№ 1-152/11
пр. № 1/336/3/2017
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суду м. Запоріжжя:
у складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу відносно:
ОСОБА_9 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ст..178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України;
ОСОБА_10 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ст..178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України;
ОСОБА_11 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ст..178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,
ВСТАНОВИВ:
11.10.2017 року до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя за визначеною ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02.10.2017 р. підсудністю, з Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла кримінальна справа відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за переліченими вище нормами КК України.
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що справа з обвинувальним висновком від прокурора надійшла до суду першої інстанції 3 грудня 2010 року.
Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 2 квітня 2013 року ОСОБА_9 було визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та у відповідності до ст. 70 КК України призначене остаточне покарання у вигляді 15 років позбавлення волі; ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та у відповідності до ст. 70 КК України призначене остаточне покарання у вигляді 14 років позбавлення волі; ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та у відповідності до ст. 70 КК України призначене остаточне покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2013 року вирок суду першої інстанції було змінено в частині призначених засудженим покарань, виключено з вироку посилання на ряд обставин, що обтяжують покарання, а також виключено з вироку суду посилання на ряд недопустимих доказів. В іншій частині вирок суду було залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2015 р. вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 2 квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2013 року було скасовано через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які були допущені судом першої інстанції та полягали у порушенні принципу незмінності складу суду і, як наслідок, постановлення вироку незаконним складом суду. Справу було направлено на новий судовий розгляд.
Після надходження справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції головуючим у справі суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя 16 листопада 2015 року було закінчено проведення попереднього розгляду справи та справа відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні судом у складі колегії суддів.
Ухвалою колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2016 року кримінальну справу повернуто прокурору Запорізької області.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20.09.2016 р. скасовано ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, Апеляційний суд Запорізької області окрім іншого зазначив, що статтею 256 КПК України 1960 року встановлено, що справа повинна бути призначена до розгляду в суді не пізніше десяти діб, а у випадках складності справи - не пізніше двадцяти діб з дня попереднього її розгляду. Статтею 283 КПК України 1960 року, з якої починається Глава 25 цього Кодексу визначено, що у призначений для розгляду справи час головуючий відкриває судове засідання і оголошує, яка справа буде розглядатися.
Таким чином, зі змісту наведених вище норм процесуального закону є очевидним, що єдиною процесуальною дією суду після призначення справи до розгляду у відповідності до вимог ст. 256 КПК України 1960 року є відкриття судового засідання.
КПК України 1960 року не регламентовані підстави та порядок повторного проведення попереднього розгляду справи після призначення справи для розгляду у відкритому судовому засіданні.
Враховуючи наведене вище, ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.10.2017 р. дана справа прийнята до провадження та визначена дата судового розгляду колегіально судом у складі трьох осіб.
В судовому засіданні до початку судового слідства захисник ОСОБА_6 , який діяв в інтересах ОСОБА_10 , заявив клопотання про направлення справи на додаткове розслідування з підстав, викладених письмово.
Захисник ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_11 , просила закрити справу з підстав, викладених в письмовому клопотанні.
Прокурор в судовому засіданні зазначив, що підстави для закриття справи наразі відсутні, а направлення справи на додаткове розслідування на даній стадії судового процесу суперечить нормам КПК України в ред..1960 р. та постановленим раніше рішенням апеляційної та касаційної інстанцій у даній справі.
Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , висловлюючи думку щодо клопотання про закриття справи вважали, що таке клопотання підлягає задоволенню та відповідає інтересам усіх підзахисних.
Захисник ОСОБА_7 вважала, що клопотання ОСОБА_6 також є обґрунтованим, оскільки суттєві порушення норм КПК України в ред..1960 р. при складанні обвинувального висновку не дають суду можливості розпочати судове слідство без усунення його недоліків.
ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 підтримали клопотання обох захисників, чим фактично висловили свою згоду на закриття провадження в силу акта амністії. Заявили про тривале безпідставне кримінальне переслідування після прийняття відносно них акту амністії.
Заслухавши думку учасників процесу щодо заявлених клопотань, перевіривши їх обгрунтованість матеріалами справи, суд дійшов висновку, що клопотання сторони захисту про закриття провадження у даній справі підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Ст.296 КПК України в ред..1960 р., передбачено право учасників судового розгляду до початку судового слідства заявити клопотання, зокрема, про виклик нових свідків і експертів, про витребування і приєднання до справи нових доказів.
Заперечуючи проти клопотання про закриття провадження прокурор, в тому числі посилався на те, що воно заявлено захисником з порушенням встановленої законом процесуальної процедури.
В Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Згідно ст..2 КПК України в ред. 1960 р. з урахуванням п. 11 Перехідних положень КПК в ред. 2012 р., завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Відповідно до ст..129 Конституції України та ст..18 КПК України в ред..1960 р. судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкорюються тільки законові.

Виходячи з наведеного визначальним в кримінальному процесі є принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Доводи прокурора щодо недотримання захисником процесуальної процедури є неприйнятними з точки зору ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки є надмірно формальними в тлумаченні процесуальних норм, що призводить до неправомірного обмеження права на доступ до суду, як елементу права на справедливий суд.

Згідно практики Європейського суду з прав людини право на доступ до суду не визнається абсолютним оскільки можуть існувати правомірні обмеження. Водночас, Суд розрізняє правомірні та неправомірні обмеження, до останніх відноситься «надмірний формалізм», тобто такий жорсткий спосіб тлумачення процесуальних вимог, що створює фактично непереборні перешкоди для певних категорій заявників, перетворюючи право на суд на «ілюзорне право» (Рішення Бенеш та інші проти Ческої Республіки, Совтрансавтохолдінг проти України).

Оскільки під час попереднього розгляду справи захист не скористався правом заявити клопотання про закриття провадження на вирішення судді, то суд вважає можливим вирішити таке клопотання на даній стадії судового процесу, оскільки воно спрямоване на захист права осіб, які піддані кримінальному переслідуванню.

Приймаючи рішення по суті клопотання, суд виходить з положень ст..3 КПК України та п.4 ч.1 ст..6 КПК України (в ред..1960 р.), чинної на час вчинення інкримінованого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 діяння, згідно яких кримінальну справу не може бути порушено, а порушена підлягає закриттю внаслідок акта амністії, якщо він усуває застосування покарання за вчинене діяння, а також у зв`язку з помилуванням окремих осіб.

Згідно з ч.4 ст.1 ЗУ «Про застосування амністії в Україні» Верховна Рада України вправі прийняти закон про амністію як щодо певної категорії осіб, так і щодо конкретно визначеної особи (індивідуальна амністія).
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в`язнів» від 27.02.2014 р. була застосована повна індивідуальна амністія до ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 ..
Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області, Слав`яносербського районного суду Луганської області, Сарненського районного суду Рівненської області від 14.03.2014 р. (т.35 а.с.178, 179, т.36 а.с.49) ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання, призначеного вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 02.04.2013 року, на підставі індивідуальної амністії (Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в`язнів»).

Водночас після постановлення вищевказаних ухвал та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2015 р. про скасування вироку Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 02.04.2013 р. та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 25.10.2013 р. кримінально-правові відносини між державою таОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не припинились, оскільки остаточного судового рішення по справі не прийнято.

Нормами КПК України в редакції 1960 р., за правилами якої розглядається дана справа, не визначена процедура розгляду кримінальних справ, у якій держава підтримує обвинувачення у вчиненні злочинів конкретним особам, звільненим від покарання.
Тобто особи, відносно яких продовжується кримінальне переслідування, не мають у своєму розпорядженні ефективних засобів юридичного захисту, які б були закріплені в національному законодавстві.
Враховуючи викладені обставини, суд звертає увагу на те, що рішенням ЄСПЛ, від 14 жовтня 2010 року, у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Закриваючи провадження у даній кримінальній справі суд виходить з положень ст..62 Конституції України, та враховує, що реабілітація є повним поновленням в усіх правах і вважає, що реабілітована особа не може надалі піддаватися кримінальному переслідуванню, у зв`язку з чим задовольняє клопотання захисників про закриття провадження.
Така позиція суду прямо узгоджується з положеннями ст.ст.1, 7 ЗУ «Про очищення влади» щодо недопустимості прийняття рішень, дій чи бездіяльності, яка призводить до порушення прав людини, основоположних свобод.
Враховуючи, що судом встановлені підстави для закриття провадження по справі, то клопотання захисника ОСОБА_6 про направлення справи на досудове розслідування, судом не вирішувалось.

Керуючись ст.ст.2, 3, п.4 ст.6, ст..ст.18, 296 КПК України (в ред..1960 р.), суд

П О С Т А Н О В И В:
Кримінальну справу відносно ОСОБА_9 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ст..178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України; ОСОБА_10 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ст..178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України; ОСОБА_11 по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ст..178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України закрити.
Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Запорізької області протягом 7 діб з моменту її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді _________Ю. ОСОБА_12 _____________П. ОСОБА_13