Дата документу Справа № 1-323/11
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/547/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 1-323/11 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції під час розгляду клопотання, на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 08.11.2013 року за ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у вигляді штрафу в розмірі 2 891 700 грн., з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю, пов`язаною з оподаткуванням, строком на 2 роки,

в с т а н о в и л а:
ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про заміну покарання засудженому ОСОБА_7 у вигляді штрафу на покарання у вигляді позбавлення волі та замінено засудженому вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 08.11.2013 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , несплачену суму штрафу в розмірі 2891100 грн. на 240 годин громадських робіт.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні, до суду надійшло клопотання прокурора м. Енергодар ОСОБА_9 про заміну засудженому ОСОБА_7 призначеного покарання у вигляді штрафу на позбавлення волі із розрахунку, передбаченого ч. 5 ст. 53 КК України, а саме штрафу на користь держави на покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

За наслідками розгляду кримінального провадження суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Ст. 53 КК України (в редакції станом на 01.01.2009 рік) визначає, що у разі неможливості сплати штрафу суд може замінити несплачену суму штрафу покаранням у виді громадських робіт із розрахунку: десять годин громадських робіт за один встановлений законодавством неоподатковуваний мінімум доходів громадян або виправними роботами - із розрахунку один місяць виправних робіт за чотири встановлених законодавством неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, але на строк не більше двох років.

Законом України від 15.11.2011 року № 4025-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо гуманізації відповідальності за правопорушення у сфері господарської діяльності» ч. 5 ст. 53 КК України викладена у наступній редакції: "У разі несплати штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, призначеного як основне покарання, та відсутності підстав для розстрочки його виплати суд замінює несплачену суму штрафу покаранням у виді позбавлення волі із розрахунку один день позбавлення волі за вісім неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».

Отже, зміни статті 53 КК України, які відбулись 17.01.2012 року, погіршують становище засудженого ОСОБА_7 та не мають зворотної сили.

На підставі вищевикладеного, суд замінив призначене покарання засудженому ОСОБА_7 у

вигляді штрафу на громадські роботи, а саме 2891100 грн. несплаченого штрафу на 240 годин

громадських робіт.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Так, вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 08.11.2013 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 2891700 грн., з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю, пов`язаною з оподаткуванням, строком на 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 53 КК України сплата штрафу розстрочена строком на 1 рік в рівних долях. Вирок суду набрав законної сили 26.11.2013 року. Згідно з ч. 2 ст. 26 Кримінально-виконавчого кодексу України, у разі призначення основного покарання у виді штрафу з розстрочкою виплати певними частинами, засуджений зобов`язаний сплачувати штраф у розмірі та строки, встановлені вироком суду. Про сплату відповідної частини штрафу засуджений повідомляє відповідний суд шляхом пред`явлення документа про сплату відповідної частини штрафу. Між тим, на час перевірки, засудженим ОСОБА_7 кримінальне покарання за вищевказаним вироком не виконано, штраф у розмірі 2891700 грн. до державного бюджету не сплачено. Згідно з ч. 4 ст. 26 Кримінально-виконавчого кодексу України, у разі несплати засудженим чергового платежу штрафу, призначеного як основне покарання, з розстрочкою його виплати, суд через місяць після закінчення строку виплати чергового платежу замінює несплачену суму штрафу покаранням у виді громадських, виправних робіт або позбавлення волі відповідно до закону. Відповідно до ч. 5 ст. 53 КК України, у разі несплати штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, призначеного як основне покарання, та відсутності підстав для розстрочки його виплати, суд замінює несплачену суму штрафу покаранням у виді позбавлення волі. Враховуючи те, що засудженому ОСОБА_7 призначено штраф за вчинення тяжкого злочину, тому в даному випадку штраф підлягає заміні на кримінальне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років. При цьому, суд, в порушення вимог ч. 5 ст. 53 КК України, змінив ОСОБА_7 несплачену суму штрафу у розмірі 2891100 грн. на 240 годин громадських робіт, застосувавши норми ст. 53 КК України в редакції від 01.01.2009 року, яка втратила чинність. Таким чином, суд першої інстанції у даному випадку застосував закон про кримінальну відповідальність, який втратив чинність.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову ухвалу, якою замінити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, призначене вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 08.11.2013 року за ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 366, ст. 70 КК України, у розмірі 2891700 грн., що становить 170100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та доводи скарги; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу; засудженого, і його захисника, які вважали ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та вислухавши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції під час розгляду клопотання, задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані.

Підстави для заміни засудженому несплаченої суми штрафу на 240 годин громадських робіт і мотиви, з яких суд дійшов до цього висновку, в ухвалі викладені в повному обсязі.

Так, Законом України від 15.11.2011 року № 4025-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо гуманізації відповідальності за правопорушення у сфері господарської діяльності», який набув чинності 17.01.2012 року, була змінена попередня редакція ч. 5 ст. 53 КК України: «У разі неможливості сплати штрафу суд може замінити несплачену суму штрафу покаранням у виді громадських робіт із розрахунку: десять годин громадських робіт за один встановлений законодавством неоподатковуваний мінімум доходів громадян або виправними роботами із розрахунку один місяць виправних робіт за чотири встановлених законодавством неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, але на строк не більше двох років» і викладена у наступній редакції: «У разі несплати штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, призначеного як основне покарання, та відсутності підстав для розстрочки його виплати суд замінює несплачену суму штрафу покаранням у виді позбавлення волі із розрахунку один день позбавлення волі за вісім неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України «Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи».

Приписи частини першої статті 5 Кодексу 2001 року розвивають положення частини першої статті 58 Конституції України, а саме: "Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість". Водночас, частиною другою статті 5 Кодексу 2001 року передбачено: "Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі".

Отже, зміни статті 53 КК України, які відбулись, погіршують становище засудженого ОСОБА_7 та не мають зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.

Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Конституційний Суд України, розглядаючи конституційне подання Верховного Суду України та конституційне звернення громадянина ОСОБА_10 , звернув зокрема увагу на те, що Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58). Вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як зазначив Конституційний Суд України, суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі). (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року N 1483-III, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) (№ 1-рп/2011, 26.01.2011 року).

З огляду на вищевказані обставини, колегія суддів вважає, що висновки суду про необхідність застосування положення закону України про кримінальну відповідальність в редакції, яка діяла на момент вчинення злочинів ОСОБА_7 є обґрунтованими, тоді як доводи апеляційної скарги навпаки невмотивованими і необґрунтованими.

Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного рішення та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного рішення. В апеляційній скарзі прокурор ще раз цитує доводи клопотання про заміну покарання у виді штрафу на покарання у виді позбавлення волі, яким надана правова оцінка судом, не спростовує об`єктивними даними висновки місцевого суду, а формально виражає свою незгоду з прийнятим рішенням.

Суд в ухвалі обґрунтував свою позицію щодо неможливості заміни несплаченої частини штрафу на покарання у виді позбавлення волі, з огляду на вимоги положення ч. 2 ст. 5 КК України, на відміну від прокурора, який в апеляційній скарзі не навів обставин, які б вказували, що ці висновки суду є хибними чи необґрунтованими.

Доводи апелянта на предмет того, що суд застосував положення закону, який втратив чинність, є неправильними, з огляду на те, що злочини, які вчинив ОСОБА_7 датовані 2010-2011 роками, і саме тому при вирішенні питання про заміну несплаченої частини штрафу на інший вид покарання, суд застосував положення закону, який діяв на момент вчинення злочинів.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду є законною і обґрунтованою. Порушень кримінального та кримінального процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції під час розгляду клопотання, залишити без задоволення.

Ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про заміну покарання засудженому ОСОБА_7 у вигляді штрафу на покарання у вигляді позбавлення волі та замінено засудженому вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 08.11.2013 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , несплачену суму штрафу в розмірі 2891100 грн. на 240 годин громадських робіт залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4