Справа № 645/8408/14-к
Провадження № 1-кп/645/20/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретарі судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

законного представника ОСОБА_8 ,

представника ОСОБА_9

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Валки Харківської області, громадянки України, що має вищу освіту, мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, має на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Ус- ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимої, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_11 , 22 жовтня 2013 року, приблизно о 18 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «Hyunday», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності, рухалась по проспекту Косіора в м. Харкові в напрямку провулку П`ятигорського в м. Харкові. На відрізку шляху, що розташований між вул. Мініна та провулку П`ятигорського у м. Харкові, ОСОБА_11 , рухаючись зі швидкістю 50 км/год, перетинала регульований пішохідний перехід, розташований по проспекту Косіора біля перехрестя бульвару Б. Хмельницького в м. Харкові, порушила вимоги п.п. 8.10, 18.2 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

п. 8.10. у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регульованого сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх не має не ближче 10 метрів до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо вони відсутні та в усіх інших випадках перед перехрещуванням проїзної частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів;

п. 18.1 на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідно до напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека,

та здійснила наїзд на пішохода неповнолітню ОСОБА_7 , яка перетинала регульований пішохідний перехід, розташований по проспекту Косіора біля перехрестя бульвару Б. Хмельницького в м. Харкові, зліва направо.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня ОСОБА_7 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, у вигляді закритої тупої травми поперекового відділу хребта у вигляді перелому переднього відростку першого поперекового хребця.

Порушення правил дорожнього руху України ОСОБА_11 , які знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, виразились в тому, що вона, керуючи транспортним засобом при наближенні до регульованого пішохідного переходу, перед яким на світлофорі був увімкнений червоний сигнал світлофору, не зупинила керований нею автомобіль та не надала можливості безперешкодному переходу пішоходом ОСОБА_7 пішохідного переходу та скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_7 ..

Порушення Правил безпеки дорожнього руху України ОСОБА_11 , згідно висновку повторної судової автотехнічної експертизи № 4508 від 12.09.2016 року, перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_11 свою вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України повністю не визнала та пояснила, що 22.10.2013 року, приблизно о 18 годині вона керувала технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «Hyunday», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності та рухалася зі швидкістю 50 км/год з боку вулиці Мініна у м. Харкові. Під`їхавши до перехрестя проспекту Косіора та бульвару Б. Хмельницького, рухалася далі, оскільки їй горів зелений сигнал світлофору. Також ОСОБА_11 пояснила, що її автомобіль рухався в лівій частині смуги дорожнього полотна, оскільки попереду неї, з правої сторони їхав тролейбус. Не доїжджаючи до пішохідного переходу на проспекті Косіора у м. Харкові, ОСОБА_11 , приблизно за 20 метрів від свого автомобілю побачила дівчину, яка різко стала переходити дорогу, в результаті чого ОСОБА_11 почала гальмувати та зробила маневр вправо, але зіткнення з пішоходом уникнути не виявилося можливим, вона зачепила пішохода дзеркалом заднього виду автомобіля, з боку водія. Потерпілу «закрутило» по автомобілю та вона впала. Після зіткнення з пішоходом автомобіль ОСОБА_11 проїхав приблизно ще 30-40 метрів та зупинився. ОСОБА_11 пояснила, що після ДТП, вона вийшла з автомобілю, підійшла до дівчини, стала запитувати, що у неї болить, кому необхідно зателефонувати, намагалася надати допомогу потерпілій. Також намагалася допомогти матеріально, але мама потерпілої відмовилися від її допомоги.

Незважаючи на повне не визнання обвинуваченою своєї вини, її вина підтверджується наступними, дослідженими судом доказами, а саме:

-показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка допитана в судовому засіданні пояснила, що 22.10.2013 року приблизно о 18 годині вона знаходилася на перехресті бульвару Б. Хмельницького та проспекту Косіора у м. Харкові на пішохідному переході та на зелений сигнал світлофору для пішоходів почала перетини проїзджу частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля. Потерпіла пояснила, що коли перетинала проїзджу частину, то не дивилася по сторонам, оскільки рушала на зелений сигнал світлофору. Перетинаючи дорогу, коли вона вже була приблизно між 3 та 4 смугою пішохідного переходу, краєм ока побачила світло фар, після чого відчула удар в правий бік тулубу, як вона зрозуміла, що автомобіль, яким керувала ОСОБА_11 , зачепив її дзеркалом та передньою лівою фарою, в результаті зіткнення вона впала на асфальт, від удару її відкинуло в калюжу, вона була в шокованому стані, до неї стали підходити люди, вона лежала, оскільки дуже боліли ребра та спина. Десь хвилин через 15 приїхала швидка медична допомога. В судовому засіданні потерпіла пояснювала, що у неї були навушники від плеєра, навушники не були включені, оскільки плеєр був розряджений. ОСОБА_7 пояснювала, що ОСОБА_11 , керуючи автомобілем, не намагалася гальмувати що б уникнути ДТП, вона тільки намагалася її об`їхати, крім того на думку потерпілої, автомобіль, яким керувала ОСОБА_11 рухався швидко;

-витягом з кримінального провадження № 0003742 від 02.11.2013 року, відповідно до якого до Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області надійшли матеріали за фактом ДТП, яка мала місце 22.10.2013 року в районі перехрестя проспекту Косіора та бульвару Б. Хмельницького в м. Харкові, за участю автомобіля «Hyunday», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_11 та пішохода ОСОБА_7 , яка в наслідок ДТП отримала тілесні ушкодження (том 2 а.с. 1);

-фактичними даними, що містяться в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 22.10.2013 року, відповідно до якого, місцем ДТП є м. Харків, проспект Косіора, ділянка дороги в момент огляду освітлена увімкнутому електричному освітленні, загальний стан видимості дороги 150 м, зона видимості елементів проїжджої частини з робочого місця водія 100 метрів. При огляді транспортного засобу «Hyunday», реєстраційний номер НОМЕР_1 , встановлено пошкодження дзеркала заднього виду зліва вищевказаного автомобілю, схемою до нього (том 2 а.с.13.16);

-висновком експерта № 80-С від 14.02.2014 року, відповідно до якого згідно представленої медичної документації у ОСОБА_7 мали місце закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця. Дана травма виникла від ударної дії тупого твердого предмета (ів), і могла бути отримана в строк не пізніше дати звернення в лікувальну установу і діагностування її під час вступу. За ступенем тяжкості закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21дня), і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Індивідуальні властивості травмуючої поверхні тупого твердого предмета (ів) не відобразилися, тому судити про конкретне знаряддя травми не представляється можливим. Вирішити питання про «самоспричинення» тілесних ушкоджень, не входить до компетенції судово медичного експерта (том 2 а.с.58,59);

-висновком експерта № 81-С від 14.02.2014 року, відповідно до якого на підставі даних судово медичної експертизи з обліком представленої медичної документації та проведеної консультації лікаря рентгенолога, згідно представленої медичної документації у ОСОБА_7 мала місце закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця. Дана травма виникла від ударної дії тупого твердого предмета (ів), і могла бути отримана в строк не пізніше дати звернення в лікувальну установу і діагностування її під час вступу. За ступенем тяжкості закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеню тяжкості (том 2 а.с. 61,62);

-висновком експерта № 82-С від 14.02.2014 року, відповідно до якого на підставі даних судово-медичної експертизи з обліком представленої медичної документації та проведеної консультації лікаря рентгенолога, згідно з представленої медичної документації у ОСОБА_7 мала місце закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця. Дана травма виникла від ударної дії тупого твердого предмета(ів), і могла бути отримана в строк не пізніше дати звернення в лікувальну установу і діагностування її під час вступу. За ступенем тяжкості закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (31 дня), і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості (том 2 а.с. 64,65);

-висновком експерта № 83-С від 14.02.2014 року, відповідно до якого на підставі даних судово медичної експертизи з обліком представленої медичної документації та проведеної консультації лікаря рентгенолога, згідно з представленої медичної документації у ОСОБА_7 мала місце закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця. Дана травма виникла від ударної дії тупого твердого предмета (ів), і могла бути отримана в строк не пізніше дати звернення в лікувальну установу і діагностування її під час вступу. За ступенем тяжкості закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця не є небезпечним для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Індивідуальні властивості травмуючої поверхні тупого твердого предмета (ів) в місцях пошкоджень не відобразилися, тому судити про конкретне знаряддя травми не представляється можливим (том 2 а.с. 67,68);

-висновком експерта № 84-С від 14.92.2014 року, відповідно до якого на підставі даних судово медичної експертизи з обліком представленої медичної документації та проведеної консультації лікаря рентгенолога, згідно представленої медичної документації у ОСОБА_7 мала місце закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця. Дана травма виникла від ударної дії тупого твердого предмета (ів), і могла бути отримана в строк не пізніше дати звернення в лікувальну установу і діагностування її під час вступу. За ступенем тяжкості закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця не є небезпечним для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Індивідуальні властивості травмуючої поверхні тупого твердого предмета (ів) в місцях пошкоджень не відобразилися, тому судити про конкретне знаряддя травми не представляється можливим (том 2 а.с. 70,71);

-висновком експерта № 85-С від 14.02.2014 року, відповідно до якої на підставі даних судово медичної експертизи з обліком представленої медичної документації та проведеної консультації лікаря рентгенолога, згідно з представленої медичної документації у ОСОБА_7 , мала місце закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця. Дана травма виникла від ударної дії тупого твердого предмета (ів), і могла бути отримана в строк не пізніше дати звернення в лікувальну установу і діагностування її під час вступу. За ступенем тяжкості закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечного відростку першого поперекового хребця не є небезпечним для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Індивідуальні властивості травмуючої поверхні тупого твердого предмета (ів) в місцях пошкоджень не відобразилися, тому судити про конкретне знаряддя травми не представляється можливим. Вирішення питання про «самоспричинення» тілесних ушкоджень, не відноситься до компетенції судово медичного експерта;

-фактичними даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 17.07.2014 року за участю ОСОБА_11 , в той частині, що 22.10.2013 року вона керувала транспортним засобом та коли рухалася зі сторони вулиці Мініна в бік проспекту Косіора в м. Харкові, на перехресті проспекту Косіора та бульвару Б. Хмельницького, не доїжджаючи пішохідного переходу вона бачила дівчину, яка рухалася зліва направо відносно руху автомобіля. Відстань між дівчиною та автомобілем була приблизно 20-25 м, вона почала гальмувати та вивернула кермо вправо, але зіткнення уникнути не вдалося, в результаті чого, лівим дзеркалом автомобіля вона зачепила дівчину - пішохода, від чого остання впала на дорогу (том 2 а.с. 79-83);

-фактичними даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 11.09.2014 року за участю потерпілої ОСОБА_7 , в ході проведення якого остання пояснила, що 22.10.2013 року приблизно о 18 годині вона переходила проїзджу частину проспекту Косіора по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору, з правого боку зі сторони вул. Мініна рухався автомобіль, який здійснив на неї наїзд (том 2 а.с. 84-88);

-висновками експерта № 85/14 від 24.09.2014 року, відповідно до яких: по показанням ОСОБА_11 у даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «Hyunday», ОСОБА_11 повинна була діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України. З причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питання «Чи мала водій ОСОБА_11 технічну можливість запобігти наїзду на пішохода?» та «Чи вбачається в діях водія ОСОБА_11 невідповідності вимогам ПДР України, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП?», з технічної точки зору, не представляється можливим. По показанням потерпілої ОСОБА_7 у даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «Hyunday» ОСОБА_11 мала технічну можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом виконання нею вимог п.п. 8.7.3 (е) та 8.10 ПДР України. У даній дорожньо-транспортній обстановці дії водія автомобіля «Hyunday» ОСОБА_11 не відповідали вимогам п.п. 8.7.3 (е) та 8.10. ПДР України і, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди (том 2 а.с. 94-96);

-висновками повторної судової автотехнічної експертизи № 4508 від 12.09.2016 року, відповідно до яких згідно показань пішохода ОСОБА_7 в даному варіанті розвитку дорожньої ситуації водій ОСОБА_11 повинна була діяти згідно з вимогами п. 8.10 ПДР України, виконанням яких визначалася технічна можливість уникнути наїзду на пішохода. Дії водія ОСОБА_11 не відповідали вимогам п. 8.10. ПДР України, і, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з пригодою (том 3 а.с. 1-4).

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Досліджені і перевірені судом докази у справі, якими обґрунтовується винуватість ОСОБА_11 у вчиненому є узгодженими, співпадають між собою та сумніву у своїй належності та допустимості у суду не викликають.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ є допустимим, якщо він отриманий в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 87 КПК України визначений вичерпний перелік підстав, за яких доказ може бути визнаний недопустимим. Достовірність та об`єктивність вищенаведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, відносні, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази. У відповідності до вимог ст.ст. 85, 86 КПК України, суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.

