П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 січня 2018 р. м. Київ
Справа № 381/3634/17-к

Провадження № 51-343 км 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

встановив:
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленими щодо ОСОБА_4 судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вибірково дослідив докази та не дав їм належної оцінки, не врахував показання свідків - понятих, що призвело до безпідставного виправдання особи. При цьому визнання вини ОСОБА_4 на досудовому розслідуванні та відсутність скарг про тиск на нього залишились поза увагою суду. Також прокурор вказує на те, що суд не сприяв стороні обвинувачення у забезпеченні свідків з його сторони та ухилився від їх виклику. Стверджує про те, що апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 відбувся формально, суд не дав відповіді на викладені в апеляційній скарзі доводи та необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про виклик свідків.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року, ОСОБА_4 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю наявності в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
Так, ОСОБА_4 25 квітня 2014 року приблизно о 01.00 перебував у приміщенні казарми на території недіючої військової частини, розташованої на АДРЕСА_2 , де разом з ОСОБА_8 розпивав спиртні напої. В цей період між ОСОБА_4 і ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин сталася сварка, в ході якої остання ображала та принижувала чоловічу гідність ОСОБА_4 . Під час з`ясування відносин ОСОБА_4 умисно з метою заподіяння смерті наніс наявним у нього ножем потерпілій ОСОБА_8 не менше одинадцяти ударів в шию та тулуб, не менше чотирьох ударів ногою в голову, шию та грудну клітину, спричинивши останній тяжких тілесних ушкоджень, від яких вона померла.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав скаргу, заперечення захисника проти скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Положенням ч. 1 ст. 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
У своїй касаційній скарзі прокурор вказував на безпідставне виправдання ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що, на думку Суду, є необґрунтованим.
Докази винуватості ОСОБА_4 , на які посилалась сторона обвинувачення, перевірені судом та згідно зі ст.ст. 86, 87, 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неврахування показань потерпілої ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_10 , які по своїй суті є показаннями з чужих слів, та показань свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 - понятих під час проведення слідчого експерименту, оскільки такий висновок суду в повній мірі узгоджується з вимогами ст. 97 КПК України.
Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правомірного висновку про те, що вони не підтверджують вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому злочину.
З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблену судом, колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.
Також не заслуговують на увагу доводи прокурора з приводу незабезпечення судом явки свідків сторони обвинувачення, оскільки дії суду першої інстанції відповідають вимогам ст. 92 КПК України, якою чітко визначено, що обов`язок доказування покладено, зокрема, на прокурора, та ч. 3 ст. 23 КПК України про обов`язок сторони обвинувачення забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, ретельно перевірив наведені в ній доводи, дав на них вичерпну відповідь, й, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У контексті викладеного не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені прокурором у скарзі, про необхідність скасування вироку та ухвали.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував прокурор у скарзі, не встановлено.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, п.п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, Суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року щодо ОСОБА_4 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3