Справа № 414/2470/16-к
Провадження № 11-кп/782/310/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Луганської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку Луганської області матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , за апеляційною скаргою заступника прокурора Луганської області ОСОБА_7 , поданою на вирок Кремінського районного суду Луганської області від 19 липня 2017 року,

встановила:
Оскаржуваним вироком

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Привілля Луганської області, має громадянство України, раніше був засудженим:

18.09.2013 року за вироком Лисичанського міського суду Луганської області за ч.1 ст. 121 КК України до 05 років позбавлення волі,

звільнений 01.07.2016 року у зв`язку із відбуттям строку покарання;

16.06.2017 року за вироком Лисичанського міського суду Луганської області за ч.2 ст. 185 КК України до 01 року позбавлення волі, із звільненням від відбуття призначеного покарання та іспитовим строком на 01 рік,

зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі строком на 01 рік.

Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, за сукупності злочинів, шляхом часткового складання призначеного покарання та покарання за попереднім вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 16.06.2017 року ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 01 рік 06 місяців.

На підставі ст. 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання із випробуванням строком на 01 рік 06 місяців, та зобов`язанням періодичної реєстрації у уповноваженому органі із питань пробації та повідомлення цього органу про зміну місця проживання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 до набрання вироком чинності не обраний.

Доля речового доказу вирішена у відповідності до ст. 100 КПК України.

Вироком суду встановлено, що 01 грудня 2016 року, близько 18 години, ОСОБА_6 , перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_8 , де він тимчасово мешкав, реалізуючи раптово виниклий намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, таємно викрав: мобільний телефон «Samsung GT-E 2530 La Fleur» вартістю 909 грн, роз`ємний зарядний пристрій вартістю 42,5 грн, пляшку олії «Олейна» 1 літр вартістю 35 грн, заподіявши потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 986,5 грн.

У поданій на вирок суду апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , не оскаржуючи фактичних обставин справи, як вони викладені у вироку, правильності визначених судом юридичних дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 185 КК України, просить вирок суду скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.

Зазначає, що ухвалою Краснолуцького міського суду Луганської області ( який натепер перебуває на тимчасово окупованій території) від 29.05.2014 року, на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» скорочена наполовину термін покарання за вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 18.09.2013 за ч.1 ст. 121 КК України.

На підставі такого судового рішення ОСОБА_6 звільнено із установи виконання покарань.

Довідка про звільнення ОСОБА_6 , яка видана так званою ЛНР, у інформаційній базі МВС України відсутня, як і зазначені у ній відомості про звільнення цієї особи.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень постанова Краснолуцького міського суду Луганської області від 29.05.2014 також відсутня, тому, факт звільнення ОСОБА_6 по амністії наразі залишається не перевіреним на предмет достовірності.

Суд, на думку прокурора, безпідставно прийняв до уваги наведені відомості у довідці, яка видана нелегітимним органом, яка, на підставі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсною і не створює правових наслідків.

Враховуючи це, прокурор просить вирок Кремінського райсуду Луганської області від 19.07.2017 скасувати у частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст. 185 КК України більш суворе покарання 03 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до зазначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 18.09.2013 у вигляді 01 місяця позбавлення волі і остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 03 роки 01 місяць.

Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 16.06.2017, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст. 185 КК України із звільненням від відбування покарання виконувати самостійно.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора відділу прокуратури Луганської області ОСОБА_5 на підтримку поданої прокурором ОСОБА_7 апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечував проти апеляційних вимог представника обвинувачення, переглянувши матеріали кримінального провадження у межах поданої апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Як вбачається із змісту скарги обвинуваченого, фактичних обставин справи, доведеності провини ОСОБА_6 та юридичну кваліфікацію дій прокурор не оскаржує, крім того, у суді першої інстанції сторони погодились на скорочений порядок дослідження доказів відповідно до ст. 349 КПК України, тому, колегія суддів вирок суду у цій частині не переглядає.

Відповідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне та додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

За цими правилами призначається і покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю чи частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими у ст. 72 КК ( ч.4 ст. 70 КК України)

Як вбачається із змісту вироку, суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 185 КК України, визначив, що він вчинив умисний злочин середньої тяжкості, задовільну характеристику його особи, працевлаштування за наймом та відшкодування завданої шкоди потерпілій.

У якості обставин, що пом`якшують покарання, суд зазначив про визнання обвинуваченим своєї провини та щиросердне каяття.

Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Судом також правильно застосовані вимоги ч.4 ст. 70 КК України, оскільки зазначене кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив до ухвалення вироку Лисичанського міського суду Луганської області від 16.06.2017.

Такий вид та розмір покарання, на думку колегії, відповідає тяжкості скоєного злочину, характеристиці особи ОСОБА_6 .

Разом з тим, колегія не погоджується із висновками суду про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбуття призначеного покарання із іспитовим строком та застосування ст. 75,76 КК України.

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_6 не має постійного місця мешкання, тимчасово проживає у випадкових знайомих, не з`являвся у судові засідання суду першої інстанції та доставлявся примусовим приводом, оголошувався у розшук, виїжджав за межі держави, скоював нові кримінальні правопорушення.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне скасувати, на підставі п.4 ч.1 ст. 420 КПК України, застосоване судом до нього звільнення у порядку ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання і покладення на нього відповідних процесуальних обов`язків у порядку ст.76 КК України, виконання яких обвинуваченим не здійснюється.

Доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині колегія вважає слушними.

Разом з тим, колегія не погоджується із посиланням у апеляційній скарзі прокурора на необхідність застосування при призначенні ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків, на підставі ст. 71 КК України.

Як вбачається із довідки (а.п.67), ОСОБА_6 був звільнений із виправного закладу ( який знаходився на момент звільнення ОСОБА_6 на тимчасово окупованій території) 01 липня 2014 року, на підставі постанови Краснолуцького міськсуду Луганської області від 29.05.2014 , якою, згідно із ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» скорочений наполовину відбутий ОСОБА_6 строк покарання за ч.1 ст. 121 КК України, призначеного за вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 18.09.2013.

Тобто, ОСОБА_6 визнаний таким, що відбув призначене йому кримінальне покарання судом, діючим на території України станом на 29.05.2014 , та за діючими і наразі законами України.

Та обставина, що зазначене судове рішення не внесене до Єдиного реєстру судових рішень, а довідка так званої «ЛНР» не внесена до інформаційної бази даних МВС України не може бути підставою для висновку про застосування ст. 71 КК України, виходячи із положень ст. 62 Конституції України.

Із змісту вироку Лисичанського міського суду Луганської області, який був ухвалений після звільнення ОСОБА_6 , - 16.06.2017 року такі відомості про звільнення його за ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» визнані достовірними, відображені у анкетних даних обвинуваченого і вирок наразі набрав законної сили.

Даних щодо порушення прокурором перед судом питання про направлення ОСОБА_6 для подальшого відбування на території України частини покарання за вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 18.09.2013 представником обвинувачення не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405, п.3 ч.1 ст. 407, п.4 ч.1 ст. 420 КПК України, колегія суддів

засудила:

Вирок Кремінського районного суду Луганської області від 19 липня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за ч.1 ст. 185 КК України, скасувати у частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 , визнаному винним у скоєнні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 185 КК України, призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 01 (один) рік.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначеного покарання із покаранням, призначеним за попереднім вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 16.06.2017, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 01 (один) рік 06 (шість) місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання вираховувати із 08 листопада 2017 року.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 16 червня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст. 185 КК України, із звільненням від відбування покарання відповідно до ст. 75 КК України, виконувати самостійно.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Луганської області ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений сторонами кримінального провадження у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції, а для ОСОБА_6 у той же строк та спосіб, починаючи з моменту отримання ним копії вироку апеляційного суду.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3