Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
11 січня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Судді-доповідача ОСОБА_1 ,

Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за № 0000009 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участі:

секретаря с/з ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого:- ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника-адвоката ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2017 року;

встановила:

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_4 , його захисник-адвокат ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_10 просять вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2017 р. в частині призначеного покарання змінити, призначивши обвинуваченому покарання із застосуванням ст.ст.69 та 75 КК України.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

В апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник зазначають, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості. При цьому зазначають, що при постановленні вироку суд першої інстанції не повністю взяв до уваги та дав поверхневу оцінку всім обставинам, які пом"якшують покарання обвинуваченого, а саме його щире каяття, позитивну характеристику, поганий стан здоров"я, повне добровільне відшкодування завданої потерпілому шкоди, позицію потерпілого, який наполягав про умовне покарання обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_10 також вважає, що вирок щодо ОСОБА_4 підлягає зміні через його суворість. Зазначає, що під час провадження досудового і судового слідства обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, повністю добровільно відшкодував йому шкоду. При постановленні вироку суд першої інстанції не взяв до уваги його позицію та позицію його представника, згідно якої вони клопотали перед судом про застосування щодо ОСОБА_4 положень ст.75 КК України.

За вироком суду, ОСОБА_4 визнаний винним і засуджений за те, що 07 січня 2017 року, приблизно о 21 год.30 хв., в порушення вимог підпункту г) пункту 2.1 , підпункту б), пункту 2.3, підпункту а), пункту 2.9, пункту 12.1, пункту 31.1 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою КМ України від 10.10.2001 р. № 1306 (далі Правила дороржнього руху), перебуваючи в стані алкогольного сп"яніння, не маючи поліса обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи технічно несправним автомобілем ВАЗ-2105, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул.Київській поблизу магазину "Кошик" в смт.Степань, Сарненського району Рівненської області зі сторони вул.Довгої смт.Степань в напрямку вул.Майдан Незалежності, смт.Степань Сарненського району Рівн. обл., зі швидкістю приблизно 25,0 км/год., з увімкнутим ближнім світлом, під час об"їзду з лівої сторони перешкоди у вигляді пішоходів, які рухались по проїзній частині попереду автомобіля в попутному напрямку, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та допустив наїзд автомобіля не неповнолітнього пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та на пішохода ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які рухались по правій смузі руху в попутному напрямку попереду транспортного засобу та не створювали небезпеки чи перешкоди для руху водію автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких померла по дорозі в лікувальний заклад, а транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника-адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_4 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити з мотивів, зазначених у скаргах, думку прокурора про відмову в задоволенні апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як встановлено колегією суддів, вина ОСОБА_4 у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху - як особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку, доведена зібраними у матеріалах кримінального провадження доказами, у тому числі показаннями обвинуваченого, наданими у судовому засіданні, який повністю визнав свою вину у вчиненні злочину,що ніким з апелянтів та прокурором не оспорюється. Дальший розгляд кримінального провадження в суді 1-ої інстанції проводився за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Пленум Верховного Суду України роз`яснив судам порядок застосування інституту призначення особі покарання за вчинений злочин, яку суд визнає винною, а так як, у даному кримінальному провадженні, вчинений ОСОБА_4 злочин відноситься до злочинів проти безпеки руху, що призвів до смерті потерпілої особи, тобто характеризується відсутністю умислу з боку обвинуваченого, то при розгляді такої категорії справ, на думку колегії суддів, слід враховувати значну кількість факторів при призначенні покарання винній особі за вчинений злочин, враховуючи також думку потерпілого.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зі змінами та доповненнями), зазначено, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, судам необхідно належним чином мотивувати у вироку та призначати покарання в межах установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, із урахуванням ступеня тяжкості злочину та обставин його вчинення, наслідків і даних про особу.

З характеризуючих даних, що знаходяться у матеріалах кримінального провадження, зокрема зібраних органами досудового розслідування матеріалів на особу обвинуваченого ОСОБА_4 , які досліджувались судом першої інстанції, убачається, що ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, злочин вчинив вперше, за місцем проживання характеризується позитивно, про що суд і зазначив у вироку, мотивуючи свій висновок про призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України.

Частинами першою та другою ст.50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті, не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Як убачається з вироку, обгрунтовуючи висновок щодо міри покарання обвинуваченому та призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, належним чином не вмотивував своє рішення, хоча при цьому врахував обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку. Разом з тим, при цьому суд першої інстанції не взяв до уваги позицію потерпілого та його представника, які просили суд не призначати обвинуваченому покарання з реальним позбавленням волі, зазначивши при цьому, що останній повністю добровільно відшкодував матеріальні і моральні збитки, вибачився про скоєне перед потерпілим, що підтвердив при апеляційному розгляді провадження обвинувачений та представник потерпілого.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У роз`ясненнях, що містяться у п.9 вищезгаданої Постанови ВСУ №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 ст. 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається та підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку.

При обговоренні питання про можливість застосування до ОСОБА_4 положень ст.75 КК України, до пом"якшуючих покарання обставин, крім тих, які визнані судом першої інстанції, колегія суддів відносить і повне відшкодування потерпілим матеріальної і моральної шкоди, думку потерпілого в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду апеляцій.

Звільнення від відбування, призначеного судом додаткового покарання ОСОБА_13 , як заначалось вище, законом України про кримінальну відповідальність не передбачене.

Таким чином, колегія суддів, з урахуванням встановлених при апеляційному розгляді матеріалів кримінального провадження конкретних обставин справи, вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_4 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді реального позбавлення волі, буде недоцільним та занадто суворим, у зв`язку з чим вважає його пом`якшити, звільнивши останнього від відбування такого покарання, встановивши іспитовий строк з покладенням на ОСОБА_4 обов`язків, визначених у ст.76 КК України.

Згідно п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок у випадках, передбачених статтею 408 КПК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок, і у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

А тому, з урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції уважає за необхідне вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_4 за ч.2 ст.286 КК України змінити в частині призначеного покарання обвинуваченому та застосувати ст.75 КК України, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки, що є підставою для часткового задоволення апеляційних скарг.

Для застосування положень ст..69 КК України, а саме призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено ч.2 ст.286 цього Кодексу, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 03 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_4 змінити.

Вважати ОСОБА_4 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання, визначеному судом першої інстанції, а саме - на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Відповідно до вимог ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов"зки. Встановити іспитовий строк тривалістю два роки.

Згідно ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов"язки: періодично з"являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок щодо ОСОБА_4 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2