Зіньківський районний суд в Полтавській області
_________________________________________________________________________________
Справа № 530/1368/17
Номер провадження 1-кс/530/199/17

У Х В А Л А
іменем України
09.10.2017 р. м.Зіньків
Слідчий суддя Зіньківського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , старшого слідчого Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Зіньків клопотання старшого слідчого Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_3 , яке погоджено з прокурором Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 пронакладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000335 від 14.07.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, -
В С Т А Н ОВ И В :
Старший слідчий Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_3 , звернувся 09.10.2017 року з клопотанням, яке погоджено з прокурором Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 до слідчого судді Зіньківського районного суду Полтавської області пронакладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000335 внесеному 14.07.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України по факту незаконного придбання, виготовлення, зберігання з метою збуту, а також незаконному збуті особливо небезпечних наркотичних засобів вчиненому повторно, у місцях масового перебування громадян громадянином ОСОБА_5 .
Клопотаннястарший слідчий Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_3 , обґрунтовує тим, щоОСОБА_5 в невстановлений час та місці незаконно придбав з метою подальшого збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, який в подальшому незаконно зберігав у невстановленому слідством місці, для подальшого збуту.

20.09.2017 року, близько 19 год. ОСОБА_5 перебуваючи на території «Зіньківського ринку» розташованого в м.Зіньків по вул.Воздвиженська, 14, Полтавської області, шляхом продажу за 300 грн., незаконно збув ОСОБА_6 речовину рослинного походження зеленого кольору, яка згідно з висновком судово-хімічної експертизи №3115 від 27.09.2017 року є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом масою в перерахунку на суху речовину 1,766 г. та речовину рослинного походження зеленого кольору, яка згідно з висновком експерта №3116 від 28.09.2017 року є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом масою в перерахунку на суху речовину 4,899 г..
28.09.2017 року близько 13 год. 00 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи на території парку «Вічної Слави», розташованого в м.Зіньків вул.Першотравнева, Полтавської області, шляхом продажу за 500 грн. десятьма купюрами номіналом по 50 грн., серії та номери, яких: СВ6544042, КИ9074163, УН5562123, ФД8911570, УЛ8962793, СС7268563, УГ2697660, УЛ5189518, СГ2500826, СН4156898, повторно, незаконно збув ОСОБА_6 , речовину рослинного походження зеленого кольору, яка зовні схожа на рослину коноплі.

Таким чином, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні дій, які виразилися в незаконному придбанні, виготовленні, зберіганні з метою збуту, а також незаконному збуті особливо небезпечних наркотичних засобів вчиненому повторно, у місцях масового перебування громадян, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.307 КК України.

29.09.2017 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та жителю АДРЕСА_1 , українцю, громадянину України, професійно-технічна освіта, неодруженому, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працюючому, у силу ст.89 КК України не судимого - повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 98595030 від 27.09.2017 року, встановлено, що підозрюваний ОСОБА_5 має у своїй власності об`єкт нерухомого майна квартира, в будинку АДРЕСА_2 . Форма власності приватна спільна часткова (частка його власності 1/3). Дата прийняття рішення про державнуреєстрацію 30.04.2009 рік.

Як вказує слідчий, зметою забезпечення виконання покарання внаслідок вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та попередження можливості відчуження 1/3 частки квартири з приватної власності підозрюваногостарший слідчий вказує на необхідність накладення арешту на об`єкт нерухомого майна 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності та розгляд клопотання про арешт майна необхідно провести без повідомлення підозрюваного ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 , на підставі ст.172 ч.2 КПК України.

Старший слідчий Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_3 , в судовому засіданні 09.10.2017 року підтримав внесене до слідчого судді клопотання, в своїх поясненнях посилався на обставини, що в ньому викладені і просив його задовольнити.
Детально вивчивши та дослідивши клопотання та докази, якими обґрунтовується внесене до слідчого судді Зіньківського районного суду Полтавської області клопотання, заслухавши пояснення та міркування старшого слідчого Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_3 , слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується, зокрема, закриттям кримінального провадження (п.5 ст. 3 КПК України).
Згідност.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Поняття верховенства права та його зміст розкрито у Рішеннях Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 та від 11.10.2011 року №10-рп/2011.
Відповідно до положень ст.9 цього Кодексу, під час кримінального провадження слідчий зобов`язаний неухильно додержуватися вимогКонституції України, цього Кодексу та інших актів законодавства (принцип законності). При цьому, слідчий зобов`язаний (а не має право) всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Разом з цим, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами (ст.22 КПК України).
Відповідно дост.92 КПК України, обов`язок доказування покладається на слідчого, прокурора.
Статтею 93 КПК України передбачено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, витребовування від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій документів, відомостей, висновків експертів, висновки ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Як встановлено слідчим суддею з кримінального провадження №0000335 внесеному 14.07.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України ОСОБА_5 в невстановлений час та місці незаконно придбав з метою подальшого збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, який в подальшому незаконно зберігав у невстановленому слідством місці, для подальшого збуту.

20.09.2017 року, близько 19 год. ОСОБА_5 перебуваючи на території «Зіньківського ринку» розташованого в м.Зіньків по вул.Воздвиженська, 14, Полтавської області, шляхом продажу за 300 грн., незаконно збув ОСОБА_6 речовину рослинного походження зеленого кольору, яка згідно з висновком судово-хімічної експертизи №3115 від 27.09.2017 року є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом масою в перерахунку на суху речовину 1,766 г. та речовину рослинного походження зеленого кольору, яка згідно з висновком експерта №3116 від 28.09.2017 року є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом масою в перерахунку на суху речовину 4,899 г..
28.09.2017 року близько 13 год. 00 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи на території парку «Вічної Слави», розташованого в м.Зіньків вул.Першотравнева, Полтавської області, шляхом продажу за 500 грн., повторно, незаконно збув ОСОБА_6 , речовину рослинного походження зеленого кольору, яка зовні схожа на рослину коноплі.

У обґрунтуванні клопотання про арешт майна слідчий та прокурор вказують на те, що з метою попередження можливості відчуження 1/3 частки квартири з приватної власності підозрюваного, ОСОБА_5 та забезпечення виконання покарання внаслідок вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.307 КК України.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного або інших визначених цієї статтею осіб, і перебувають у нього або інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову. заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню (ч.4 ст.170 КПК України). Особливості застосування положень КПК України щодо арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження викладені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні відповідної судової практики від 07.02.2014 року.
У відповідності до положень ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідності такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 цієї статті законодавцем визнано ті питання, які повинен враховувати слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна.
При розгляді даного клопотання слідчий суддя також враховує і загальні положення ч.3 ст.132 КПК України про те, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. Слідчий суддя зобовязаний врахувати можливість без застосування заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні (ч.3 ст.132 КПК України). Також, згідно ч.5 цієї статті, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються. При цьому, обовязок доказування обставин, які визначені в ст.91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора (ч.1 ст.92 КПК).
Забезпечення прав людини є напрямком державної політики, що реалізується через національні механізми захисту прав людини. Після використання всіх національних засобів правового захисту, відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право звертатись за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Згідно з положеннями Конституції України та Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.) (далі Конвенція) учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Зазначені міжнародні гарантії прав людини на недоторканість житла, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя, недоторканість прав власності нормативно визначені в Конституції України та є, відповідно до положень ст.2 КПК України загальними засадами кримінального провадження.
З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів суд вважає, що такий підхід органу досудового розслідування не відповідає діючому кримінальному процесуальному законодавству України та практиці Європейського суду з прав людини.
У судовому засіданні було встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 98595030 від 27.09.2017 року, встановлено, що підозрюваний ОСОБА_5 має у своїй власності об`єкт нерухомого майна квартира, в будинку АДРЕСА_2 . Форма власності приватна спільна часткова, його частка власності 1/3. Інші 1/3 частки належать ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.38-39).
Згідно протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_5 , його батько ОСОБА_9 помер (а.с.35).
Старший слідчий не надав суду доказів, чи прийняв спадщину ОСОБА_5 після смерті батька. Якщо прийняв, то частка ОСОБА_5 буде більшою.
Згідно з ч.1,3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за згодою. Кожен має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частині у праві спільної часткової власності. За змістом ст. 364 ЦК України, передбачено право співвласника на виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки із спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки у праві спільної часткової власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Відповідно до інструкції поділ об`єкта нерухомого майна на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу ( виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Старший слідчий не надав суду таких доказів.
Крім того, відносно підозрюваного ОСОБА_5 слідчий суддя Зіньківського районного суду Полтавської області 29.09.2017 року вибрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.
Отже, виходячи із сукупності досліджених матеріалів та доказів, що надані до клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000335 від 14.07.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, аналізу, суті та змісту положень статей 132,167,170,171,173 КПК України та суті та змісту такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, з урахуванням наявних матеріалів слідчий суддя, в межах розгляду конкретного клопотання слідчого приходить до висновку, що в даний час, в сукупності досліджених матеріалів клопотання, слідчим та прокурором у клопотанні не зазначено і в судовому засіданні не доведено поза розумним сумнівом необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна та те, що вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження (арешт майна), при встановлених обставинах в межах розгляду даного клопотання, забезпечить його дієвість та досягнення відповідних завдань, а також не доведено і ризиків, що передбачені абз. 2 ч.1 ст.170 КПК України.
На переконання суду, з урахуванням правової позиції Верховного суду України, викладеної в Постанові ВСУ від 03.03.2016 року у справі №5-347кс15, положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ та загальних засад кримінального провадження, зокрема верховенство права, законності, презумпції невинуватості, порушує вимоги кримінального процесуального законодавства, та з урахуванням положень КПК України, не повинна порушувати права, свободи та інших осіб.
З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів суд вважає, що такий підхід органу досудового розслідування не відповідає діючому кримінальному процесуальному законодавству України та практиці Європейського суду з прав людини.
Вважаю необґрунтованими вимоги клопотання про накладення арешту на квартиру, в будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , якої належить ОСОБА_5 оскільки надані слідчому судді докази належності та вмотивування слідчого не є переконливими, а тому суд вважає клопотання не необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.
Отже, з урахуванням вище встановлених обставин та обґрунтувань, в задоволенні клопотання старшого слідчого Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_3 , яке погоджено з прокурором Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 пронакладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000335 від 14.07.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України належить відмовити.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 22, 84, 91, 92, 94, 131, 132, 167, 170, 171, 172-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В :
В задоволенні клопотання старшого слідчого Зіньківського відділення поліції Гадяцького відділу поліції ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_3 , яке погоджено з прокурором Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 пронакладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000335 від 14.07.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України - відмовити.
Копію ухвали слідчого судді направити слідчому, прокурору, іншим заінтересованим особам не пізніше наступного дня після її постановлення.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Полтавської області прокурором, підозрюваним, захисником, законним представником, цивільним позивачем та іншими заінтересованими особами, - протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особами, виклик яких не проводився, - у той самий строк після одержання ними копії ухвали слідчого судді.
Слідчий суддя Зіньківського районного суду
Полтавської області ОСОБА_1