Справа № 645/1896/17
Провадження № 1-кп/645/352/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 листопада 2017 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 за участю секретарів судових засідань ОСОБА_2
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора Харківської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , представника потерпілої ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, українця, одруженого, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з середньою освітою, раніше не судимого, працюючого на посаді водія ВАТ «СТВ-Харків», зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України,
18.12.2015 року, приблизно о 15 год. 30 хв. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходилась в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в цей час в кімнату зайшов чоловік її сестри - ОСОБА_7 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт на ґрунті раніше виниклих особистих неприязних стосунків. Під час конфлікту у ОСОБА_7 виник злочинний намір на умисне нанесення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, реалізуючи який, усвідомлюючи протшіравність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, розуміючи, що від його злочинних дій потерпіла може отримати тілесні ушкодження, підійшов до ОСОБА_4 та навмисно наніс останній один удар кулаком правої руки в область щелепи зліва, спричинивши тим самим ОСОБА_4 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №59-КЕ/17 від 13.03.2017, наступні тілесні ушкодження: забиту рану на верхній губі, яка за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та забиту рану, синець на нижній губі, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що не визнає свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, зазначив, що дійсно 18 грудня 2015 року у них з ОСОБА_4 виник конфлікт на ґрунті неприязних відносин, які склалися задовго до цього, однак тілесних пошкоджень ОСОБА_4 умисно він не завдавав, однак, не виключав ймовірність, що він випадково, перебуваючи в емоційному стані, міг рукою зачепити потерпілу ОСОБА_4 .
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, його вина підтверджується наступними, дослідженими судом доказами.
Так, потерпіла ОСОБА_4 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, в залі суду пояснила, що 18.12.2015 року, приблизно о 15 год. 30 хв. вона знаходилась в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в цей час в домоволодіння зайшов чоловік її сестри ОСОБА_7 та наніс їй удар кулаком правої руки, в якій знаходився металевий кастет, в область щелепи зліва, від удару в неї пішла кров і пошкоджені два зуби, внаслідок чого їй була зроблена операція і тривалий час вона змушена була проходити лікування у стомалогічній клініці.
Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, який дав аналогічні пояснення, зазначивши, що 18.12.2015 року, приблизно о 15 год. 30 хв., він зі своєю дружиною знаходився в одній з кімнат будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в цей час в домоволодіння зайшов чоловік її сестри та наніс ОСОБА_4 , удар кулаком правої руки, в якій знаходився металевий кастет, після чого її забрала швидка, внаслідок чого, тривалий час вона змушена була проходити лікування у стомалогічній клініці.
Свідок ОСОБА_10 пояснив, що він працює на посаді поліцейського в УПП в Харківській області, 18.12. 2015 року вони приїхали на виклик за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходилась потерпіла ОСОБА_4 з чоловіком та малолітньою дитиною. Обличчя ОСОБА_4 , а також її одяг був в крові, зі слів останньої їм відомо, що 18.12.2015 року, приблизно о 15 год. 30 хв., вона зі своїм чоловіком знаходилася вдома в кімнаті, куди вірвася чоловік її сестри ОСОБА_7 та наніс ОСОБА_4 , удар кулаком правої руки, в якій знаходився металевий кастет. Після чого вони викликали швидку і ОСОБА_4 відвезли до лікарні.
Крім того вина ОСОБА_7 у фактично скоєному також підтверджується:
Даними висновку експерта №59 КЕ/2017, відповідно до якого у ОСОБА_4 мали місце наступні тілесні ушкодження: забита рана на верхній губі, синець та забита рана на нижній губі. Зазначені ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, що не відобразили в даних ушкодженнях своїх індивідуальних особливостей та могли бути отримані 18 грудня 2015 року, при цьому не можна виключити можливість утворення зазначених тілесних ушкджень у ОСОБА_4 в результаті удаів рук зі стиснутими в кулак пальцями або металевим кастетом. За ступенем тяжкості встановлені у ОСОБА_4 тілесні ушкодження розподіляються наступним чином: забита рана на верхній губі - це ЛЕГКЕ тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (згідно п.2.3.2. а «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р.); синець та забита рана на нижній губі кожне окремо - це ЛЕГКІ тілесні ушкодження (згідно п.2.3.2. б «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р.).Крім того згідно довідки № 10/2080618 від 18.12.2015 р. з ХМКЛ ШНМД ім. Мещанінова. ОСОБА_4 встановлено діагноз: «Підвивих 21, 22 зуба». Відносно цього діагнозу експертна комісія відзначає наступне. В розпорядженні експертної комісії відсутня будь-яка медична документація з даними об`єктивного огляду ОСОБА_4 , лікарем стоматологом одразу після травми та відповідні дані рентгенологічного дослідження. Згідно даних медичної картки стоматологічного хворого із стоматологічної клініки «Медія+», при зверненні ОСОБА_4 . 06.01.2016 р. у записах лікарів про наявність будь-якого травматичного ушкодження зубів не зазначається, діагноз травматичного ушкодження зубів не виставляється. ОСОБА_4 було проведено ендодонтичне лікування кореневих каналів 21-22 зубів. При консультативному вивченні наданих на експертизу рентгенограм на ім`я ОСОБА_4 від 20.01.2016 р. ознак підвивиху 21-22 зубів та інших травматичних змін, не встановлено. На зазначених рентгенограмах мають місце патологічні, не травматичні зміни у вигляді кістогранульоми 21 зуба та пародонтозу 21, 22 зубів, загострення яких на фоні травми, можливо і обумовили необхідність звернення ОСОБА_11 до лікаря стоматолога. Отже, враховуючи вище викладене, експертна комісія вважає, що за наявними судово- медичними даними, об`єктивно підтвердити діагноз «...Підвивих 21, 22 зуба ...» та надати йому судово-медичну оцінку за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень (керуючись пп. 4.6. 4.13.1, 4.13.4 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (наказ МОЗ України №6 від 17 січня 1995р.), не є можливим. Встановлені у ОСОБА_4 тілесні ушкодження: забита рана на верхній губі викликала короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад шести днів, але не більше як три тижні (21 день); забита рана, синець на нижній губі, із боку здоров`я ОСОБА_4 кожне окремо викликали незначні скороминуїці наслідки, тривалістю не більш як шість днів. Показання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 дані ними при проведенні слідчих експериментів від 09.02.2016 року та 16.02.2917 року в цілму не суперечать об`єктивним судово-медичним даним в частині механізму утворення встановлених у ОСОБА_4 , тілесних ушкожень.
Даними висновку експерта №387 С/16, відповідно якого уУ громадянки ОСОБА_4 ,1990р.н , мали місце наступні тілесні ушкодження : травма верхнього зубного ряду у вигляді підвивиху 21,22 зубів з наявністю забитих ран на верхній та нижній губі. Ці ушкодження виникли від ударної дії тупих твердих предметів і могли бути отриманні в строк вказаний в постанові та медичний документації. Індивідуальні властивості травмуючої поверхні тупого твердого предмета (ів) в місцях пошкоджень не відобразилися , тому судити про конкретне знаряддя травм не представляється можливим . За ступень важкості травм верхнього зубного ряду у вигляді підвивиху 21,22 зубів з наявністю забитих ран на верхній та нижній губі належить до легких тілесних ушкоджень , що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад шести днів , але не більше трьох тижнів (21) дня, згідно п.п. 2.3.1.а , 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.95р. Показання гр.. ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , дані ними при проведенні слідчих експериментів від 09.02.2016 р. , в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним в часті механізму утворення встановлених у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень.
Даними висновку експерта №346 Ц/16 від 29 березня 2016 року внаслідок проведення судово-медичної експертизи тампона-змиву, вилученого при огляді місця події за адресою: АДРЕСА_2 , з поверхні дверей у кімнаті, знайдені сліди крові людини, які могли утворитися від любої людини з груповою приналежністю І (ІІ) з ізогемагглютином анти В, в тому числі від потерпілої ОСОБА_4 .
Змістом протоколу проведення слідчого експерименту від 08 лютого 2016 року за участю потерпілої ОСОБА_4 , в ході якого у приміщенні ХОБСМЕ 2 ОСОБА_4 добровільно погодилася розповісти обставини та механізм нанесення їй тілесних ушкоджень, які вона отримала у ході конфлікту 18.12.2015 року від ОСОБА_7 .
Змістом протоколу огляду місця події від 11 лютого 2016 року за адресою: м.Харків, вул. Буковинська, 53 за участю потерпілої ОСОБА_4 .
Змістом протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 від 09.02.2016 року, в ході проведення якого свідок ОСОБА_9 надав аналогічні пояснення, наданим у ході судового розгляду
Змістом протоколу одночасного допиту осіб від 20.04.2016 року, у ході якого обвинувачений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_4 надали аналогічні пояснення, викладеними вище .
Змістом протоколу одночасного допиту осіб від 20.04.2016 року, у ході якого обвинувачений ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_9 надали аналогічні пояснення, викладеними вище .
За таких обставинах, дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікує у межах пред`явленого обвинувачення за ч.2 ст. 125 КК України, як умисне спричинення легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Вину обвинуваченого ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України суд вважає доведеною.
Суд критично відноситься до показів обвинуваченого в тій частині, що він не спричиняв ніяких тілесних ушкоджень потерпілій і що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення з наступних підстав.
Допитані в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 , свідок ОСОБА_9 ппідтвердили, що ОСОБА_7 умисно наніс удар ОСОБА_4 кулаком правої руки в область щелепи зліва, Їх покази є логічними, послідовними, узгоджуються з усіма дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема висновками судово-медичних експертиз, окрім того, в судовому засіданні встановлено, що між потерпілою та обвинуваченим мав місце конфлікт
Не визнання своєї провини у фактично скоєному, суд розцінює як захисну позицію з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
Суд також критично оцінює пояснення свідка ОСОБА_12 дружини ОСОБА_7 , даними в ході судового розгляду про те, що її чоловік не наносив тілесних пошкоджень ОСОБА_4 , оскільки такі свідчення свідка суд вважає неспроможними, такими, що спростовуються сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, бажанням сприяти ОСОБА_7 уникнути кримінальної відповідальності за фактично скоєне.
Вивченням даних про особу обвинуваченого, судом встановлено, що ОСОБА_7 на обліку лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, офіційно працює, раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Обставин у відповідності до ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.
Обставин у відповідності до ст. 67 КК України, які обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.
Вирішуючи питання про міру та розмір покарання, яке належить призначити ОСОБА_7 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини вчинення злочину, дані про особу винного. Враховуючи, що ОСОБА_7 вчинено кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, приймаючи до уваги невизнання вини обвинуваченим, враховуючи дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд приходить до висновку щодо обвинуваченого слід застосувати покарання у вигляді обмеження волі, із звільненням обвинуваченого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком в порядку ст. 75 КК України при здійсненні контролю за поведінкою засудженого відповідно до положень ст. 76 КК України.
В судовому засіданні ОСОБА_7 подав суду заяву про застосування щодо нього амністії оскільки у нього є на утриманні малолітня донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відношенні якої він не позбавлений батьківських прав .
Прокурор не заперечив проти застосування амністії відносно обвинуваченого, звільнивши його від відбування покарання, оскільки у нього є на утриманні малолітня донька, вперше притягується до кримінальної відповідальності, з наслідками застосування амністії ознайомлений в присутності захисника.
Потерпіла та її захисник проти застосування амністії заперечували.
Як встановлено ст. 85 КК України на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ч.2 ст. 86 КК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
07.09.2017 року набрав чинності Закон України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 р. №1810-VIIІ. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно (ст.12 названого Закону).
Відповідно до ст. 9 Закону України Про амністію у 2016 році питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою прокурора, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
07.09.2017 р. набрав чинності Закон України Про амністію у 2016 роцівід 22 грудня 2016 р. №1810-VIIІ. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно (ст.12 названого Закону).
Відповідно до ст. 9 Закону України Про амністію у 2016 році питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою прокурора, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Відповідно до п."в" ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 07 вересня 2017 року, звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі,засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, та за злочини вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, підлягають особи,не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Як вбачається з повідомлення Департаменту Управління служб у справах дітей від 03.10.2017 року, ОСОБА_7 не позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..
Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 амністії, передбачених ст. 4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні"та ст.8 Закону України Про амністію у 2016 році, судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась.
За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_7 поширюється дія Закону України "Про застосування амністії в Україні", тому він підлягає звільненню від відбування основного покарання.
Суд роз`яснює обвинуваченому ОСОБА_7 наслідки застосування амністії, а саме: застосування амністії в подальшому протягом останніх десяти років до нього не може бути застосована.
Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості,та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Відповідно до вимоги ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно абзацу 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст. ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.
Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Зі змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Так, в даному випадку предметом доказування є сума матеріальної шкоди, даний факт відноситься до предмету доказування по цивільному позову та підлягає детальному аналізу судом.
Потерпілою взагалі не обґрунтовано та не доведено розмір заподіної матеріальної шкоди, не надано жодного доказу, у зв`язку з чим підстав для задоволення цивільного позову в частині відшкодування заподіяної матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.
Що стосується відшкодування моральної шкоди, то, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому стягненню з ОСОБА_7 виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Оцінюючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з положень ст. 1167 ЦК України, Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У позовній заяві потерпіла зазначала, що у зв`язку з отриманим тілесних у неї порушився звичайний уклад її життя та сім`ї. З`явилися психологічні фактори, які стали джерелом негативних емоцій та переживань. Втрачений її душевний спокій, її постійно непокоять неврози, які проявляються тривогою, страхом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167, ст. 23 ЦК України, а також п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Суд вважає необхідним визнати наявність отримання потерпілою моральної шкоди, яка полягала в зміні звичайного укладу його життя на час отримання нею тілесних ушкоджень та проходження лікування та реабілітації, що вплинуло на її фізичний стан та стан її сім`ї , постійно знаходилася в нервовому, тривожному, депресивному стані, під час проходження лікування та реабілітації.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує, що така шкода заподіяна злочинними діями обвинуваченого, враховує характер та обсяг душевних страждань потерпілого, який, певний час змушений був витратити зусилля на відновлення свого стану здоров`я, відновлення своїх прав.
Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 7 000 гривень, оскільки тягар цивільної відповідальності у даному випадку має нести винна у завданні шкоди особа, якою є обвинувачений ОСОБА_7 ..
Долю речових доказів суд вирішує на підставі ч. 9 ст. 100 КПК України: блузку жіночу синтетичну, синього кольору, зі слідами речовини бурого кольору, дитячу футболку з хлопку, рожевого кольору, дитячі штанці синтетичні блакитного кольору, які знаходяться на відповідальному зберіганні у потерпілої ОСОБА_4 вважати їй повернутими.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 374, 395 КПК України, суд -
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді одного року обмеження волі.
Керуючись ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.
У зв`язку зі звільненням засудженого ОСОБА_7 з випробуванням покласти на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи,
Також додатково покласти на засудженого ОСОБА_7 обов`язок, передбачений п.2 ч.2 ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі п. «в» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016» році засудженого ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання призначеного за даним вироком суду від 27 листопада 2017 року.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_4 7000 грн. (сям тисяч гривень) у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Речові докази - блузку жіночу синтетичну, синього кольору, зі слідами речовини бурого кольору, дитячу футболку з хлопку, рожевого кольору, дитячі штанці синтетичні блакитного кольору, які знаходяться на відповідальному зберіганні у потерпілої ОСОБА_4 , після набрання вироком законної сили, вважати їй повернутими.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: (підпис) З оригіналом згідно. Оригінал - в матеіралах справи.
Головуючий суддя: