УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №283/3444/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.121 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участю: прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
законного представника
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в кримінальне провадження №283/3444/14-к за апеляційними скаргами законного представника потерпілого ОСОБА_13 ОСОБА_9 і адвоката ОСОБА_11 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2017 року відносно
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , просить вирок змінити шляхом зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_12 за ч.1 ст.121 КК України та застосування статті закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме ч.1 ст.122, ст.128 КК України. Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки всім зазначеним обставинам, а саме: показанням свідка ОСОБА_14 , який бачив лише один удар з боку ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_15 , висновкам повторної судово-медичної експертизи про те, що утворення у потерпілого ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень можливе від падіння з положення стоячи після надання тілу додаткового прискорення у результаті нанесення удару в ділянку щелепи стиснутою в кулак рукою в тому випадку, коли після удару потерпілий впав контактуючи з асфальтним покриттям скронево-тім?яною ділянкою. Це свідчить про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, і висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, що в свою чергу свідчать про необхідність зміни вироку. Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
В запереченнях на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_10 діючий в інтересах потерпілого та цивільного відповідача ОСОБА_13 , просить апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_11 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2017 року відносно ОСОБА_12 за ч.1 ст.121 КК України відхилити.
Згідно вироку Малинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2017 року, визнано ОСОБА_12 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання вирішено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_12 строк попереднього ув`язнення обвинуваченого з 24.07.2012 року по 09.11.2012 року із розрахунку: 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.
З речовими доказами вирішено в порядку ст.100 КПК України.
Майно на яке накладено арешт відповідно до постанови про накладення арешту від 18.09.2012 року: телевізор, музичний центр «Айва», телетюнер, крісло, холодильник «Донбас», комод, газову плитку «Запоріжанка», меблевий кухонний гарнітур, пральну машинку «Індезіт», звернуто в рахунок відшкодування сум, у зв`язку з частковим задоволенням заявленого цивільного позову.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 22 липня 2012 року близько 03-ї години, ОСОБА_12 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, поблизу кафе бару «Острів» по вул. Микгород, 17 в м. Радомишлі Житомирської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час конфлікту, що виник між двома групами відпочиваючих біля цього закладу, умисно завдав один удар лівим кулаком в щелепу ОСОБА_13 , внаслідок чого потерпілий впав та вдарився скронево-тім`яною частиною голови об асфальтне покриття.
В результаті вказаних дій ОСОБА_13 спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді двохстороннього травматичного, трійного перелому нижньої щелепи в ділянці суглобового паростка, кута справа зі зміщенням та ментального відділу зліва та тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння у вигляді перелому правої лобної, скроневої, тім`яної кісток, субрахноїдального та субдурального крововиливів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу останнього задовольнити, пояснення представника потерпілого та законного представника потерпілого, які просили апеляційну скаргу останнього задовольнити, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу законного представника в частині вирішення цивільного позову задовольнити, а щодо апеляційного скарги захисника засудженого відмовити, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
У ст.370 КПК України зазначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясовних обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На думку колегії суддів, в порушення вищезазначених вимог КПК України, суд першої інстанції, належно дослідивши під час судового розгляду докази, які були покладені ним в основу вироку, правильно встановивши фактичні обставини за яких обвинувачений ОСОБА_12 заподіяв потерпілому ОСОБА_13 середньої тяжкості тілесні ушкодження та обставини за яких потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, дав їм неправильну юридичну оцінку, з приводу чого виніс незаконне та необґрунтоване рішення.
За результатами судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_12 наніс удар у область щелепи ОСОБА_13 , від чого той впав та вдарився головою об асфальт. Нанесення даного удару потерпілому, обвинувачений ОСОБА_16 не заперечував.
Так, будучи неодноразово допитаний в судових засіданнях обвинувачений ОСОБА_12 пояснив, що починаючи з вечора 21 липня 2012 року в м. Радомишль проводив дозвілля разом із своїми знайомими, а близько 02 години разом з ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та хлопцем на ім`я ОСОБА_21 з м. Києва на автомобілі марки «Тойота» належного останньому, приїхали до кафе бару «Острів» по вул.Микгород в м. Радомишлі, де до них приєдналася ОСОБА_22 . Знаходячись в кафе, обвинувачений вжив невелику кількість алкогольних напоїв. Близько 03 години 22.07.2012 року після закінчення роботи закладу всі присутні вийшли на вулицю. ОСОБА_21 , сівши в свій автомобіль на стоянці перед «Островом», розвертаючись, мало не зачепив стоячий автомобіль марки «Додж», під керуванням ОСОБА_23 , який відразу підійшовши до автомобіля «Тойота», почав сваритись з ОСОБА_21 та через відкрите вікно водійських дверей автомобіля наніс йому близько трьох ударів кулаком в обличчя. Обвинувачений, відвівши ОСОБА_23 в сторону, розмовами почав заспокоювати останнього. Через незначний проміжок часу до нього підбіг ОСОБА_20 та повідомив, що « ОСОБА_21 б`ють», та вони вдвох з ним побігли в тому напрямку, де була бійка.
Підбігши першим, бачив, як невідомий йому раніше ОСОБА_13 та ОСОБА_24 б`ють ОСОБА_21 , а тому з метою припинення цих дій, відразу ж наніс удар долонею по обличчю ОСОБА_24 , який впав на сідниці, а після - відтягнув та наніс удар лівим кулаком в щелепу потерпілому, від чого ОСОБА_13 впав на асфальтове покриття дороги. Умислу на завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілому у нього не було, він лише розбороняв бійку.
В подальшому, обвинувачений з ОСОБА_25 допоміг піднятись ОСОБА_21 та відвели його до автомобіля. Повернувшись на місце події, бачив, що потерпілий лежить на асфальті, а тому залишався там до приїзду швидкої.
В ході досудового розслідування такі ж показання ОСОБА_12 були предметом перевірки, що підтверджується протоколом відтворення обставин та обстановки подій 25 липня 2012 року з його участю. Згідно цього протоколу, на який суд першої інстанції послався у вироку як на доказ, ОСОБА_12 безпосередньо на місці вчинення кримінального правопорушення показав та пояснив за яких обставин він заподіяв тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_13 .
На переконання апеляційного суду, зазначені показання обвинуваченого ОСОБА_12 в частині безпосереднього спричинення тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_13 є послідовними, такими, що не викликають сумнівів у їх правдивості та підтверджуються дослідженими і наведеними у вироку суду відповідними доказами.
Наявність конфлікту за обставин викладених обвинуваченим ОСОБА_12 в своїх показаннях, факт застосування фізичного насильства шляхом побиття потерпілим ОСОБА_13 та свідком ОСОБА_24 нез`ясованої особи на ім`я ОСОБА_21 , було встановлено судом першої інстанції в ухваленому вироку з посиланням на докази: показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_23 , протоколи відтворення обставиновки та обставин події за участю вказаних свідів відповідно від 01.08.2012 р. та 26.07.2012 р., показаннями свідка ОСОБА_24 .
Згідно показань потерпілого ОСОБА_26 та його законного представника ОСОБА_9 , потерпілий про обставини вчинення відносно нього злочину нічого не пам`ятає.
Відповідно до висновку судово - медичної експертизи №264 від 06 серпня 2012 року у ОСОБА_13 маються тілесні ушкодження у вигляді двохстороннього травматичного, трійного перелому нижньої щелепи в ділянці суглобового паростка, кута справа зі зміщенням та ментального відділу зліва, які по своєї категорії відносяться до середнього ступеню важкості , що потягли за собою тривалий розлад здоров`я та перелому правої лобної, скроневої, тім`яної кісток, субрахноїдального та субдурального крововиливів, які по своєї категорії відносяться до тяжкого ступеню важкості, що є небезпечними для життя. Дані ушкодження могли виникнути від дії твердих тупих предметів можливо за обставин та час вказаних в фабулі постанови.
Тілесних ушкоджень які б могли свідчити про можливий опір та самооборону потерпілого під час заподіяння йому тілесних ушкоджень в медичній картці не описується.
Тілесне ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи могли виникнути при обставинах, які вказав обвинувачений в ході відтворення обставин та обстановки подій від 25 липня 2012 року, а саме «він відтягнув правою рукою ОСОБА_13 та після чого наніс удар в обличчя останнього в область щелепи з правої сторони».
Згідно висновку судово медичної експертизи №2934 від 13 серпня 2012 року виявлені у потерпілого тілесні ушкодження у вигляді перелому правої, лобної, скроневої та тім`яної кісток могли утворитись в результаті падіння з положення стоячи після надання тілу додаткового прискорення в результаті нанесення удару в ділянку щелепи стиснутою в кулак рукою за умови контакту з асфальтовим покриттям правою скронево тьмяної ділянки.
Висновком комісійної судово медичної експертизи №113 від 27 серпня 2012 року підтверджується, що утворення виявлених у ОСОБА_13 тілесних ушкоджень у вигляді перелому правої лобної, скроневої та тім`яних кісток можливе від падіння з положення стоячи після надання тілу додаткового прискорення в результаті нанесення удару в ділянку щелепи стиснутою в кулак рукою в тому випадку коли після нанесеного удару потерпілий впав контактуючи з асфальтовим покриттям правою скронево тім`яною ділянкою.
Висновком додаткової комісійної судово медичної експертизи від 25 травня 2015 року підтверджується, що виявлені у ОСОБА_13 тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді двохстороннього травматичного, тройного перелому нижньої щелепи в ділянці суглобового паростка, кута справа зі зміщенням та ментального відділу зліва та тяжкі тілесні ушкодження у вигляді перелому правої лобної, скроневої, тім`яної кісток, субрахноїдального та субдурального крововиливів утворились в результаті прикладання не менше 2-х травмуючих впливів: одного з місцем прикладення травмуючої сили в ділянку підборіддя справа і другого з місцем прикладення травмуючої сили в праву скронево тім`яну ділянку.
Зазначені тілесні ушкодження могли утворитись в результаті нанесення удару в ділянку щелепи стиснутою в кулак рукою з послідуючим падінням потерпілого та удару головою об асфальтне покриття.
Утворення переломів правої лобної, скроневої та тім`яної кісток і відповідно внутрішньо - черепних крововиливів в результаті удару ОСОБА_12 стиснутою в кулак рукою в щелепу ОСОБА_13 можна виключити.
Виявлений у ОСОБА_13 двобічний перелом нижньої щелепи не міг утворитись в результаті падіння та удару головою об асфальтове покриття.
Допитаний в суді першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_27 підтвердив достовірність вищенаведеного висновку та пояснив, що у потерпілого ОСОБА_13 виявлено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості: у вигляді двохстороннього травматичного, тройного перелому нижньої щелепи в ділянці суглобового паростка, кута справа зі зміщенням та ментального відділу зліва та тяжкі тілесні ушкодження у вигляді перелому правої лобної, скроневої, тім`яної кісток, субрахноїдального та субдурального крововиливів. Поряд з цим експерт зазначив, що обвинуваченим був нанесений один удар рукою стиснутою у кулак в нижню щелепу потерпілого, з достатньою силою прикладання. Після удару в нижню щелепу не виключається втрата свідомості.
Аналізуючи у вироку вище наведені докази, суд першої інстанції зазначив, що органом досудового розслідування не було вжито належних розшукових заходів в частині встановлення особи ОСОБА_21 , який безпосередньо був причетним до конфлікту біля кафе-бару «Острів» та свідком заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень ОСОБА_13 .
Суд першої інстанції визнав, що не встановив, чи припинилась на момент коли з`явився ОСОБА_12 бійка між ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та особою на ім`я ОСОБА_21 , оскільки показання обвинуваченого в цій частині суперечать показанням свідка ОСОБА_29 , а інших доказів суду не надано та їх не здобуто в процесі судового слідства, в тому числі і з причин не встановлення особи ОСОБА_21 . Разом з тим, як зазначено у вироку, суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами кримінального провадження докази, дійшов висновку про те, що конфлікт між обвинуваченим і потерпілим виник спонтанно, до цих подій вони не були знайомі, між ними раніше не було неприязні, удар був одиничний, йому передувала в тому числі і віктимна поведінка потерпілого, однак при відсутності ознак правомірного захисту від злочинного посягання (насильства зі сторони потерпілого) і, як наслідок, відсутність у обвинуваченого стану сильного душевного хвилювання та відсутність його перебування у стані необхідної оборони. Завдаючи один удар ОСОБА_12 не мав чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків.
На переконання апеляційного суду, наведені судом першої інстанції у вироку мотиви не вказують на умисність дій обвинуваченого у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а містять усі необхідні ознаки притаманні для обґрунтування вчинення злочину з необережності.
Апеляційний суд бере до уваги, що усі вище наведені докази, які суд першої інстанції поклав у основу вироку, є належними, допустимими та достовірними. Ніхто з учасників судового розгляду ці докази в апеляційному порядку не оспорює, клопотання про їх повторне дослідження та перевірку не заявляв, у зв`язку з чим відповідно ст.404 КПК України, такі докази не підлягають повторному дослідженню під час апеляційного розгляду провадження з ініціативи апеляційного суду.
Аналізуючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини спричинення потерпілому ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, оцінюючи наведені у вироку докази, апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що обвинувачений умисно заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК України.
Висновки суду першої інстанції про наявність в обвинуваченого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що становить склад злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, є суперечливими та не відповідають положенням ч.3 ст.373 КПК України, оскільки ґрунтуються виключно на припущеннях.
В матеріалах кримінального провадження відсутні докази, що у обвинуваченого ОСОБА_12 був умисел саме на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, так як його дії полягали лише в одному ударі в область щелепи потерпілого, що стало наслідком спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а тяжкі тілесні ушкодження потерпілий отримав безпосередньо внаслідок падіння та удару головою об асфальтове покриття.
За результатами апеляційного перегляду кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що 22 липня 2012 року близько 03-ї години, ОСОБА_12 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, поблизу кафе бару «Острів» по вул. Микгород, 17 в м. Радомишлі Житомирської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_13 удар кулаком лівої руки в область щелепи, в результаті чого потерпілому були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді двохстороннього травматичного, трійного перелому нижньої щелепи в ділянці суглобового паростка, кута справа зі зміщенням та ментального відділу зліва. Від нанесеного удару потерпілий ОСОБА_13 впав та вдарився головою об асфальтове покриття, внаслідок чого отримав заподіяні з необережності тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння у вигляді перелому правої лобної, скроневої, тім`яної кісток, субрахноїдального та субдурального крововиливів.
Згідно роз`яснень п.26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» №2 від 7 лютого 2003 року у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст.119 чи ст.128 КК.
Наведені у вироку докази вказують на факт нанесення ОСОБА_12 потерпілому удару, але не доводять того, що потерпілому саме умисно було заподіяно тяжке тілесне ушкодження. Про відсутність умислу на нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 , вказує той факт, що бійка між обвинуваченим та потерпілим носила спонтанний характер, була викликана в тому числі і неправомірними діями потерпілого ОСОБА_13 , який приймав активну участь в розгортанні конфлікту шляхом побиття знайомого обвинуваченого на ім`я ОСОБА_21 . Крім того, ОСОБА_12 наніс потерпілому лише один удар, будь-яких спеціально приготовлених знарядь у нього не було. Висновками судово-медичних експертиз беззаперечно встановлено тяжкість тілесних ушкоджень спричинених потерпілому, їх характер та локалізацію, з чітким розмежуванням механізму та послідовності їх заподіяння. Тяжке тілесне ушкодження було не безпосереднім наслідком заподіяного засудженим удару в голову потерпілого, а результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, що обвинувачений хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.
Аналіз усіх наведених у вироку доказів, у їх сукупності та взаємозв`язку, дає всі підстави вважати, що в даному випадку мало місце не умисне, а необережне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
З огляду на викладене, дії обвинуваченого ОСОБА_12 підлягають перекваліфікації з ч.1 ст.121 КК України на ч.1 ст.122 (середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я) та ст.128 (необережне тяжке тілесне ушкодження) КК України.
За таких обставин, судом першої інстанції неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 та ст.413 КПК України є підставою для відповідної зміни вироку.
Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому за ч.1 ст.122, ст.128 КК України, апеляційний суд у відповідності до ст.65 КК України враховує, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_12 вчинив невеликої та середньої тяжкості кримінальні правопорушення. Свою вину визнав, щиро розкаявся, частково відшкодував шкоду потерпілому, що є обставинами, що пом`якшують його покарання. Обставиною, обтяжуючою покарання обвинуваченого є вчинення злочину особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд бере до уваги особу обвинуваченого, який за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, є раніше не судимим, думку потерпілої сторони, яка вимагає суворого покарання.
Разом з тим, враховуючи, що злочин, передбачений ч.1 ст.122 та ст.128 КК України було вчинено 22 липня 2012 року, а відповідно до ст.49, ч.5 ст.74 КК України особа звільняється від покарання, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки - три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі (ст.128 КК), п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості (ч.1 ст.122 КК), тому обвинувачений ОСОБА_12 підлягає звільненню від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Апеляційні доводи потерпілої сторони про неправильне застосування судом першої інстанції вимог ч.5 ст.72 КК України є безпідставними та задоволенню не підлягають. Право обвинуваченого на застосування положень ч.5 ст.72 КК України, передбачене відповідним законом в редакції №838-VІІІ від 26.11.2015, існувало на час вирішення кримінального провадження в суді першої інстанції. Прийняття змін в редакцію ч.5 ст.72 КК України не позбавляє права обвинуваченого в застосуванні щодо нього тієї норми кримінального закону, яка раніше покращувала його становище.
Вирішуючи у вироку питання про відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_13 моральної шкоди, суд першої інстанції не дотримався вимог ч.3 ст.23 ЦК України. Правильно зазначивши у вироку в чому полягає моральна шкода потерпілого ОСОБА_13 , суд не в повній мірі врахував принципи вимог розумності і справедливості, призначивши до стягнення з обвинуваченого ОСОБА_12 надто низьке грошове відшкодування.
Так, згідно встановлених судом першої інстанції обставин, внаслідок вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, потерпілому ОСОБА_13 було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження та тяжкі тілесні ушкодження.
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_13 тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах, переніс операційні втручання, став інвалідом 2-ї групи. Внаслідок травмування та каліцтва потерпілого, що стало причиною істотних вимушених змін у його житті, втратою належної працездатності, потерпілий зазнав значних фізичних, душевних та психічних страждань.
Разом з тим, вирішуючи питання грошового розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд бере до уваги, що така шкода була заподіяна внаслідок кримінального правопорушення вчиненого обвинуваченим ОСОБА_12 як внаслідок умисних дій (ч.1 ст.122 КК), так і з необережності (ст.128 КК). За таких обставин, цивільний позов та апеляційна скарга потерпілої сторони про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 150000 гривень підлягає задоволенню.
За наведених обставин, вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_13 про стягнення з ОСОБА_30 моральної шкоди на підставі п.3 ч.1 ст.408, п.2 ч.1 ст.409 КПК України підлягає зміні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги законного представника потерпілого ОСОБА_13 ОСОБА_9 і адвоката ОСОБА_11 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2017 року змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_12 з ч.1 ст.121 КК України на ч.1 ст.122, ст.128 КК України.
Призначити ОСОБА_12 за ч.1 ст.122 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_12 від призначеного покарання, за вчинення злочину передбаченого ч.1 ст.122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Призначити ОСОБА_12 за ст.128 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_12 від призначеного покарання, за вчинення злочину передбаченого ст.128 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді :