Постанова
01 березня 2018 р. Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

з участю прокурорів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 366, ч.3 ст.368 КК України, -

Встановив:

Від прокурора ОСОБА_2 надійшло клопотання про застосування запобіжного заходу у виді утримання під вартою ОСОБА_4 строком на два місяці.

Адвокат ОСОБА_5 прохав суд відмовити в задоволенні клопотання прокурора та прохав змінити підсудному запобіжний захід на підписку про невиїзд, оскільки ОСОБА_4 не ухилявся від суду, адже не отримував повісток до суду та копії обвинувального висновку, має постійне місце проживання та сім`ю.

Підсудний ОСОБА_4 підтримав думку свого захисника та повідомив, що підписку про невиїзд він не порушував, виїхав з України на відпочинок, під час якого отримав погрози та вирішив не повертатися до України. На даний час повернувся до країни добровільно та бажає встановити істину по справі, а тому прохав застосувати запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Із матеріалів справи вбачається, що 09.07.2008 року у ОСОБА_4 відібрано підписку про невиїзд, в якій він зобов`язався до закінчення досудового слідства і суду не відлучатись з місця постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду і являтися по їх першій вимозі. Крім цього ОСОБА_4 роз`яснено, що в разі порушення ним даного зобов`язання підписка про невиїзд може бути замінена у відповідності до ст. 151 КПК України більш суворим запобіжним заходом (т.1 а.с.161).

В зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не з`являвся в судові засідання, примусовий привід відносно нього не виконаний, оскільки він не виявлений за місцем свого постійного проживання, в зв`язку з цим постановою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 квітня 2011 року ОСОБА_4 змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на утримання під вартою (т.6 а.с.184).

Відповідно до ч.2 ст. 165 КПК України ( в ред. 1960 р.) заміна одного запобіжного заходу іншим або його скасування, заміна або скасування обов`язків, передбачених ст. 149-1 КПК України та покладених на особу, здійснюється органом дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом з додержанням вимог, передбачених ч. 1 цієї статті.

За ч. 3 ст. 165 КПК України ( в ред. 1960 р.) звільнення з-під варти у кримінальних справах, що знаходяться у судовому провадженні, здійснюються лише за рішенням судді або суду.

Відповідно до положень ч.1 ст. 274 КПК України ( в ред. 1960 р.) під час розгляду справи суд, при наявності до того підстав, може своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо підсудного.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу, суд враховує той факт, що ОСОБА_4 тривалий час, а саме більше шести років перебував у розшуку, переховуючись від суду. Будь-яких заяв про його переслідування не подавав.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Таким чином, суд оцінюючи в сукупності всі обставини, у тому числі тяжкість злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, суд вважає , що підстав для зміни запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою на більш м`який на даний час не має.

З моменту обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою до даного часу пройшло більше 6-ти років.

Відповідно до ч.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "с" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно положень ст.8 КПК України (в редакції 2012 року) принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, який констатував порушення п.1 ст.5 Конвенції в низці справ, де йшлося про практику тримання обвинувачених під вартою виключно на основі того, що обвинувальний висновок було направлено до суду першої інстанції.

Суд неодноразово встановлював, що практика тримання обвинувачених під вартою без конкретних правових підстав або чітких правил, що регулюють їх положення, - призводить до результату, коли вони можуть бути позбавлені волі на невизначений термін без судової санкції, що є несумісним з принципами правової визначеності та захисту від свавілля, які є визначальними для Конвенції в цілому і принципу верховенства права (Справа "Елоев проти України", N 17283/02, п.50 від 6 листопада 2008 р.).

В п.п.73,74 справи «Харченко проти України» № 40107/02 від 10 травня 2011 року суд зазначив, що відповідно до ст.253 КПК України 1960 року національний суд, вирішуючи питання про віддання особи до суду, має вирішити питання по зміну, скасування або обрання запобіжного заходу. З цього припису не випливає, що суд повинен визначити підстави для подальшого тримання обвинуваченого під вартою або встановлювати будь-які тимчасові обмеження тримання під вартою. Практика, яка склалася в умовах прогалин законодавства, коли особа може перебувати під вартою без визначення певного строку тримання, без конкретного правового положення або судового рішення, суперечить принципу правової визначеності і захисту від свавілля, які є загальною ідеєю принципу верховенства права (справи "Барановський проти Польщі", "Кавка проти Польщі", "Фельдман проти України" ).

Тримання підсудного ОСОБА_4 під вартою без визначення певного строку призводить до стану невизначеності підстав перебування заявника під вартою, у зв`язку з чим тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого в п.1 ст.5 Конвенції (справа "Соловей і Зозуля проти України"), а як наслідок подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 без визначення часу такого перебування та вирішення питання доцільності такого запобіжного заходу, буде порушенням і не відповідатиме положенням п.1 ст.5 Конвенції.

У п.п.79,80 справи «Харченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до свободи особистості (справа "Лабіта проти Італії").

Серйозність звинувачень, пред`явлених ОСОБА_4 і ризик його втечі були висунуті як аргументи на етапі вирішення питання відібрання у нього підписки про невиїзд, яку він не дотримався та залишив місце свого постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора чи суду.

Саме дана обставина врахована при зміні запобіжного заходу у 2011 році.

З цього часу, більше ніж 6 років, ОСОБА_4 не повертався до України. На даний час повернутий до країни шляхом екстрадиції, а тому суд не може взяти до уваги його пояснення з приводу добровільності повернення до України та необізнаності про виклики до слідчого чи суду.

Враховуючи вище викладене, суд не заходить підстав для зміни підсудному ОСОБА_4 запобіжного заходу, однак з метою дотримання його законних прав і свобод, суд вважає за необхідне встановити термін перебування ОСОБА_7 під вартою, строком на два місяці, як це передбачено законодавством України, чинним на даний час. Після спливу цього часу слід переглянути питання доцільності перебування підсудного під вартою.

Керуючись ст.ст. 149-1, 165, 274 КПК України ( в ред. 1960 р.), суд,-

Постановив:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 та підсудного ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу із утримання під вартою на підписку про невиїзд відмовити.

Застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на два місяці, до 01 травня 2018 року.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя