11-кп/775/46/2018(м)
264/7768/15-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м. Маріуполі кримінальне провадження №0002559 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 23 червня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь, Донецької області, громадянина України, не працюючого, не судимого в силу ст.89 КК України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь Маріупольської міської ради витрати на лікування потерпілого ОСОБА_8 у розмірі 3713,93 гривень.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 30 серпня 2015 року приблизно о 21 годині, знаходячись біля магазину «Ліга» по вул.Маміна-Сибіряка, 41 в Іллічівському районі м. Маріуполя, в ході сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_8 , умисно наніс останньому сім ударів кухонним ножем по тулубу, заподіявши тим самим тілесні ушкодження у вигляді: одного ножового поранення грудної клітки зліва в області кута лопатки, проникаюче в ліву плевральну порожнину, з утворенням крайового перелому 4-го ребра зліва, яке ускладнилось лівобічним пневмотораксом, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння; одного не проникаючого ножового поранення лівого плечового суглоба з ушкодженням м`яких тканин, трьох не проникаючих ножових поранень лівої поперекової області з ушкодженням м`яких тканин, одного не проникаючого ножового поранення в поперековій області в центрі з ушкодженням м`яких тканин, одного не проникаючого ножового поранення в лівій паховій області з ушкодженням м`яких тканин, які по ступеню тяжкості, як окремо, так у своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, що вимагають для свого загоєння та утворення зміцнілих рубців строк понад шість, але не більше двадцяти одного дня.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України та призначити покарання в межах санкції цієї статті, не пов`язане з позбавленням волі, або застосувати до обвинуваченого вимоги ст.75 КК України та звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням (іспитовим строком), з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Зазначає, що сварка між обвинуваченим та потерпілим відбулася внаслідок особистого конфлікту, в процесі якого потерпілий ОСОБА_8 , який був значно сильніший фізично та мав навички боксера, обхопив ОСОБА_7 руками та став наносити удари по тілу, а останній захищаючись, вимушений був заподіяти йому ножові поранення. Згідно висновку судово-медичної експертизи у обвинуваченого також наявні тілесні ушкодження, крім того, у ОСОБА_8 в руках був предмет, схожий на ніж. Зазначені обставини, на думку захисника, свідчать про те, що заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому обвинуваченим було саме з перевищенням меж необхідної оборони, а тому судом було неправильно надано правової оцінки діям ОСОБА_7 та кваліфіковано його дії . Також вказує на те, що судом не було надано належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений помирився з потерпілим, який не має до нього жодних претензій, просив суворо не карати його, що з огляду на дані про особу обвинуваченого, на думку захисника, дають усі підстави для призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставинах, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними у матеріалах провадження доказами, які судом всебічно й повно досліджені та правильно оцінені.

Судом правильно встановлено та зазначено у вирку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується:

показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він дійсно 30 серпня 2015 року о 21 годині під час сварки ножем заподіяв тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_8

показаннями свідка ОСОБА_9 під час судового розгляду та слідчого експерименту, яка є на теперішній час є дружиною обвинуваченого, яка підтвердила факт бійки між останнім та потерпілим, під час якої ОСОБА_7 заподіяв ножові поранення потерпілому ОСОБА_8 ,завдавши йому близько 7 ударів ножем по тулубу зліва.

показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який пояснював, що 30 серпня 2015 року він подзвонив своїй колишній дівчині ОСОБА_10 та попросив зустрітися для того, щоб вияснити особисті відносини. При зустрічі вона була зі своїм хлопцем ОСОБА_7 , з яким у них сталася бійка, внаслідок якої йому було нанесено ножові поранення. При собі не мав жодних предметів. Зазначені обставини потерпілий підтвердив й під час слідчого експерименту.

Ці показання, як правильно зазначив суд, повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються: заявою від 01 вересня 2015 року до Іллічівського РВ Маріупольського МУ від ОСОБА_8 про притягнення до відповідальності ОСОБА_7 ; довідкою КУ Маріупольська міська лікарня швидкої медичної допомоги № 12 від 01.09.2015 року про знаходження ОСОБА_8 на лікуванні у хірургічному відділенні; висновками судово-медичних експертиз від № 708 від 01.09.2015 року та №528 від 29.10.2015 року, відповідно до яких потерпілому було заподіяно ножові поранення, в тому числі й одне ножове поранення грудної клітки зліва в області кута лопатки, проникаюче в ліву плевральну порожнину, з утворенням крайового перелому 4-го ребра зліва, яке ускладнилось лівобічним пневмотораксом, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, та таке заподіяння можливе саме за обставин, вказаних потерпілим.

Судом було ретельно перевірено показання обвинуваченого ОСОБА_7 , а також його дружини ОСОБА_11 ( ОСОБА_10 ) про заподіяння ножових поранень потерпілому ОСОБА_8 з метою захисту від нападу з боку останнього, з зазначенням мотивів їх неприйнятності в якості доказів в цій частині.

Судом правильно було надано оцінки тим обставинам та зазначено у вироку, що обвинувачений за своєї ініціативи пішов на зустріч з потерпілим, заздалегідь взявши з собою ножа, фактично маючи намір його застосувати в разі конфлікту. У потерпілого ОСОБА_8 не було ніяких предметів при собі під час конфлікту, а матеріали провадження не містять з приводу цього жодних об`єктивних доказів, самі ж обставини конфлікту не свідчать про наявну загрозу життю чи здоров`ю обвинуваченого, які б обґрунтовували застосування обвинуваченим саме ножа для свого захисту, показання ОСОБА_7 та його дружини є неконкретними та непослідовними та спростовуються зазначеними вище та іншими доказами, які чітко та логічно узгоджуються між собою, та разом з встановленими судом фактичними обставинами провадження, поза межами розумного сумніву доводять хибність версії події, зазначеної стороною захисту, а тому апеляційні доводи в цій частині не є слушними та задоволенню не підлягають.

За встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України. Цей висновок цілком відповідає правовим приписам ст.36 КК України та правовим висновкам, викладеним у постанові Пленуму Верховного суду України №1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону».

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, на обліку в спеціалізованих медичних установах м. Маріуполя не перебуває, щиро розкаявся у скоєному, попросив вибачення у потерпілого, частково сплатив йому на відшкодування заподіяної шкоди, та з огляду на позицію потерпілого щодо покарання обвинуваченого, дійшов обґрунтованого та правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі фактично у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини статті, за якою його визнано винним. Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім, внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує його негативні настанови та змусить в майбутньому додержуватись положень закону України про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини, цілком відповідає вимогам та цілям, передбаченим ст.ст.50,65 КК України, правовим висновкам, викладеним в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7.

Підстав для пом`якшення покарання та застосування вимог, передбачених ст.75 КК України, як про це зазначає захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, а обставини та дані про особу обвинуваченого, на які він посилається, цілком враховані судом, та саме вони стали підставою для призначення мінімального розміру покарання.

Порушень органом досудового слідства або судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни вироку, у даному провадженні не встановлено.

Вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст.370 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду Верховного суду України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області