АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
з участю прокурорів ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
особи, щодо якої застосовано
заходи примусового характеру - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу за апеляцією ОСОБА_7 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року,
в с т а н о в и л а :
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року застосовано до ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Згідно з постановою суду, ОСОБА_7 02 квітня 2012 року близько 14 год. 30 хв. прибула до службового кабінету №25, що у приміщенні Деснянського районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, пр. Маяковського, 5-в, та, будучи незадоволеною прийнятим раніше рішенням суду, з мотивів особистої неприязності до судді ОСОБА_8 , спричинила останній тілесні ушкодження у виді: підшкірного крововиливу на задній поверхні шиї зліва від серединної лінії у верхній третині, які, згідно висновку експерта КМБ СМЕ №105/і від 24.04.2012 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень.
В ході судового розгляду суд визнав доведеним вчинення ОСОБА_7 цього суспільно-небезпечного діяння, яке вона вчинила в стані обмеженої осудності, після чого захворіла на психічну хворобу, яка виключає застосування до неї покарання, та з урахуванням того, що ОСОБА_7 категорично відмовилась від проходження повторної судово-психіатричної ___________________________________
Справа №11/796/76/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ч. 2 ст. 377 КК України Доповідач ОСОБА_1
експертизи і думки експерта про те, що стан ОСОБА_7 не виявляє динаміки в бік покращення чи погіршення та вона потребує лікування, суд визнав за необхідне застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, яких вона потребує, згідно з висновком додаткової судово-психіатричної експертизи.
В апеляції з доповненнями до неї ОСОБА_7 просить скасувати постанову суду від 22.05.2014 року та постанову суду від 18.09.2012 року, а провадження у справі закрити на підставі п.п. 1,2 ч.1 ст. 6 КПК України (1960 року), у зв`язку з відсутністю в її діях складу суспільно небезпечного діяння, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 377 КК України.
[1] В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при прийнятті постанови допущені суттєві порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки новий судовий розгляд справи повинен був початися з того стану, в якому справа прийшла до суду, а справа прийшла в суд з обвинувальним висновком в порядку ст. 232 КПК (1960 року).
При цьому зазначає, що під час нового судового розгляду справи в 2014 році її неосудність не була встановлена в суді відповідно до ст. 316 КПК (1960 року), суд не виявив у неї неадекватної поведінки, яка б свідчила про наявність психічної хвороби, тому у суду не було підстав задовольняти клопотання прокурора та приймати рішення про застосування до неї примусових заходів медичного характеру, керуючись ст.ст. 416, 419, 420, 421 КПК (1960 року).
Крім того, рішення про призначення додаткової амбулаторної СПЕ від 31.07.2012 року та єдине в справі рішення про визнання її неосудною і про продовження розгляду справи за правилами встановленими гл. 34 КПК (1960 року) від 18.09.2012 року, було прийнято в порушення ст.ст. 310, 316 КПК (1960 року) до початку судового розгляду справи, т.я. судове слідство, відповідно до ст. 297 КПК (1960 року), починається з оголошення обвинувального висновку, а відповідно до протоколу судового засідання від 18.09.2012 року, ці рішення були прийняті до оголошення обвинувального висновку.
Таким чином, висновок додаткової амбулаторної СПЕ №793 від 21.08.2012 року отримано незаконним шляхом і не може, відповідно до ст. 62 Конституції України, бути доказом в справі, а рішення про визнання її неосудною та про продовження розгляду справи за правилами гл. 34 КПК (1960 року) є незаконним та підлягає скасуванню.
Крім того, постанова про розгляд справи в порядку глави 34 КПК України (1960 року) судом і не приймалась, а відтак, суд зобов`язаний був розглянути справу, як таку, що надійшла з обвинувальним висновком, і у зв`язку з недотриманням судом цієї процедури, їй - ОСОБА_7 не було надано право на виступ в судових дебатах та на звернення до суду з останнім словом.
Також при прийнятті рішення суд не взяв до уваги, що СМЕ №105/і від 24.04.2012 року щодо наявності тілесного ушкодження у потерпілої була призначена та проведена з грубим порушенням її - ОСОБА_7 прав, передбачених ст. 197 КПК (1960 року), оскільки про проведення вказаної експертизи вона дізналася лише 23.05.2012 року під час ознайомлення з матеріалами справи в кінці досудового слідства, у зв`язку з чим, на її - ОСОБА_7 переконання, дані цієї експертизи не можуть бути доказом в справі, а тому немає підстав обвинувачувати її в нанесенні тілесних ушкоджень потерпілій.
До того ж при прийнятті рішення суд не взяв до уваги докази, розглянуті в суді, які свідчать про те, що показання потерпілої та свідків, як докази, не заслуговують довіри, оскільки в різних документах вони описують обставини події по різному, їх показання є нелогічними, не узгоджуються між собою, а відтворення обстановки та обставин події з ними не проводилось.
При цьому судом не взято до уваги і те, що спричинення ОСОБА_8 , вказаних в експертному висновку, тілесних ушкоджень при обставинах, викладених в обвинуваченні, є неможливим, з огляду й на розміри кабінету судді ОСОБА_8 , місце знаходження виявлених у неї тілесних ушкоджень, а також - і на показання експерта ОСОБА_10 про неможливість отримання виявленого у ОСОБА_8 тілесного ушкодження відповідного розміру від одного удару.
До того ж сам висновок СМЕ є недопустимим доказом і тому, що сам експерт безпосередньо потерпілу не оглядав.
Її ж - ОСОБА_7 показання, в т.ч. і при відтворенні обстановки та обставин події, жодним чином не підтверджують пред`явлене їй обвинувачення.
Зазначає й те, що відповідно до ст. 509 КПК (2012 року), обставинами, які дають підстави вважати, що обвинувачений знаходиться в неосудному стані або обмежено осудному стані, є неадекватна поведінка обвинуваченого, однак ні суддя, ні прокурор в ході судового розгляду справи, ні експерти-психіатри в своїх висновках та показаннях не вказали, в чому проявляється її неадекватна поведінка, яка дає підстави зробити висновок про наявність у неї психічної хвороби та неосудного стану.
При цьому, у суду не було підстав вважати, що вона - ОСОБА_7 хворіє або коли-небудь хворіла психічною хворобою, яка не дозволяє їй усвідомлювати свої дії та керувати ними, тобто визнавати її неосудною, а також приймати рішення про застосування відносно неї примусових заходів медичного характеру на підставі висновку СПЕ дворічної давнини.
Тому експертні висновки СПЕ про наявність у неї психічної хвороби, неосудного стану та необхідності примусового лікування - необґрунтовані та не можуть прийматися судом до уваги.
Єдиним обґрунтованим, на її - ОСОБА_7 переконання, висновком про її психічний стан - є висновок стаціонарної комплексної комісійної СПЕ №178 від 15.05.2012 року, так як він ґрунтується на підставі проведених досліджень та тестів, відповідно до якого, вона за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та не потребує застосування відносно неї примусових заходів медичного характеру.
Таким чином, на думку апелянта, обставини події, зазначені в обвинувальному висновку, надумані слідчим, їх фізично неможливо скоїти, тому її діяння неможливо вважати злочином, так як воно не відповідає поняттю злочину, встановленому у ст. 11 КК, у зв`язку з чим, кримінальна справа підлягає закриттю на підставі п. 2 ч.1 ст. 6 КПК (1960 року).
В поданих доповненнях до апеляції ОСОБА_7 також просить:
- скасувати постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 26.05.2014 року про виправлення описки у судовому рішенні в порядку ст.ст. 409, 411 КПК України (1960 року), яким виправлено описку у вступній частині постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року та постановлено вважати, що постанову відносно ОСОБА_7 винесено Дніпровським районним судом м. Києва 23 травня 2014 року, оскільки дане судове рішення на той час не набрало законної сили;
- скасувати рішення про закриття справи та передачі її до архіву, про що її було повідомлено листом від 15.06.2015 року, оскільки таке рішення судом належним чином процесуально не оформлено;
- скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31.07.2012 року про призначення додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи, оскільки вона призначена з порушенням вимог КПК України до початку судового розгляду, який розпочався 18.09.2012 року;
- скасувати вказані у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року рішення про призначення додаткової СПЕ та про продовження розгляду справи в порядку глави 34 КПК України (1960 року), якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що Дніпровським районним судом м. Києва вони приймались, оскільки вони ухвалені з порушенням вимог КПК України.
Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, подав заперечення на апеляцію ОСОБА_7 , в яких просить апеляцію ОСОБА_7 залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_7 та її захисника на підтримку доводів поданої апеляції, а також заперечення прокурора проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
У відповідності до ст. 367 КПК України (1960 року), підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в апеляційному суді є однобічність або неповнота дізнання, досудового чи судового слідства; невідповідність висновків суду, викладених у вироку (постанові) фактичним обставинам справи; істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, при вирішенні питання про наявність яких, суд апеляційної інстанції керується ст.ст. 368-372 цього Кодексу.
Відповідно до приписів ч. 7 ст. 374 КПК України (1960 року), вказівки суду, який розглядав справу в апеляційному порядку, є обов`язковими для суду першої інстанції при повторному розгляді справи.
Згідно ст. 375 КПК України (1960 року), після скасування вироку (постанови) апеляційним судом суд першої інстанції розглядає справу у відповідності з вимогами глав 25-28 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів провадження, кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 377 КК України, надійшла на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва з обвинувальним висновком.
При цьому, згідно з наявним у справі висновком стаціонарної комісійної комплексної судової психолого - психіатричної експертизи №178 від 15 травня 2012 року на період часу, до якого відносяться інкриміновані їй дії (02.04.2012 року), ОСОБА_7 виявляла ознаки змішаного розладу особистості, стан декомпенсації (F61.0 згідно з МКХ - 10), які суттєво впливали на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, обмежуючи її. За своїм психічним станом на період часу, до якого відносяться інкриміновані їй дії, ОСОБА_7 не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.
На час проведення експертизи (15 травня 2012 року) ОСОБА_7 виявляла ознаки змішаного розладу особистості (F61.0 згідно з МКХ - 10), за своїм психічним станом могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребувала.
Під час розгляду справи 31 липня 2012 року, за клопотанням прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, судом першої інстанції було призначено додаткову амбулаторну психіатричну експертизу з урахуванням поведінки підсудної в залі судового засідання та попереднього висновку комплексної психолого - психіатричної експертизи.
Згідно з висновками додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи №793 від 21 серпня 2012 року, у період часу, до якого відносяться інкриміновані їй дії, ОСОБА_7 виявляла ознаки змішаного розладу особистості, стан декомпенсації (F61.0 згідно з МКХ - 10), які суттєво впливали на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, обмежуючи її. За своїм психічним станом на період часу, до якого відносяться інкриміновані їй дії, ОСОБА_7 не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.
На теперішній час ОСОБА_7 страждає змішаним розладом особистості, стан декомпенсації (F61.0 згідно з МКХ - 10), за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і потребує застосування по відношенню до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
З огляду на вказаний висновок судово-психіатричної експертизи Дніпровським районним судом м. Києва було прийнято рішення про продовження розгляду справи за правилами, передбаченими главою 34 КПК України (1960 року), і постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2012 року щодо ОСОБА_7 були застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Між тим, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2013 року було скасовано постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2012 року, а справу повернуто на новий судовий розгляд.
Підставою для скасування судового рішення апеляційним судом стали допущені судом першої інстанції при розгляді даної справи істотні порушення кримінально-процесуального закону, в т.ч. і порушення права підсудної ОСОБА_7 на захист, зокрема - при призначенні додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи, внаслідок чого даний висновок додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи №793 від 21 серпня 2012 року був визнаний судом апеляційної інстанції недопустимим доказом.
При цьому, апеляційним судом були надані вказівки суду першої інстанції про необхідність в ході нового судового розгляду, з додержанням вимог кримінально - процесуального закону щодо забезпечення права підсудної на захист, повно, всебічно і об`єктивно дослідити докази по справі як стосовно інкримінованого ОСОБА_7 діяння, так і стосовно її психічного стану, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Проте, при новому розгляді справи суд першої інстанції не дотримався вимог ч. 7 ст. 374 КПК України (1960 року) та вказівки, викладені в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2013 року, не виконав.
Так, за змістом постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року судом було прийнято рішення про розгляд справи в порядку, передбаченому главою 34 КПК України (1960 року), проте таке процесуальне рішення у формі постанови в матеріалах справи відсутнє, як і відсутні підстави для його прийняття, а саме - відсутній відповідний висновок судово-психіатричної експертизи станом саме на час повторного розгляду справи районним судом та постановлення судового рішення 23 травня 2014 року, який би вказував на наявність у ОСОБА_7 тяжкого психічного розладу, внаслідок якого вона б потребувала застосування до неї примусових заходів медичного характеру.
При цьому, фактично визначаючи вид примусових заходів медичного характеру, які підлягають застосуванню до ОСОБА_7 , суд першої інстанції керувався висновком додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи №793 від 21 серпня 2012 року, який визнаний недопустимим доказом, внаслідок призначення такої експертизи з порушенням права ОСОБА_7 на захист.
До того ж, посилаючись на думку експерта ОСОБА_11 в судовому засіданні про те, що стан ОСОБА_7 на час прийняття судом рішення не виявляє динаміки в бік покращення чи погіршення та що вона потребує примусового лікування, якщо брати за основу останню експертизу (від 21.08.2012 року), суд першої інстанції не звернув уваги при цьому на вказівку експерта про необхідність проведення нової експертизи для визначення психічного стану ОСОБА_7 на теперішній час та того, чи потребує вона лікування, так як пройшло достатньо багато часу від попередньої експертизи, і відповідно питання про необхідність призначення такої експертизи судом на обговорення учасників процесу навіть не було поставлено, а натомість судом констатовано, що ОСОБА_7 від проведення експертизи категорично відмовляється.
Отже, судом першої інстанції не було забезпечено виконання обов`язкової вказівки апеляційного суду щодо всебічної перевірки психічного стану ОСОБА_7 на час нового розгляду справи судом на виконання вимог ст.ст. 204, 310 КПК України (1960 року) і фактично без належного висновку судово-психіатричної експертизи, який би вказував на наявність у ОСОБА_7 тяжкого психічного розладу, внаслідок якого вона б потребувала застосування примусових заходів медичного характеру, що є необхідним для прийняття рішення, необґрунтовано застосував до неї примусові заходи медичного характеру з порушенням приписів ст. 316 КПК України (1960 року), без прийняття постанови про розгляд справи, що надійшла до суду з обвинувальним висновком, в порядку глави 34 КПК України (1960 року), а відтак, суд першої інстанції і не забезпечив розгляд справи в порядку глав 25-28 КПК України (1960 року).
Також Дніпровським районним судом м. Києва не було виконано і вказівку апеляційного суду щодо повного, всебічного і об`єктивного дослідження доказів по справі стосовно інкримінованого ОСОБА_7 діяння, оскільки будь-яких мотивів на спростування тверджень ОСОБА_7 щодо недопустимості зібраних у справі доказів, їх недостовірності внаслідок суперечливості та неузгодженості між собою і відсутності в її діях складу інкримінованого їй злочину та можливу кваліфікацію її дій як хуліганства, відповідно до рапорту старшого сержанта міліції ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 13), постанова суду першої інстанції не містить.
Наведене свідчить про недотримання судом першої інстанції вимог ч. 7 ст. 374 КПК України (1960 року) при здійсненні нового розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_7 після скасування попередньої постанови цього суду апеляційним судом, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, оскільки вочевидь перешкодило суду повно і всебічно розглянути справу і постановити законне і обґрунтоване рішення.
З урахуванням наведеного постанова суду підлягає скасуванню, а справа - поверненню до районного суду на новий судовий розгляд, але в іншому складі суддів.
В ході нового судового розгляду суду першої інстанції належить з додержанням вимог кримінально - процесуального закону повно, всебічно і об`єктивно дослідити докази по справі, як стосовно інкримінованого ОСОБА_7 діяння, так і стосовно її психічного стану, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
При цьому, необхідно врахувати і, отримані вже після прийняття судом рішення 23 травня 2014 року, відповіді заступника директора з наукової роботи і судової психіатрії та експертизи ОСОБА_13 від 08 жовтня 2014 року та ТМО "Психіатрія" у м. Києві від 10 вересня 2014 року, надані на виконання доручення Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та на запит прокуратури м. Києва відповідно, з яких слідує, що ОСОБА_7 не виявляє ознак тяжкого психічного розладу, який потребує лікування в умовах стаціонару, а виявлений у неї психічний розлад не позбавляє особу можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Так як колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року щодо застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, описка щодо дати ухвалення якої - 23 травня 2014 року виправлена на підставі постанови від 26 травня 2014 року, то скасування останньої постанови, як про те висловила прохання в апеляції ОСОБА_7 , в даному конкретному випадку - не є необхідним, зокрема і з підстав того, що описка усунута не на стадії набрання чинності судовим рішенням.
Таким чином, оскільки постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року підлягає скасуванню з підстав істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, колегія суддів позбавлена можливості прийняти нову ухвалу про закриття провадження в справі на підставі на підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (1960 року), у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу суспільно-небезпечного діяння, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 377 КК України, а тому приходить до висновку про часткове задоволення апеляції ОСОБА_7 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 365, 366, 382 КПК України (1960 року), колегія суддів, -
апеляцію ОСОБА_7 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2014року, якою застосовано до ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, - скасувати, а матеріали кримінальної справи відносно ОСОБА_7 повернути на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
_________________ ___________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3