АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/856/17 Справа № 702/744/15-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
за участю прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Миколаївка Бучацького району Тернопільської області, інваліда 3 групи, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України на чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі п. г) ст. 1 та ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання.

Прийнято рішення про залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_7 57 246, 70 грн. матеріальної шкоди, 150 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 31 500 грн. витрат на правову допомогу.

Вирішено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 1 229, 36 грн. процесуальних витрат на користь держави за проведення експертиз.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 14.12.2014 близько 11 год. 45 хв. на 38км+725 м автодороги Орадівка-Жашків-Мошни, поблизу м. Монастирище, керуючи автомобілем «PEGEOT BOXER» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Монастирище Черкаської області, в порушення вимог п. 12.1. Правил дорожнього руху України не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та, відповідно, не реагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості, не впорався з керуванням вказаного транспортного засобу, з`їхав з проїзної частини на праве узбіччя та допустив з`їзд в кювет, де керований ним автомобіль здійснив перекидання.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «PEGEOT BOXER» реєстраційний номер НОМЕР_1 : ОСОБА_10 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 583 від 15.12.2014, отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми голови, шиї, грудної клітки, хребта, що супроводжувалися забійною раною, синцями та саднами голови, синцями шиї, множинними двобічними переломами ребер з розривами пристінкової плеври, переломом грудного відділу хребта з розривом спинного мозку, яка спричинила внутрішньогрудну кровотечу та крововтрату, від яких настала смерть. Вказані тілесні ушкодження як єдиний патомеханогенетично нерозривний травматичний комплекс мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя; ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 112 від 03.02.2015, отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого травматичного неповного розриву лівого ключично-акроміального зчленування зі зміщенням (вивихом) ключиці доверху, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «PEGEOT BOXER» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , а саме вимог пункту 12.1. Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості потерпілій ОСОБА_9 та спричинення смерті потерпілого ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через однобічність та неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, без подальшого застосування ЗУ «Про амністію у 2016 році», задовольнивши її цивільний позов в повному обсязі.

Як на підставу для такого скасування, зазначає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України доведена матеріалами кримінального провадження, а призначене покарання відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті. Разом з цим, на думку апелянта, судом першої інстанції помилково звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ЗУ «Про амністію у 2016 році» та не враховано, що він вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких.

Крім того, стверджує, що судом безпідставно залишено без розгляду заявлений нею цивільний позов, оскільки чинним законодавством не передбачено задоволення заявлених вимог після проведення відповідних виплат страховою компанією, як зазначено в судовому рішенні.

Звертає також увагу на те, що судом не задоволено позовні вимоги в частині понесених нею витрат на поховання та правову допомогу, що не узгоджується з вимогами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст.ст. 118, 124 КПК України.

На вказану апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 цивільним відповідачем ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», в особі його представника за довіреністю ОСОБА_12 , подано заперечення, які фактично зводяться до законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції від 08.10.2017 та відсутності підстав для задоволення апеляційних вимог потерпілої.

В судове засідання не з`явились представник потерпілої адвокат ОСОБА_13 та представник цивільного відповідача ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», які належним чином були повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, що не являється перепоною для розгляду по суті апеляційних вимог, з урахуванням відсутності заперечень потерпілої ОСОБА_9 про розгляд справи за відсутністю її представника та клопотання ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», викладене в прохальній частині заперечень на апеляційну скаргу, про розгляд провадження за відсутністю представника останнього.

Заслухавши суддю-доповідача, думку потерпілої ОСОБА_9 про задоволення апеляційних вимог в повному обсязі з підстав наведених в апеляційній скарзі, міркування обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і може вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, за який він засуджений, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України, та ніким не оспорюється.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинили середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 та смерть ОСОБА_10 , є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

Що стосується призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів виходить з того, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесений до категорії тяжких, його наслідки у виді смерті потерпілого ОСОБА_10 , дані про особу винуватого, який за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, обставин, що пом`якшують покарання, зокрема активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування завданого збитку, вчинення злочину вперше та те, що він являється інвалідом третьої групи, за відсутності обставин, що його обтяжує, і обґрунтовано прийшов до висновку про призначення ОСОБА_7 покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на певний строк з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 основне та додаткове покарання, з врахуванням зазначених вище обставин в їх сукупності, відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті та є необхідним і достатнім для його виправлення, та попередження нових злочинів.

При цьому, на думку колегії суддів, судом обгрунтовано звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання, на підставі п. г) ст. 1 та ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році», з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 85 та ч.ч. 1, 2 ст. 86 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або часково звільнений від основного і додаткового покарань. Амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Зокрема, пунктом г) статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII встановлені підстави для звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а саме: яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи.

Згідно ч. 1 ст. 15 зазначеного вище Закону, особи на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 04.10.2017 звернулися до суду першої інстанції з клопотанням про звільнення ОСОБА_14 від відбування покарання згідно п. г) ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Як встановлено судом першої інстанції, що знайшло своє об`єктивне підтвердження і в суді апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_14 являється інвалідом третьої групи безстроково, що підтверджується довідкою спеціалізованої радіологічної МСЕК до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 10 ААВ № 618022 від 25.03.2014 та пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 , виданим 26.05.2014 Пенсійним Фондом України.

На думку колегії суддів, оскільки обвинувачений ОСОБА_14 вчинив злочин з необережності, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, являється інвалідом третьої групи і не належить до переліку осіб, до яких амністія не застосовується, судом першої інстанції правомірно звільнено останнього від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на певний строк та додаткового - у виді позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі п. г) ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Доводи потерпілої ОСОБА_9 про те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, який вчинив ОСОБА_14 , відноситься до категорії тяжких злочинів, а не до злочинів з необережності, не узгоджуються з вимогами Загальної частини КК України та диспозицією ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки з суб`єктивної сторони щодо наслідків, вина особи може бути тільки необережною (злочинна самовпевненість або злочинна недбалість), а тому даний злочин визнається необережним.

З огляду на наведене, підстав для задоволення апеляційних вимог потерпілої ОСОБА_9 в частині ухвалення в провадженні нового вироку з призначенням ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, без подальшого застосування ЗУ «Про амністію у 2016 році», колегією суддів не вбачається.

Разом з цим, колегія суддів знаходить доречними посилання в апеляційній скарзі потерпілою ОСОБА_9 на порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону при вирішенні заявленого нею цивільного позову.

Так, згідно ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За змістом ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. Суд залишає позов без розгляду лише у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 КПК України, зокрема, якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 14 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1989р. № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна»(зі змінами) в мотивувальній частині вироку суд на основі всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи має навести мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову або про покладення на засудженого, цивільного відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, з кого саме вони стягуються, на чию користь та в якому порядку проводити стягнення, зарахувати суми, добровільно передані цивільному позивачеві, вказати матеріальний закон на підставі якого вирішено цивільний позов, давши, при цьому, належну оцінку зазначеним обставинам.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд, пославшись на те, що на стадії закінчення судового розгляду кримінального провадження позбавлений можливості залишити зміну позовних вимог потерпілої ОСОБА_9 без руху відповідно до ст. 121 ЦПК України і надати строк для усунення недоліків, прийняв рішення про залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 150 000 грн. моральної шкоди, 57 246 грн. 70 коп. матеріальної шкоди та витрат на надання правової допомоги в загальній сумі 31500 грн.

З огляду на те, що суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову вийшов за межі наданих йому повноважень, не розглянув по суті заявлений потерпілою цивільний позов та не дав оцінку доказам в цій частині, що є суттєвим порушенням кримінального процесуального закону та підставою для скасування вироку Монастирищенського районного суду Черкаської області від 08.10.2017 року в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 з призначенням в цій частині нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства, під час якого слід вирішити вказаний цивільний позов потерпілої відповідно до вимог чинного законодавства.

В решті - вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, ч.1 ст. 407, ст.ст. 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 , скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначити в цій частині новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Врешті вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :