Провадження № 1-кп/761/1113/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянки України, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.302 КК України, суд,-
ВСТАНОВИВ:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.302 КК України разом з угодою про визнання винуватості.
Зі змісту угоди, що укладена 30.11.2017 між прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_5 вбачається, що підозрювана ОСОБА_5 взяла на себе зобов`язання беззастережно визнати вину по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.302 КК України. Сторони узгодили покарання, яким визначили обвинуваченій покарання за ч.2 ст.302 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 1 рік.
Угода містить посилання й на те, що сторони ознайомлені з наслідками укладання та затвердження угоди, що передбачені ст.473 КПК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 та обвинувачена ОСОБА_5 просили суд затвердити угоду про визнання винуватості на умовах викладених в угоді.
Вислухавши думку прокурора, захисників та підозрюваних, вивчивши угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та підозрюваними у кримінальному провадженні, суд приходить до наступного висновку.
Так, відповідно до розділу V1 КПК України наслідком розгляду угоди про визнання винуватості є або її затвердження та постановлення вироку або відмова в затвердженні угоди.
У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст.475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Вирок на підставі угоди повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків з урахуванням особливостей, передбачених частиною третьою цієї статті.
Отже, за умови затвердження угоди про визнання винуватості, суд повинен постановити обвинувальний вирок, зміст якого повинен відповідати вимогам, визначених статтею 374 КПК України, зокрема, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Таким чином, у вироку має бути викладене саме те обвинувачення, зміст якого міститься в угоді про визнання вини. При цьому, закон не наділяє суд правом, при затвердженні угоди про визнання винуватості встановлювати інші обставини, або зазначати інші дані, виключати або замінювати їх.
Як вбачається із змісту угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та підозрюваною ОСОБА_5 , остання підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.302 КК України у звідництві осіб для розпусти, вчиненому з метою наживи.
Проте, в самій угоді містяться також прізвища інших співучасників вказаного кримінального правопорушення, а саме прізвища організаторів та виконавців, щодо яких зазначено про виділення відносно них в окреме провадження матеріалів досудових розслідувань, а саме за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні відповідних кримінальних правопорушень.
Дані про ухвалення відносно вказаних співучасників, тобто організаторів та виконавців, вироків та набрання ними законної сили в матеріалах справи відсутні.
Враховуючи викладене, а також те, що згідно угоди кримінальне правопорушення за ч.2 ст.302 КК України, яке інкримінується підозрювані ОСОБА_5 , а дані про ухвалення відносно інших співучасників, тобто організаторів та виконавців, прізвища яких зазначено в угоді, вироків та набрання ними законної сили в матеріалах справи відсутні, суд вважає умови угоди такими, що порушують права, свободи та інтереси як інших осіб, так і самих підозрюваних.
Так, відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно зі ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Отже, пряме зазначення конкретних прізвищ осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, спільно з ОСОБА_5 за відсутності визначеного їх процесуального статусу у кримінальному провадженні, що надійшло з угодою, відсутності даних про наявність щодо цих осіб обвинувальних вироків, є порушенням загальних засад кримінального провадження: принципу верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя та інших, що у сукупності може ставити під сумнів законність будь-якого вироку, що буде постановлений за наслідками розгляду кримінального провадження на підставі складеного обвинувального вироку у такий спосіб.
За правилами ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Незважаючи на те, що угода та обвинувальний акт, що надійшов разом з угодою складений лише відносно ОСОБА_10 втім її зміст стосується обвинувачення у цих же злочинах і інших осіб.
Вказане є суттєвим порушенням міжнародних стандартів у галузі судочинства, які послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.
Так, відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст.11 Загальної декларації прав людини, кожен кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Аналогічний підхід міститься у висновках, викладених у рішенні Верховного Суду України від 03.03.2016 року у справі № 5-347 кс15.
У пункті 8 зазначеного рішення визначено, що у доктрині права преюдиції - це загальні положення (правила), в силу яких особа, яка здійснює оцінку доказів, і суд при постановленні вироку вправі вважати встановленими обставини, які мають значення для вирішення кримінальної справи. Преюдиційні факти не потребують повторного чи додаткового дослідження. Факт преюдиції розцінюється суддею як безспірний, встановлений компетентним органом і як такий, що спрощує оцінку даних.
Водночас у статті 90 КПК зазначено, що рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиційне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.
Згідно з ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.
Суд відмовляє в затвердженні угоди, зокрема, якщо умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.
У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.
Таким чином, судом встановлено, що умови угоди у визнанні винуватості фактично містять преюдицію щодо винуватості інших осіб, прізвища яких зазначені, як організаторів, виконавців та співучасників злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, що суперечить визначеним статтею 7 КПК загальним засадам кримінального провадження, зокрема верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Натомість міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.
Такі ж положення закріплені у Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 6 Конвенції гарантоване право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що затвердження угоди у такому вигляді, як вона викладена прокурором у кримінальному провадженні прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_3 буде порушенням загальних засад кримінального провадження, основоположних прав, гарантованих Конституцією України, положень Європейської конвенції з прав людини, інших міжнародних норм, практиці Європейського суду з прав людини.
Вказані порушення свідчать про те, що умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та закону, порушують права, свободи та інтереси інших осіб, наслідком чого є застосування положення, передбаченого ч.7 ст.274 КПК України, відмова у затвердженні угоди.
На підставі ст.ст. 8, 62-64 Конституції України, ст..1,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.67 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Пантелеєнко проти України» від 29.06.2006 року, керуючись ст.ст.7,8,9,10,17, 20,21,22,23,24,314,372,472-474 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.302 КК України повернути прокурору Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_3 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали виготовлено 21.03.2018.

Суддя: