Номер провадження: 11-кп/785/652/17
Номер справи місцевого суду: 500/4964/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2017 року відносно:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Саф`яни Ізмаїльського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 , не має судимості відповідно до ст. 89 КК України,
-обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

встановив:

Вищевказаним вироком суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України з призначенням покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання обчислений з 26 квітня 2016 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення з 26 квітня 2016 року по дату набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено повністю і стягнуто з обвинуваченого на її користь 17831 грн. 88 коп.

На задоволення цивільного позову КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня», з обвинуваченого стягнуто 9068,59 грн. на лікування потерпілої від злочину.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, 25.04.2016 року, близько 21 год. 30 хв. ОСОБА_9 , знаходячись за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_3 , в ході сварки, що виникла раптово на ґрунті особистих неприязних стосунків зі співмешканкою ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на спричинення їй тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно наніс потерпілій п`ять ударів кухонним ножем в область грудної клітини та черевної порожнини, спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя, після чого з місця вчинення злочину зник.
В апеляційній скарзі прокурор зазначив, що вирок є незаконним і необґрунтованим через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення, з таких підстав:

1) органом досудового розслідування дії ОСОБА_9 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і під час судового розгляду кваліфікація прокурором не змінювалась, а суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги показання обвинуваченого про те, що у нього не було умислу на позбавлення життя потерпілої і, застосувавши дію ч. 3 ст. 337 КПК України, змінив кваліфікацію дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 121 КК України. Суд першої інстанції не врахував, що доводи обвинуваченого про відсутність умислу на вбивство потерпілої спростовуються дослідженими під час судового розгляду доказами та обставинами вчинення злочину;
2) суд першої інстанції не врахував роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абзаці першому пункту 22 постанови від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» і дав неправильну правову оцінку поведінці обвинуваченого, характеристиці знаряддя злочину та кількості ударів ножем у життєво важливі органи потерпілої. Той факт, що потерпіла оголосила обвинуваченому про свій намір розірвати з ним стосунки та позбавити його можливості спілкування з малолітнім сином, також свідчить про умисел на позбавлення життя потерпілої;
3) суд першої інстанції безпідставно послався на приписи абзацу першого пункту четвертого зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, адже ОСОБА_9 припинив свої дії лише після того, як потерпіла впала на підлогу, не чинила опір і не подавала ознак життя та не вжив заходів для надання їй допомоги, що свідчить про те, що обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними, а злочин не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Пославшись на наведені доводи, прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і призначити йому покарання у вигляді 9 років позбавлення волі.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 зазначила, що вирок є незаконним і необґрунтованим внаслідок неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність з огляду на таке:

1) суд безпідставно визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 27.04.2016 року з відеозаписом, посилаючись на незаконність проникнення у її житло, адже вона не має жодних претензій стосовно проведення слідчого експерименту у її квартирі і вважає його проведеним з дотриманням вимог ст.ст. 233, 234 КПК України;

2) суд незаконно застосував дію ч. 3 ст. 337 КПК України і необґрунтовано змінив кваліфікацію дій обвинуваченого з 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки не врахував, що ОСОБА_9 , завдавши їй удари ножем у грудну клітину, спричинив тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя і не намагався надати їй медичну допомогу.
За таких обставин, потерпіла просить: скасувати ухвалу суду першої інстанції від 02.02.2017 року про визнання доказу недопустимим; скасувати вирок суду і визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, призначивши йому покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 зазначив, що з вироком суду не погоджується частково з таких підстав:
1) він погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у його діях умислу на позбавлення життя потерпілої, але кваліфікуючі його дії за ч. 1 ст. 121 КК України, суд не дав належної оцінки всім обставинам справи, його моральному та психологічному стану і поведінці потерпілої. Так, повернувшись з заробітків з Росії, він зіткнувся з агресивною поведінкою потерпілої, яка стала виганяти його з квартири, посилаючись на те, що у неї інший чоловік і інший батько для їх сина. Коли дружина сказала, що це не його син, він, через сильне душевне хвилювання, не пам`ятав, що сталось після цього і як він опинився у своєї матері в с. Саф`яни. Пізніше він дізнався, що порізав дружину і вона в лікарні, але він не хотів її вбивати;
2) у матеріалах кримінального провадження відсутній ніж, який, начебто, на місці події вилучили працівники поліції, його не досліджував суд у якості речового доказу;
3) обвинувачення побудовано лише на показаннях потерпілої, а інших доказів на доведення його вини в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень немає, тому він вважає, що його дії містять склад злочину, передбачений ст. 123 КК України, оскільки він знаходився у стані сильного душевного хвилювання;
4) цивільний позов КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» безпідставно задоволений на суму 9068,59 грн., оскільки позивач нарахував зайві витрати на суму 1292,18 грн., тому він вважає, що стягненню підлягають витрати на лікування потерпілої у розмірі 7985,51 грн.
Посилаючись на такі доводи, обвинувачений просить: змінити вирок суду першої інстанції, перекваліфікувавши його дії на ст. 123 КК України і призначивши покарання в межах санкції зазначеної норми закону; зменшити суму витрат на лікування потерпілої, яка підлягає стягненню на користь КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» з 9068,59 грн. до 7985,51 грн.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, потерпілої та її представника, які підтримали доводи своїх апеляційних скарг та заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 та заперечували проти апеляційних скарг прокурора і потерпілої, перевіривши матеріали та частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, апеляційний суд приходить до висновків про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд 1-ої інстанції послався на наступні докази:
- показання обвинуваченого ОСОБА_9 , який суду підтвердив, з ОСОБА_7 , з якою має спільну дитину. Декілька останніх років він працював в Росії і стосунки між ним та ОСОБА_7 ускладнились, тому під час знаходження в Ізмаїлі, він проживав у товариша, але мав намір відновити стосунки з ОСОБА_7 і виховувати дитину. Востаннє він приїхав додому 25.04.2016 року і прийшов до квартири де проживала ОСОБА_7 з дитиною. Між ними виникла сварка, вони кричали один на одного. Перебуваючи під впливом висловлювань ОСОБА_7 , він взяв на кухні ніж та став наносити потерпілій удари по різним частинам тіла, але як він це робив - не пам`ятає. Він не мав наміру позбавити ОСОБА_7 життя. Після цього він залишив квартиру та пішов до своєї матері, якій розповів, що сталося. У вчиненому він щиро кається, та наполягає на тому, що наміру вбивати ОСОБА_7 не мав. Цивільний позов ОСОБА_7 він визнає повністю, а позов КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» - частково;
- показання потерпілої ОСОБА_7 , яка суду пояснила, що з ОСОБА_9 проживали тривалий час сім`єю, мають спільну дитину. Останні роки ОСОБА_9 працює в Росії, а іноді приїжджав додому, через що між ними склалися складні стосунки, адже вони сварилися і вдома, і під час телефонних розмов. Останній раз ОСОБА_9 приїхав 25.04.2016 року, прийшов до квартири де проживала вона з дитиною. Вона нагодувала ОСОБА_9 і запропонувала залишити її, внаслідок чого між ними виникла сварка. ОСОБА_9 погрожував самогубством, взяв ніж, а коли вона знаходилась у ванній кімнаті, він, нічого не кажучи, несподівано напав на неї та став наносити удари ножем в різні частини тіла. На її крики прийшов син, який просив ОСОБА_9 припинити свої дії. Після цього ОСОБА_9 відійшов від неї, залишив на кухні ніж, а вона вийшла з квартири і стала звати на допомогу. В цей час ОСОБА_9 покинув квартиру. На її крики вийшли сусіди, які викликали швидку допомогу. Її відвезли до лікарні де прооперували. Знаючи довгий час ОСОБА_9 , склад його характеру, вона вважає, що якби він хотів її вбити, в тій ситуації що сталася, він мав реальну можливість це зробити, незважаючи на те, що у сварку втрутилась дитина;
- показання свідка ОСОБА_12 , яка суду пояснила, що 25.04.2016 року, у ввечері, вона почула стук у двері своєї квартири, вийшла на площадку і побачила сусідку ОСОБА_7 , яка вся була в крові та просила про допомогу, не розповідаючи, що сталося. Вона з сусідами надали їй першу допомогу і викликали швидку. Коли вони надавали ОСОБА_7 допомогу, з квартири вийшов її чоловік - ОСОБА_9 , який нічого не кажучи, пішов з під`їзду;
- аналогічні показання свідка ОСОБА_13 ;
- показання свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що 25.04.2016 року до лікарні була доставлена ОСОБА_7 , у якої були численні колото-різані рани. Ушкодження були небезпечні для життя. Якби потерпілій своєчасно не була б надана медична допомога, вона могла померти;
- показання свідка ОСОБА_15 (мати ОСОБА_9 ), яка підтвердила суду, що 25.04.2016 року син прийшов до неї і розповів, що посварився з ОСОБА_7 , наніс їй декілька ударів ножем. Свої дії він поясняв тим, що вони посварились і він не пам`ятає що робив;
- протокол огляду місця події від 25.04.2016 року з фототаблицею до нього, з якого випливає, що під час огляду квартири АДРЕСА_3 , були виявлені й вилучені сліди крові та ніж зі слідами крові;

- висновок експерта №250 від 31.05.2016 року, відповідно до якого, потерпілій ОСОБА_7 спричинені наступні тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане торако-абдоминальне поранення грудної клітини справа по лінії лопатки в області 8-9го міжребер`я з пошкодженням по ходу ранового каналу нижньої частки правої легені і проникаючого далі через діафрагму в черевну порожнину з пошкодженням печінки; проникаюче в черевну порожнину колото-різане поранення живота зліва від його серединної лінії з пошкодженням стінки шлунка, поперечно-ободової кишки і великого сальника; колото-різані рани м`яких тканин грудної клітини в області спини, живота і правого стегна, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя;
- висновок експерта №529 від 14.06.2016 року, з якого випливає, що на кухонному ножі, змивах з місця події, на майці потерпілої ОСОБА_7 , на трусах, які належать ОСОБА_9 виявлена кров людини групи А з ізогемаглютинином анті-В за ізосерологічною системою АВ0, що не виключає її походження від потерпілої ОСОБА_7 , кров якої відноситься до групи А (ІІ). Даних про походження крові від підозрюваного ОСОБА_9 не отримано;
- висновок експерта №228 від 17.05.2016 року, відповідно до якого, на майці ОСОБА_7 було виявлено 4 пошкодження (2 спереду та 2 з боку спинки), які мають схожі морфологічні ознаки, є колото-різаними і могли бути утворені плоским колюче-ріжучим предметом, типу ножа, який має обушок максимальною шириною зануреної частини клинка не більш 2 см.
Визнавши наведені докази належними, допустимими та достовірними, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку, але, на думку суду, під час судового розгляду не знайшла свого підтвердження, кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, сформульована органом досудового розслідування як закінчений замах на умисне вбивство.
Мотивуючи такий свій висновок, суд першої інстанції послався на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 4 постанови від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», відповідно до яких особа, яка добровільно відмовилась від вбивства потерпілого або заподіяння шкоди його здоров`ю, підлягає кримінальній відповідальності лише за умов, що фактично скоєне нею діяння містить склад іншого злочину.
Під час судового розгляду, судом першої інстанції об`єктивно встановлено, що обвинувачений не мав умислу на вбивство ОСОБА_7 , що випливає, зокрема з показань потерпілої, що він мав можливість вбити її, незважаючи на втручання дитини, але не зробив цього та показань свідків про те, що потерпіла першою вийшла з квартири, а через деякий час, мовчки вийшов з неї ОСОБА_9 .
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 , маючи реальну можливість вчинити вбивство потерпілої, добровільно відмовився від доведення його до кінця.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано, керуючись приписами ч. 3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини, її основоположних свобод, вийшов за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, та змінив правову кваліфікацію злочину, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_16 , кваліфікувавши його дії за фактично вчинене ним діяння, а саме за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи прокурора, наведені у апеляційній скарзі безпідставними, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи, встановленим судом першої інстанції, які підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами.
Окрім того, доводи потерпілої ОСОБА_7 в частині зміни судом першої інстанції кваліфікації дій обвинуваченого з 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів також вважає безпідставними з тієї ж причини. До того ж, потерпіла сама пояснила суду, що якби обвинувачений хотів її вбити, в тій ситуації що сталася, він мав реальну можливість це зробити, незважаючи на те, що у сварку втрутилась дитина. Також, встановлено, що потерпіла першої вийшла з квартири і звернулась про допомогу до сусідів, після чого ОСОБА_9 покинув її квартиру.
Довід апеляційної скарги потерпілої, в частині безпідставного визнання судом першої інстанції протоколу слідчого експерименту від 27.04.2016 року з відеозаписом недопустимим доказом, з мотивів незаконності проникнення у житло потерпілої, апеляційний суд вважає обгрунтованим з таких підстав:
1)потерпіла не має жодних претензій стосовно проведення слідчого експерименту у квартирі де вона проживала і вважає його проведеним з дотриманням вимог ст.ст. 233, 234 КПК України;

2) квартира, у якій був вчинений злочин, є спадковою масою після смерті ОСОБА_17 , а потерпіла та її сестра ОСОБА_18 , які є родичами ОСОБА_17 , мають однакові спадкові права на зазначену квартиру (т. 2, а.п. 47-56);
3) слідчий експеримент проводився у той час, коли потерпіла ОСОБА_7 знаходилась на стаціонарному лікуванні у медичному закладі, тому письмову згоду на проведення слідчої дії у квартирі надала її сестра ОСОБА_18 , яка була присутня при проведенні зазначеної слідчої дії (т. 2, а.п. 44);
Отже,апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції від 02.02.2017 року про визнання доказу недопустимим є безпідставною, оскільки ґрунтується на помилкових висновках, тому вона підлягає скасуванню.
З протоколу проведення слідчого експерименту із застосуванням відеозапису від 27.04.2016 року за участі підозрюваного ОСОБА_9 , дослідженого під час апеляційного розгляду, випливає, що підозрюваний, за участі захисника, добровільно розповів на місці вчинення злочину про обставини спричинення тілесних ушкоджень потерпілій (т. 2, а.п. 43)
При цьому, зміст протоколу слідчого експерименту та відеозапис слідчої дії також підтверджує правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України.
Доводи обвинуваченого про необхідність кваліфікації його дій за ст. 123 КК України суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», «суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 123 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій за ст. 123 КК України є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи зі сторони потерпілого».
Згідно з висновком експертів №210 від 12 травня 2016 року, ОСОБА_9 в момент вчинення злочину не знаходився у будь-якому емоційному стані, в тому числі і в стані фізіологічного афекту, яке б могло суттєво вплинути на його свідомість та діяльність, а знаходився у стані емоційної напруги, ситуаційно зумовленої, яка по своїй глибині та вираженості, не досягла афективної глибини.
Окрім того, ОСОБА_9 , в період часу, що стосується вчинення злочину, хронічним, психічним розладом, недоумством, іншим, у тому числі і тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, не страждав, у зв`язку з чим, він був здатним у повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Отже, підстави для кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 123 КК України відсутні.
Довід ОСОБА_9 , що обвинувачення побудовано лише на показаннях потерпілої, а інших доказів на доведення його вини в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень немає, колегія суддів також вважає безпідставним, адже у вироку, окрім показань потерпілої, суд першої інстанції послався на інші докази, зміст яких наведений вище.
Твердження апеляційної скарги обвинуваченого про неправильне вирішення цивільного позову КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня», апеляційний суд вважає голослівним, оскільки розмір витрат на лікування потерпілої мотивований належним чином відповідними розрахунками.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, відповідно до приписів ст.ст. 65-67 КК України обґрунтовано врахував характер і ступінь громадської небезпеки вчиненого злочину, дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 ..
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , передбачених ст. 66 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано визнав визнання своєї вини та щире каяття.
Врахувавши, що, відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а обвинувачений вчинив тяжкий злочин проти здоров`я особи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що для його виправлення та запобігання нових злочинів, ОСОБА_9 необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкцій ч. 1 ст. 121 КК України.
Відповідно до припису п. 1 та 4 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін; скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню, в частині скасування ухвали від 02.02.2017 року про визнання доказу недопустимим, а вирок щодо ОСОБА_9 підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:
Апеляційні скарги прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 , - задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2017 року про визнання недопустимим доказу, - протоколу слідчого експерименту з відеозаписом від 27.04.2016 року за участі підозрюваного ОСОБА_9 ..
Визнати протокол слідчого експерименту з відеозаписом від 27.04.2016 року за участі підозрюваного ОСОБА_9 допустимим доказом у кримінальному провадженні.
Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2017 року відносно ОСОБА_9 , яким його визнано винуватим у вчиненні злочину, передбачених ч. 1 ст. 121 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - у той же строк з дня отримання її копії.

Судді Апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3