УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №278/425/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2017 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі: ОСОБА_5 ,
з участю прокурора: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,
захисника: ОСОБА_9 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 30.01.2017 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Житомира, із середньою спеціальною освітою, не працюючий, мешканець АДРЕСА_1 , -
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 5 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, ухвалено звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю в 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Покласти на обвинуваченого обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання.
Цивільний позов прокурора ухвалено задовольнити повністю. Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь Комунальної установи «Центральна районна лікарня» Житомирської районної ради кошти за лікування ОСОБА_11 в сумі 2227 грн. 17 коп.
Речові докази відсутні.
Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили ухвалено залишити попередній - особисте зобов`язання.
Згідно вироку суду, ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що близько 12 години 10.11.2014. ОСОБА_8 і ОСОБА_11 знаходилися в АДРЕСА_2 , де між ними виник конфлікт. У ході даного конфлікту обвинувачений, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, навмисно штовхнув ОСОБА_11 ногою, від чого останній впав на землю. Не припиняючи злочинних дій, ОСОБА_8 зі значною силою прикладання, умисно ногою стрибнув на праву ногу потерпілого, заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому правої великогомілкової кістки з наявністю рани по внутрішній поверхні, що сполучається із площиною перелому малогомілкової кістки.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі без застосування ст.ст.75,76 КК України. Посилається на те,що призначене судом покарання не відповідає визначеним у ст.65 КК України загальним засадам призначення покарання, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, і не є достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки ОСОБА_8 вчинив тяжкий умисний злочин проти здоров`я особи, внаслідок чого спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у виді відкритого перелому правої великогомілкової кістки з наявністю рани по внутрішній поверхні, що сполучається з площиною перелому, та перелому правої малогомілкової кістки, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, що стало причиною перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні. Під час досудового розслідування, а також під час судового розгляду кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 винним себе не визнав, жодної матеріальної допомоги потерпілому ОСОБА_11 для лікування обвинуваченим ОСОБА_8 не надано. Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_8 на шлях виправлення не став та не має наміру цього роботи, у тому числі за потурання суду, який звільнив його від відбування покарання. Вказує також, що судом не було взято до уваги думку потерпілого, який наполягав на суворості покарання для обвинуваченого, оскільки останній, проявляючи зухвалу поведінку під час всього судового розгляду, будь якої допомоги на покращення здоров`я ОСОБА_11 не надав та навіть належним чином не усвідомив суспільну небезпеку своїх дій.
В судовому засіданні апеляційного суду прокурори підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, потерпілий нада письмову заяву ро розгляд апеляційної скарги за його відсутності, просив суворо покарати обвинуваченого, обвинувачений та його захисник заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, врахувати, що саме потерпілий був ініціатором конфлікту та бійки між ним та обвинуваченим, а також те, що обвинувачений згоден сплачувати відшкодування шкоди потерпілому після набрання вироком законної сили, і частково почав таке відшкодування, сплативши майже 4000 грн.
Заслухавши доповідь судді, пояснення та доводи прокурорів, обвинуваченого та його захисника, враховуючи заяву потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарги прокурора задоволенню не підлягає, виходячи з наступного
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах та прокурором не оскаржуються.
Що ж стосується призначеного судом обвинуваченому покарання та апеляційних вимог прокурора щодо скасування вироку в цій частині та призначення більш суворого покарання, пов`язаного з позбавленням волі обвинуваченого, слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому у відповідності до ч.1 ст.75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження, обмеження волі, а також позбавленні волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням .
Суд першої інстанції під час розгляду даного провадження та призначення обвинуваченому покарання зазначених вимог закону дотримався та в достатній мірі мотивував свої висновки.
Так судом вірно встановлено, що ОСОБА_8 вчинив злочин проти життя та здоров`я людини, який відноситься до категорії тяжких злочині, при цьому не встановивши обтяжуючих покарання обставин. Пом`якшуючою покарання обставиною судом визнано неправомірну поведінку потерпілого, яка істотно знижує суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину.
Разом з тим покарання засудженому ОСОБА_8 судом першої інстанції призначено в межах санкції ч.1 ст.121 КК України із врахуванням вимог ст.65 КК України. При його визначенні, як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, є сиротою, вину не визнав, не розкаявся, добровільно завданого збитку не відшкодував, характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває. Судом також враховану ту, обставину, що вчиненню злочину передувала неправомірна поведінка самого потерпілого, який був ініціатором конфлікту, що виник. Потерпілий є старшим за обвинуваченого, має сім`ю та не вдався до законних способів вирішення питання попередньої сутички та пошкодженого одягу, бажав самотужки розібратися з обвинуваченим і для цього навмисно чекав останнього, щоб його побити. Тому суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин провадження правильно прийшов до висновку про те, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів є покарання у вигляді позбавлення волі, однак із застосуванням ст.ст.75,76 КК України зі звільненням його від відбування даного покарання та встановленням максимального іспитового терміну - 3 роки, яке буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Дане покарання не можна вважати надмірно м`яким та таким, що не відповідає обставинам вчинення злочину та особі обвинуваченого, тим більше, що безумовних перешкод для застосування ст. 75 КК України в даному випадку не існує.
При цьому не можна погодитися з твердженнями прокурора, що при визначенні такого покарання суд не навів у вироку переконливих доводів про доцільність звільнення від покарання з іспитовим строком . Судом, як вже було визначено вище, обвинуваченому було призначено доволі суворе покарання у виді 5 років позбавлення волі, від відбування якого його цілком обґрунтовано було звільнено з випробуванням, враховуючи вимоги ст.75 КК України з максимальним випробувальним терміном.
Доводи прокурора в обґрунтування необхідності призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з позбавленням волі, з посиланням на відсутність зі сторони обвинуваченого відшкодування завданої потерпілому шкоди, та не врахування думки потерпілого, який наполягав на суворому покаранні, не можуть також бути безумовною підставою для висновку про можливість виправлення обвинуваченого тільки в умовах позбавлення волі та визначення обвинуваченому іншого покарання, тим більш, що обвинувачений не заперечував необхідності відшкодування такої шкоди, чекаючи на набрання вироком законної сили, а в подальшому на час розгляду апеляційної скарги розпочав таке відшкодування в добровільному порядку.
Посилання ж прокурора в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_8 винним себе не визнав, що свідчать про те, що ОСОБА_8 на шлях виправлення не став та не має наміру цього роботи, є недоречними в даному випадку, оскільки обов`язок доводити вину покладено на сторону обвинувачення, а визнання своєї вини є правом обвинуваченого, а не обов`язком .
Не спростовують висновків суду і посилання прокурора на наявність ухвали апеляційного суду Житомирської області від 12.05.2016 року, якою попередній вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 01.03.2016 року щодо ОСОБА_8 у вчиненні даного злочину з призначенням покарання з іспитовим строком було скасовано та призначено новий розгляд провадження в суді першої інстанції, що на думку прокурора зобов`язувало суд першої інстанції при новому розгляді провадження призначити обвинуваченому більш суворе покарання без застосування ст.ст, 75, 76 КК України, оскільки даною ухвалою апеляційного суду вирок суду першої інстанції скасовано з інших причин, а саме у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, тобто розглядом провадження без належного повідомлення потерпілого про час та місце розгляду справи.
При цьому апеляційним судом вирок суду не було скасовано за м`якістю призначеного покарання, а тільки зазначено, що при новому розгляді провадження в суді першої інстанції необхідно врахувати доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання вчиненому ним злочину та його особі. Таким чином посилання прокурора в судовому засіданні при розгляді справи на положення ч.3 ст. 415 КПК України про обов`язковість висновків і мотивів, з яких було скасовано судове рішення, для суду першої інстанції при новому розгляді справи, що на її думку було підставою для призначення покарання без застосування ст. 75 КК України, є безпідставним.
Таким чином підстав вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що і є насамперед метою призначення покарання, можливо лише в умовах ізоляції від суспільства, і що призначене судом покарання не є необхідним і достатнім в даному випадку, як на тому наполягають прокурор, судова колегія не вбачає.
З огляду на викладене, доводи прокурора про те, що покарання призначене судом, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого є надуманими та спростовуються матеріалами провадження. Всі зазначені в апеляційній скарзі прокурора обставини, були враховані судом при призначенні покарання ОСОБА_12 .
Підстав для скасування вироку суду, з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора не встановлено.
Порушень вимог кримінально-процесуального закону, які могли б бути підставою для зміни або скасування вироку суду, не має.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Житомирської районної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України, - без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її ухвалення.
Судді: