УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2018 року

м. Київ
Справа № 753/9357/17

Провадження № 51-4970ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в межах кримінального провадження № 0010072 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 309 КК.
Суть питання
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільненно від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки передбачені ст. 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за те, що він 05 вересня 2016 року приблизно о 23:45 год., знаходячись біля станції метрополітену «Гідропарк» в кущах знайшов, тим самим незаконно придбав без мети збуту, психотропну речовину амфетамін, який знаходився у восьми поліетиленових пакетах з пазовими замками, та електронні ваги з нашаруванням амфетаміну. Зберігаючи при собі знайдений амфетамін ОСОБА_4 , на авто «таксі» перевіз його за адресою АДРЕСА_2 . 06 вересня 2016 року приблизно о 02:00 за вищевказаною адресою працівники поліції виявили ОСОБА_4 , який в подальшому добровільно видав знайдений ним амфетамін загальною масою 16, 7022 г, що є особливо великим розміром, який останній зберігав без мети збуту.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке призвело до невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що місцевий суд, звільняючи ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, не повною мірою врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину; особу засудженого, який офіційно не працює, проживає без реєстрації, до вчинення цього злочину вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 263 КК, за який засуджений вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року. На думку прокурора, відсутні обставини, що свідчать про можливість виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів при звільненні його від відбування покарання з випробуванням. Також прокурор вказує, що апеляційний суд переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , не дав вичерпної відповіді на всі доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості.
Встановлені обставини та мотиви Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин встановлених і перевірених судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 309 КК, колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині прокурором не оскаржується.

Доводи прокурора, щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, Верховний Суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, місцевий суд, приймаючи рішення про визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування, згідно вказаною нормою кримінального закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, дані про його особу, а саме: що він негативних характеристик не має, не працює, на спеціальних обліках не перебуває, раніше не судимий. Крім того, судом враховано обставину, що пом`якшує покарання засудженому щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжує.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про можливість призначення засудженому покарання в межах санкції ст. 309 КК із застосуванням ст. 75 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, та додатково визнавши як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , активне сприяння розкриттю злочину, не встановив підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду і вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, Верховний Суд не вбачає.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3