Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

06 березня 2018 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0002108 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік, та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд залишив без розгляду.

Цим же вироком, судом вирішено питання щодо відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_7 керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому ОСОБА_8 тяжке тілесне ушкодження, при наступних обставинах:

Так, ОСОБА_7 20 лютого 2017 року, приблизно о 22 годині 50 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 рухався в крайній лівій смузі руху по вул. Саксаганського зі сторони вул. Паньківська в напрямку вул. С. Петлюри та наближався до регульованого світлофорними об`єктами перехрестя вул. Саксаганського та вул. Л. Толстого в м. Києві.

Порушуючи п. п. 2.3 «б», 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, ОСОБА_7 під час керування вказаним автомобілем проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку свого руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху та повертаючи ліворуч з вул. Саксаганського на вул. Л. Толстого в напрямку вул. Жилянська не дав дорогу пішоходу ОСОБА_8 , який переходив проїзну частину вул. Л. Толстого по пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, на яку водій ОСОБА_7 повертав.

Внаслідок проявленої злочинної необережності водієм ОСОБА_7 та порушення ним правил безпеки дорожнього руху визначених Правил дорожнього руху України, потерпілому ОСОБА_9 в результаті наїзду автомобілем було заподіяно тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України змінити, виключивши з вироку суду призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік, а в решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування поданої скарги захисник посилається на те, що вирок в частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання не містить обґрунтування доцільності його застосування, особа обвинуваченого врахована судом лише частково, не досліджено питання відповідності тяжкості кримінального правопорушення призначеному додатковому покаранню, не взято до уваги прохання потерпілого не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами.

Зокрема, захисник у своїй апеляційній скарзі вказує на те, що при обранні міри покарання обвинуваченому суд врахував ставлення ОСОБА_7 до вчиненого, яке полягає у повному визнанні вини та щиросердному розкаянні, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, психіатра, має постійне місце проживання, навчається, є студентом 5 курсу Національного авіаційного університету, добровільно частково відшкодував потерпілому завдану матеріальну та моральну шкоду.

Всі обставини, на які посилався суд у своєму рішенні, характеризують обвинуваченого тільки з позитивного боку, що протирічить доцільності застосування до останнього додаткового покарання. Окрім цього, судом також залишено поза увагою й інші обов`язкові до врахування обставини, а саме: наявність угоди між обвинуваченим та потерпілим про порядок погашення матеріальної та моральної шкоди від 28.11.2017 року, відповідно до умов якої ОСОБА_7 виплатив потерпілому ОСОБА_8 більше 2/3 домовленої суми відшкодування; наявність у обвинуваченого місця роботи, пов`язаного із використанням автомобіля, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією цивільно-правового договору про надання послуг з перевезення від 10.11.2017 року; те, що обвинувачений вчинив необережний злочин, в його діях відсутній будь-який мотив, свідоме порушення, ігнорування чи нехтування правилами дорожнього руху, що істотно знижує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину.

Крім того, як зазначає апелянт, матеріали кримінального провадження дають достатні стверджувати про те, що ОСОБА_7 самостійно зрозумів і визнав свою вину, став на шлях виправлення і несе тягар (кару) у виді грошового зобов`язання перед потерпілим. За період керування автомобілем з 20.02.2017 року по сьогоднішній час, за ОСОБА_7 не було зафіксовано жодного порушення Правил дорожнього руху. В судовому засіданні 28 листопада 2017 року, коли ставилось на обговорення питання щодо доцільності призначення додаткового покарання, де сторона обвинувачення просила призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, обвинувачений, його захисник та потерпілий ОСОБА_8 просили суд не позбавляти ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, проте, таку позицію потерпілого, суд у вироку не відобразив і не мотивував чому вона не була врахована, що свідчить про те, що призначене додаткове покарання за своєю суворістю не відповідає ні особі обвинуваченого, ні тяжкості кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 не оспорюються фактичні обставини вчинених її підзахисним дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої нею скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також судом були враховані не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Крім того, при обранні ОСОБА_7 міри покарання судом були враховані ставлення останнього до вчиненого, яке полягає у повному визнанні вини та щоросердечному розкаянні, особа обвинуваченого, який раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, психіатра, має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується позитивно, навчається, є студентом 5 курсу Національного авіаційного університету, добровільно частково відшкодував потерпілому завдану матеріальну та моральну шкоду.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого та добровільне, часткове відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції визнав, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових злочинів буде покарання, встановлене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі.
При цьому, суд визнав за необхідне застосувати щодо обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи обставини справи, дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції визнав, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування основного покарання, але в умовах належного контролю за його поведінко та виконанням покладених на нього судом обов`язків і що саме таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_7 , а також для запобігання вчинення ним нових злочинів.
З огляду на наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, якими визначаються мета та загальні засади призначення покарання, а тому призначене йому покарання, як основне, так і додаткове, зі звільненням від відбування основного покарання, на підставі ст. 75 КК України, не може буде визнане явно несправедливим внаслідок суворості, в тому числі в частині призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.
При цьому, незважаючи на доводи апеляційної скарги, а також ту обставину, що відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не є обовязковим, колегія суддів не вбачає законних підстав для зміни вироку щодо ОСОБА_7 та пом`якшення призначеного йому покарання, з огляду на таке.

Як прямо передбачено ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Зважаючи на тяжкість кримінального правопорушення, за вчинення якого засуджено ОСОБА_7 , його особу, а також інші обставини, які наведені у вироку та на які посилається у своїй скарзі захисник обвинуваченого, колегія суддів, як зазначалось вище, не визнає призначене ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, як явно несправедливе внаслідок суворості, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання, в тому числі додаткове, має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Посилання в апеляційній скарзі на позицію сторони захисту та потерпілого щодо недоцільності застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в тому числі з урахуванням того, що наявність у останнього такого права, дозволить йому відшкодовувати заподіяну шкоду потерпілому, так само як і інші доводи скарги, не можуть свідчити про явну несправедливість призначеного судом додаткового покарання через його суворість, приймаючи до уваги той факт, що з точки зору права транспортний засіб це перш за все джерело підвищеної небезпеки, а не джерело отримання доходів.
Більш того, як обґрунтовано зазначено у вироку суду, з посиланням на розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
Враховуючи вказані обставини, а також обставини, які прямо передбачені ст. 65 КК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки обвинувачений, через місяць після отримання посвідчення водія, внаслідок грубого порушення правил безпеки дорожнього руху, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 прямо на пішохідному переході, в результаті чого останній отримав тяжке тілесне ушкодження.
І хоча поведінка ОСОБА_7 після вчинення злочину дозволяє зробити висновок про його бажання виправитись та повністю відшкодувати заподіяну потерпілому шкоду, цього недостатньо для того, щоб переконатися у його виправленні та можливості запобігання вчинення ним нового аналогічного злочину, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року, колегія суддів вважає необхідним вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року, яким ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_10 )

Справа № 11-кп/796/642/2018

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1