Провадження №1-кс/712/129/18
Справа № 712/131/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року Слідчий суддя Соснівського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,за участю прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна адвоката ОСОБА_4 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси, клопотання ОСОБА_5 про арешт нерухомого майна, що є речовим доказом та заборону користування і розпорядження нежитловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_5 , звернулась до суду з клопотанням про арешт нерухомого майна, що є речовим доказом та заборону користування і розпорядженням нежитловим приміщенням, посилаючись на те, що в слідчому відділі Черкаського відділу поліції перебуває кримінальне провадження № 0001344 від 10 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК України та по даному кримінальному провадженні її визнано потерпілою, подала цивільний позов та спірне нежитлове приміщення визнано речовим доказом по справі, тому звернулась до суду з клопотанням про накладення на нього арешту з забороною користуванням та розпорядженням.

До судового засідання ОСОБА_5 , не з`явилась, направила заяву про розгляд клопотання в її відсутність та просила клопотання задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного клопотання.

Представник власника майна захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.

Слідчий ОСОБА_6 , до судового засідання не з`явився, повідомлявсь належним чином.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини які регулюються нормами кримінально-процесуального законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні слідчого ОСОБА_6 , перебуває кримінальне провадження № 0001344 від 10 лютого 2017 року у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

ОСОБА_5 , як потерпіла по даному кримінальному провадженню подала клопотання про арешт нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення магазину, загальною площею 208,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке до 05 грудня 2017 року належало їй на праві власності, а також просила заборонити користуватись та розпоряджатись цим майном будь-яким особам, крім ОСОБА_5 , а також іншим особам за її згодою.

Відповідно до статті 131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження можуть застосовуватись заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема, у вигляді арешту майна.
Згідно зі статтею 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Також, частиною 2 вказаної статті унормовано, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.
Як зазначено, статтею 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
З матеріалів справи вбачається, що власником майна, щодо якого подано клопотання про арешт та заборону користування ним є третя особа ОСОБА_7 , право власності якого на вищевказане майно підтверджується Свідоцтвом на право власності від 05 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 грудня 2017 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1101, рішення про державну реєстрацію права № 28533678 від 05.12.2017 року).
Відповідно до приписів статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно виникають з моменту такої реєстрації.
В даному випадку, право власності ОСОБА_7 на дане майно виникло з 05 грудня 2017 року та є чинним на момент розгляду вказаного клопотання, не скасоване, не визнано недійсним у встановленому законодавством порядку. Натомість право власності потерпілої на вказане майно належними доказами не підтверджено. Крім того, в своєму клопотанні ОСОБА_5 також підтверджує, що право власності на вказане майно перейшло з 05 грудня 2017 року до ОСОБА_7 внаслідок придбання з прилюдних торгів.
Тобто фактично, метою задоволення клопотання для потерпілої є обмеження права законного власника ОСОБА_7 на користування та розпорядження вказаним приміщенням, та надання такого права на користування чужим майном безпосередньо потерпілій, або визначеним нею особам, при тому, що права потерпілої на вказане майно відсутні. Вказане суперечить меті та принципам забезпечення кримінального провадження.
Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до приписів статті 7 КПК України однією із засад кримінального провадження є зокрема - недоторканність права власності.
Відповідно до Статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
ОСОБА_5 , в своєму клопотанні зазначає, що метою арешту вищевказаного майна є забезпечення збереження даного майна як речового доказу, тобто з метою, визначеною п. 1 частини 2 статті 170 КПК України.
Натомість, як вбачається із приписів частини 1 статті 171 КПК України із таким клопотанням може звернутися до суду лише прокурор, слідчий за погодженням із прокурором.
Право на звернення до суду цивільного позивача із відповідним клопотанням реалізується виключно із метою забезпечення цивільного позову, тобто з метою, передбаченою п. 4 ч. 2 статті 170 КПК України.
В даному випадку подане клопотання ОСОБА_5 не містить взагалі жодних обґрунтовувань щодо необхідності забезпечення цивільного позову, або доводів, з огляду на які слід забезпечити цивільний позов в т.ч. в обраний позивачем спосіб. Крім того, з огляду на зміст позовних вимог потерпілої вбачається, що зміст такого позову складають позовні вимоги потерпілої ОСОБА_5 до ПАТ «Укрсоцбанк» (цивільний відповідач), хоча майно, на яке потерпіла просить накласти арешт не належить ні їй ні цивільному відповідачу, ні іншим особам, відповідальним за заподіяну шкоду, що суперечить приписам частини 6 статті 170 КПК України, якою зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Крім того, недоведеним на даний момент є факт завдання шкоди потерпілою, його розміру, особи, винної у її завданні, співмірності вартості майна сумі завданої шкоди, оскільки на даному етапі кримінального провадження підозру у вчиненні кримінального правопорушення жодній особі не пред`явлено.
Також відповідно до ч. 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Будь-яких обґрунтованих доводів про існування таких обставин ОСОБА_5 не надано.
Частина 3 стаття 132 КПК України передбачає, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. В даному випадку такі обґрунтування відсутні.
ОСОБА_5 до свого клопотання надано судові рішення за її попередніми аналогічними клопотаннями про накладення арешту на вищевказане майно, якими вона обґрунтовувала свої доводи по вищевказаному кримінальному провадженню, та вони вже були предметом розгляду слідчими суддями та відповідно до цих клопотань були прийняті ухвали суду від (07.11.2017 року, 13.11.2017 року, 05.12.2017 року, 07.12.2017 року), які набрали законної сили. Та ніким не скасовані.
За таких обставин, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст.303-309, 369, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:
ОСОБА_5 в задоволенні клопотання про арешт нерухомого майна, що є речовим доказом та заборону користування і розпорядження нежитловим приміщенням відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду Черкаської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_9