Справа № 183/4305/17
№ 1-кс/183/716/17

У Х В А Л А
15 вересня 2017 року Слідчий суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на речовий доказ, -
В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання вказавши, що 04 вересня 2017 р. Новомосковською місцевою прокуратурою внесено відомості до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 197-1 КК України. Встановлено, що невідомою особою у порушення вимог ст.ст. 116, 124, 125, 211 Земельного Кодексу України та ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», які регламентують набуття і реалізацію права на землю, при відсутності відповідного рішення уповноваженого органу та державної реєстрації права власності чи користування земельною ділянкою, умисно, з корисливих мотивів, самовільно зайнято земельну ділянку державної форми власності (землі запасу), орієнтованою площею понад 52 га, яка розташована на території Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (за межами населеного пункту)
У ході досудового розслідування 07 вересня 2017р. оглядом самовільно зайнятих земельних ділянок, які складають орієнтовну площу 52га, встановлено, що на земельній ділянці, площею 16,2 га росте сільськогосподарська культура соняшник.
Таким чином, врожай соняшника, вирощений на самовільно зайнятій земельній ділянці є фактично речовим доказом використання земельної ділянки для сільськогосподарських потреб, за відсутності документів, що підтверджують право користування.
Враховуючи викладене та беручи до уваги, що у кримінальному провадженні самовільно зайнята земельна ділянка та посіви соняшника на ній визнано у встановленому порядку речовими доказами самовільного використання вказаних земельної ділянки, з метою забезпечення збереження речових доказів та недопущення пошкодження, псування, знищення посівів кукурудзи, їх збирання та подальшого відчуження особами, що вчинили вказаний злочин та на теперішній час не встановлені, на час розслідування, на них слід накласти арешт, який полягає в забороні будь-кому розпоряджатись будь-яким чином вказаним майном та використовувати його.
Суд дослідивши обставини викладені у клопотанні, заслухавши прокурора, вважає, що клопотання підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.
Суд вважає, що прокурор навів беззаперечні докази необхідності накладення арешту на майно з метою збереження речового доказу, тому з цих підстав клопотання підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 170, 173 КПК України, суд
Виконання ухвали доручити слідчому та прокуророві групи процесуальних керівників у кримінальному провадженні з метою забезпечення збереження речового доказу.
На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1