АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, з повною середньою освітою, не одруженого, має малолітню дитину, працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
Від прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_5 надійшла апеляційна скарга на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 19.05.2017, ухвалений відносно ОСОБА_8 , в якій прокурор просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуваний вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Так, вироком Оболонського районного суду міста Києва від 19.05.2017 ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, та призначено йому за цим Законом покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Відповідно до ст.ст. 75,76 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки та покладено на нього на цей період такі обов`язки: з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції), повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції) про зміну місця проживання, роботи або навчання. Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без змін у вигляді домашнього арешту.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, в обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор не оспорюючи фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого вважає, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до необґрунтованого звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням. Як стверджує апелянт, судом відповідно до положення ч.1 ст.66 КК України визнано як пом`якшуючу обставину наявність на утриманні ОСОБА_8 неповнолітньої дитини, натомість зазначене не підтверджується матеріалами провадження, а ґрунтується лише на словах захисника і обвинуваченого. Також, при звільненні ОСОБА_8 від відбування покарання судом не враховано, що останній до вчинення умисного злочину корисливої спрямованості та на час розгляду справи у суді, суспільно корисною працею зайнятий не був. Зазначене, на думку прокурора, свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_8 , його схильність до вчинення злочинів проти експлуатації транспорту, стійку антисоціальну спрямованість та небажання стати на шлях виправлення.
Апеляційних скарг від інших учасників кримінального провадження не надходило.
ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що у невстановлений слідством день, час та місці у нього виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом ? автомобілем марки «MAZDA3», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, червоного кольору, яким на законних підставах володіє та користується ОСОБА_9 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом, ОСОБА_8 , перебуваючи 22.10.2016, близько 22 год., на території майданчика для паркування автомобілів, що розташований неподалік ТРЦ «Дрім Таун», за адресою: м. Київ, пр. Оболонський, 1 -Б, підійшов до автомобіля марки «MAZDAЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , невстановленим досудовим розслідуванням способом відчинив водійські двері зазначеного вище транспортного, засобу, привів у дію його двигун та поїхав від місця первинного знаходження транспортного засобу, розпорядившись їм на власний розсуд, тим самим реалізувавши до кінця свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння належним ОСОБА_10 транспортним засобом.
Заслухавши суддю доповідача щодо змісту оскарженого вироку та виклад основних доводів апеляційної скарги, пояснення і доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, думку обвинуваченого який заперечував проти задоволення існуючої апеляційної скарги прокурора та вважав за необхідне залишити оскаржуваний вирок місцевого суду без змін, заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора такою, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції, а тому правильність встановлених судом фактичних обставин, доведеність винуватості обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій за ч.1ст. 289 КК України, відповідно до положень ст.404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду, поза як ніким не ставиться під сумнів.
Разом з тим, доводи, наведені у апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування до ОСОБА_8 закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, ? колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно змісту положень ст.50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як слідує із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, врахував, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, а також послався на відомості, які характеризують особу винного: раніше не судимий, у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває, на час постановлення вироку не працює, не одружений, має неповнолітню дитину, за місцем мешкання характеризується задовільно. Як обставину, яка пом`якшує покарання визнав наявність на утриманні неповнолітньої дитини, обтяжуючих відповідальність обставин не знайшов. Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції з урахуванням позиції обвинуваченого, правильно обрав обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі. Щодо міри покарання прокурором питання в апеляційній скарзі про її збільшення не ставиться.
Разом з тим, враховуючи обставини справи, дані про особу ОСОБА_8 ступінь тяжкості злочину, пом`якшуючу обставину, а також те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, без достатніх на те підстав застосував до обвинуваченого положення ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погодитись не може, враховуючи слідуюче.
Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, які дають підстави для висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання .
Відповідно до абз.2 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції вказаних вимог не врахував, оскільки не навів достатніх та переконливих мотивів щодо обґрунтування свого рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Між тим, вирішуючи питання про застосування ст.75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
Так, судом першої інстанції не надано належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке класифікується як злочин середньої тяжкості (ч.3 ст.12 КК України), не зважено на ступінь суспільної небезпеки вчиненого умисного злочину корисливої спрямованості, не взято до уваги інші обставини справи, як заперечення обвинуваченим своєї вини та своєї причетності до скоєного, що на переконання апеляційного суду свідчить про небажання ОСОБА_8 стати на шлях виправлення та відсутність критичного ставлення до скоєного і, як наслідок, бажання ухилитися від кримінальної відповідальності, а також обставини за яких потерпілий сам виявив місцезнаходження власного автомобіля.
А тому, відповідно до положень, наведених у ст.50 КК України, а саме мети покарання, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_8 не можливе без ізоляції його від суспільства та приходить до висновку про відсутність підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням за скоєння умисного злочину проти власності, з огляду на що апеляційна скарга прокурора є цілком обґрунтованою та підлягає задоволенню із скасуванням вироку суду першої інстанції в цій частині та ухваленням нового вироку.
Саме таке покарання на переконання апеляційного суду відповідатиме загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Отже, звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому судом першої інстанції покарання з випробуванням, колегія суддів вважає таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, який не підлягав застосуванню, повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню, а також не виконує превентивну функцію покарання.
Зважаючи на викладене, на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України в частині застосування до обвинуваченого ст.ст. 75, 76 КК України, оскаржуваний вирок Оболонського районного суду міста Києва від 19.05.2017 відносно ОСОБА_8 підлягає скасуванню з постановленням за правилами п.4 ч.1, ч.2 ст.420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, за яким обвинувачений має відбувати реально призначене йому за вироком суду першої інстанції покарання.
Щодо доводу апеляційної скарги про безпідставне визнання судом пом`якшуючої покарання обставини, а саме перебування у ОСОБА_8 на утриманні неповнолітньої дитини, то колегія суддів вважає його таким, який спростовуються матеріалами справи, адже дійсно обвинувачений має малолітню дитину, що знайшло своє документальне підтвердження в матеріалах кримінального провадження. Разом з тим, враховуючи, що в цілому апеляційні вимоги колегією суддів визнані обґрунтованими, апеляційна скарга підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_5 задовольнити.
Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 19.05.2017, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, із призначенням йому покарання у виді 04 (чотирьох) років позбавлення волі та звільненням останнього від відбування призначеного покарання відповідно до ст.75 КК України з іспитовим строком на 02 (два) роки та покладенням обов`язків у відповідності до положень ст.76 КК України, скасувати в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.1 ст.289 КК Українидо 04 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту затримання в порядку виконання вироку суду.
В іншій частині вирок Оболонського районного суду міста Києва від 19.05.2017 залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга може бути може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою в той самий строк з часу отримання ним копії вироку.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/1472/2017
Категорія: ч.1 ст.289 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_11
Суддя-доповідач ОСОБА_1