Справа № 215/4669/16-к

УХВАЛА
11 грудня 2017 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу
у складі:головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
обвинуваченої ОСОБА_6

В провадженні Тернівського районного суду м. Кривого Рогу перебуває зазначене кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 щодо незаконного придбання, зберігання та збуту наркотичних засобів.
До суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_5 від 22.11.2017 про зміну запобіжного заходу обвинуваченій на домашній арешт і звільнення з під варти.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заявила усне клопотання щодо продовження строку тримання обвинуваченої під вартою, та заперечував щодо клопотання захисника, оскільки визначені судом ризики продовжують існувати, з урахуванням тяжкості злочину та данних про особу обвинуваченої.
Прокурор ОСОБА_4 підтримав клопотання прокурора ОСОБА_3 .
Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав клопотання про зміну запобіжного заходу та заперечував щодо клопотання прокурора. Вказував на тривалий термін перебування обвинуваченої під вартою, наявність на утриманні хворої бабусі, неможливість врахування тяжкості злочину для утримання під вартою , враховуючи стан здоровя ОСОБА_6 , завершення допиту свідків , а також відсутність ризиків впливу на свідків і переховування від суду. Вказував, що тримання під вартою не може бути очікуванням покарання та зазначив, що право на свободу має першочергове значення у демократичному суспільстві.
Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала клопотання захисника.
Заслухавши думки учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, зокрема правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції» від 26.06.1991, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.
Вирішуючи питання продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом враховано, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
Оскільки обставини, на які посилався суд при обранні обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися та є актуальними, ОСОБА_6 раніше судима, обвинувачується у скоєнні тяжкого і середньої тяжкості кримінальних правопорушень, пов`язаних з незаконним оббігом наркотичних засобів, за які передбачено максимальне покарання до десяти років позбавлення волі, не працює, постійних джерел доходу не має, що свідчить про можливість вчинення нею корисливих злочинів з метою відшукання коштів для існування, ухилення від суду і перешкоджання кримінальному провадженню, суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
На думку суду в даному випадку інтереси суспільства превалюють над правами обвинуваченого щодо його особистої свободи, та недоторканості, гарантованих ст.29 Конституції України, а ухвала суду є законодавчо встановленим рішенням щодо тримання особи під вартою.
Посилання захисника на рішення Конституційного Суду України від 23.11.2017 р. у справі № 1-28/2017, суд вважає недоречним, оскільки у зазначеному рішенні йдеться про те, що зміна процесуального статусу особи з підозрюваного на обвинуваченого (підсудного) та початок стадії судового провадження у суді першої інстанції виключають автоматичне продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до особи на стадії досудового розслідування як до підозрюваного. В цьому ж рішенні зазначено, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою ст. 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканість, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії судового провадження у суді першої інстанції, за наявності клопотання прокурора (ч. 4 ст. 176 КПК України).
Враховуючи наведені вище обставини, необхідність допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, що відповідає правовим позиціям Європейського суду з прав людини, суд вважає необхідним продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою ще на 60 днів згідно ст.331 ч.3 КПК України.
Керуючись ст.ст.177, 184, 199, 331 КПК України, суд -
Застосований ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою - залишити без змін, та вважати продовженим до 10.02.2018 року включно.
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 на домашній арешт відмовити.
Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.
СУДДЯ