ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Єдиний унікальний номер судової справи 201/3285/18
Номер провадження 1-кс/201/2928/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2018 року Жовтневий районний суд

міста Дніпропетровська

у складі: головуючого - слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року № 201/10291/17 у кримінальному провадженні № 0000727, -

встановив:
Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 подав клопотання, в якому просить скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року у справі № 201/2596/17 у формі заборони будь-якому органу, фізичним та юридичним особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо перереєстрації права власності та відчуження (передачі, переоформлення) нерухомого майна та майнових прав на вказане майно, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1 .

В якості доводів поданого клопотання адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 посилається на те, що ОСОБА_4 є власником квартири на підставі свідоцтва про право власності від 21 березня 2015 року, індексний номер 35257144. У клопотанні указується на те, що ОСОБА_4 не тільки не є підозрюваним, обвинуваченим, засудженим у даній справі та не несе відповідальності за шкоду завдану діями підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, або юридичної особи відносно якої здійснюється провадження, а й взагалі не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні. Так, адвокатом наголошується на тому, що арешт порушує право власності ОСОБА_4 , в той час як у кримінальному провадженні, в межах якого було накладено арешт, останній навіть не допитувався.

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 подав до суду заяву про розгляд клопотання про скасування арешту майна за їх відсутністю. Клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Уповноважена особа прокуратури Дніпропетровської області у судові засіданні 04 квітня 2018 року, 12 квітня 2018 року не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду клопотання, про причини неявки суду не повідомила, а тому суд вважає за можливе розглянути клопотання за її відсутністю.

Суд, дослідивши матеріали за клопотання, співставивши доводи викладені в ньому із вимогами кримінального процесуального закону, приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання виходячи з такого.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року у справі № 201/2596/17 було накладено арешт із забороною будь якому органу, фізичним чи юридичним особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо перереєстрації права власності та відчуження (передачі, переоформлення) нерухомого майна та майнових прав на вказане майно, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1 , власником якої, відповідно до даних Державного реєстру, є ОСОБА_4 .

Із ухвали слідчого судді про накладення арешту вбачається, що слідчий подав до

суду клопотання про арешт майна, яке було обґрунтоване тим, що у провадженні слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000727 за ч. 2 ст. 364 КК України щодо зловживання службовим становищем службовими особами Дніпропетровської міської ради. Проведеним за вказаними матеріалами досудовим розслідуванням встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровської міської ради № 56/16 від 19 жовтня 2011 року «Про проведення інвестиційного конкурсу щодо реконструкції будівель та споруд» по вул. Короленка, б. 22 та житлового будинку АДРЕСА_2 , 21 червня 2013 року між Дніпропетровською міською радою та Дочірнього підприємства «Дніпромашзбагачення» було укладено Інвестиційний договір на реконструкцію квартирного (багатоповерхового) житлового будинку, предметом якого, відповідно до п. 1.1 Договору, є реалізації сторонами інвестиційного проекту з реконструкції об`єкта житлового призначення по АДРЕСА_2 . Пунктом 1.4 вказаного договору передбачено, що після завершення реконструкції та введення об`єкту до експлуатації, інвестор-забудовник зобов`язаний в 60-денний термін повернути до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська житлові квартири площею не менш 20 (двадцяти) відсотків від загальної площі житлових квартир у введеному в експлуатацію Об`єкту реконструкції. Встановлено, що станом на кінець серпня 2016 року у власності територіальної громади перебувають 14 квартир (1, 4, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 ) загальною площею 826 м. кв., що складає 13 відсотків від загальної площі усіх житлових приміщень у вказаному будинку (6200 м. кв.). Крім того, 60 квартир знаходяться у власності громадян та 6 квартир у власності окремих підприємств. Відомості про право власності на вказані квартири були внесені до Державних реєстрів після завершення реконструкції. Крім того, у ході розслідування здобуто відомості, що службовими особами Дніпропетровської міської ради шляхом підроблення офіційних документів внесені зміни у вказаний інвестиційний договір, при цьому у початковому варіанті договору розподіл квартир між інвестором (ДП «Дніпромашзбагачення») та міською радою повинен був відбутися за схемою 50/50. У ході досудового розслідування здобуто достатньо доказів, які свідчать про неправомірність набуття права власності на квартири АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , АДРЕСА_25 , АДРЕСА_26 , АДРЕСА_27 , АДРЕСА_28 , АДРЕСА_29 , АДРЕСА_30 , АДРЕСА_31 , АДРЕСА_32 , АДРЕСА_33 , АДРЕСА_34 , АДРЕСА_35 , АДРЕСА_1 . Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на даний час право власності на ці житлові квартири зареєстровано за зокрема ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_36 , за яким зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_37 у вказаному будинку. З метою всебічного та об`єктивного розслідування кримінального провадження та з`ясування всіх обставин справи в тому числі і точного розміру спричиненої шкоди необхідно тимчасово, до завершення досудового розслідування заборонити розпорядження вказаним майном шляхом заборони Державним реєстраторам органів Державної реєстраційної служби України та будь-яким іншим органам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зазначених житлових квартир у будинку АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного слідчий просив суд заборонити будь якому органу, фізичним чи юридичним особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо перереєстрації права власності та відчуження (передачі, переоформлення) нерухомого майна та майнових прав на вказане майно, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1 , власником якої відповідно до даних Державного реєстру є ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Статтею 214 КПК України визначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а така процесуальна заборона як арешт майна застосовується до вичерпного кола суб`єктів указаного у ст. 170 КПК України.

Відповідно до цієї норми така заборона стосується підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру. Крім того, арешт може бути накладено за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Пунктом 13 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2013 року № 223-559/0/4-13 «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» встановлено, що розгляд питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження здійснюється у порядку, передбаченому статтями 147, 158, 174 КПК. Слідчий суддя скасовує ці заходи забезпечення лише у випадках: визнання доводів особи, яка не була присутня при прийнятті рішення про накладення грошового стягнення, щодо безпідставності застосування такого заходу обґрунтованими. Рішення за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення оскарженню не підлягає; надходження від підозрюваного/обвинуваченого, його захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна клопотання про скасування повністю або частково арешту майна, якщо зазначені особи: 1) не були присутні при розгляді питання про арешт майна; 2) доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; 3) доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року при накладенні арешту на майно слід перевіряти наявність - належних підстав для арешту майна; - доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; - встановлення розміру шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірність обмеження права власності; - відповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК; - чи накладається арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.

Наявними матеріалами підтверджено, що арештована квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 березня 2015 року індексний номер: 35257144 належить ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серія та номер НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області).

Отже, фактично ОСОБА_4 є власником вищенаведеного нерухомого майна.

У ході розгляду клопотання було встановлено, що у кримінальному провадженні № 0000727 ОСОБА_4 не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з цим органом досудового розслідування не надано даних, які б свідчили про те, що відносно ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні було заявлено позов.

Зазначені обставини підтверджуються вивченими судом матеріалами, в той час як матеріали за клопотанням не містять обґрунтованих фактичних даних, які б свідчили про необхідність подальшого арешту у цьому кримінальному провадженні.

Поряд із цим слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що згідно із вимогами національного цивільного законодавства в Україні діє принцип презумпції правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конституційною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, наприклад, якщо правочин про заставу нерухомого майна укладений письмово, але не посвідчений нотаріусом, то його правомірність спростовується ст. 577 ЦК України. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Згідно із приписами цивільного законодавства кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, одним із них є визнання правочину недійсним та витребування майна.

Заявнику наразі належить на підставі вчиненого правочину арештоване майно і у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про визнання недійсним цього правочину (договору купівлі-продажу).

Звертається увага на те, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Пунктом 18 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на це слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою , а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

При цьому у рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом указано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

Зважаючи на викладене, вимоги клопотання про скасування арешту, накладеного у цьому кримінальному провадженні на майно підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 173, 174, 376 КПК України, суд, -

ухвалив:
Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року у справі № 201/10291/17 у кримінальному провадженні № 0000727, задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року у справі № 201/10291/17 у кримінальному провадженні № 0000727, із забороною будь якому органу, фізичним чи юридичним особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо перереєстрації права власності та відчуження (передачі, переоформлення) нерухомого майна та майнових прав на вказане майно, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_4 , скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1