Проаналізувавши викладені по даному кримінальному провадженню докази та оцінивши їх в сукупності, суд визнає необґрунтованими ствердження обвинуваченої про невизнання нею своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки вони спростовуються доказами викладеними у вироку, які об`єктивно узгоджуються з обставинами справи.

Суд критично оцінює доводи обвинуваченої щодо невизнання нею своєї вини, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема, протоколом огляду місця події, схемою та фото-таблицею, на які обвинувачена зауважень не подавала і все що було встановлено при огляді, як вихідні дані, було покладено в основу проведення слідчого експерименту та авто-технічної експертизи; висновком авто-технічної експертизи, відповідно до якої обвинувачений мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода; протоколом слідчого експерименту, згідно якому встановлена загальна видимість елементів проїжджої частини з робочого місця водія автомобіля «Hyunday» та можливість водія виявити пішохода на проїжджій частині та іншими доказами по кримінальному провадженню, які в сукупності свідчать про наявність вини ОСОБА_11 ..

В судовому засіданні була допитана в якості свідка ОСОБА_14 , яка пояснила, що 22.10.2013 року разом з чоловіком в автомобілі рухалися по проспекту Косіора у м. Харкові, попереду рухався автомобіль ОСОБА_11 , під`їхавши до перехрестя проспекту Косіора та бульвару Б. Хмельницького, автомобіль ОСОБА_11 рухався на зелений сигнал світлофору, та проїзджу частину за пішохідним переходом, перебігала дівчина.

Суд критично відноситься до показань даного свідка, оскільки вона знаходилася на пасажирському сидінні автомобіля, який рухався позаду автомобіля ОСОБА_11 , та на думку суду, автомобіль останньої перекривав видимість для автомобілів, що рухалися позаду.

Посилання сторони захисту на висновок повторної судової автотехнічної експертизи № 4508 від 12.09.2016 року як доказ відсутності в діях ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України судом до уваги не приймаються. Так, згідно висновків даної експертизи по показанням водія ОСОБА_11 , остання повинна була діяти згідно з вимогами п.п. 12.2 та 12.3 ПДР України, водій ОСОБА_11 не мала технічної можливості своєчасним екстреним гальмуванням, тобто виконанням нею вимог п. 12.3 ПДР уникнути наїзду на пішохода і в її діях невідповідностей вимогам ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходилися б у причинному зв`язку з пригодою, не вбачається. Висновки даної експертизи було проведено експертом згідно показань водія ОСОБА_11 та пішохода ОСОБА_7 , які відрізняються між собою. Обидва учасника ДТП вказують на наступне, ОСОБА_7 зазначає, що вона перетинала проїзну частину по позначеному дорожньою розміткою «зебра» пішохідному переходу на зелений для пішоходів сигнал світлофору. Тоді як ОСОБА_11 зазначає, що пішохід перетинала проїзну частину поза межами позначеного дорожньою розміткою «зебра» пішохідного переходу, а для руху керованого нею автомобілю був увімкнений зелений сигнал світлофора.

Необхідно зауважити, що потерпіла ОСОБА_7 вказувала, що переходила проїзну частину дороги на зелений сигнал світлофору по пішохідному переходу швидким кроком, при цьому до наїзду на неї автомобіля вона пройшла третину проїжджої частини.

Будь-яких даних, які б свідчили, що неповнолітня ОСОБА_7 оговорює ОСОБА_11 в суді не встановлено, стороною захисту не надано. Суд також враховує, що потерпіла давала свої покази під присягою та будучи попередженою про відповідальність за дачу неправдивих свідчень.

Суд приходить до висновку, що показання потерпілої щодо обставин ДТП є правдивими, оскільки вони повністю узгоджуються між собою та дослідженими у судовому засіданні доказами та спростовують покази ОСОБА_11 про те, що вона рухалася на зелений сигнал світлофору, наїзд на пішохода ОСОБА_7 стався на відстані приблизно 2 метри від пішохідного переходу.

Враховуючи, що показання потерпілої та висновки експертів не містять суперечностей, не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки підстав ставити їх під сумнів у суду немає, досліджені докази, здобуті органом досудового слідства та судом, відповідають встановленим судом обставинам у їх сукупності, тому суд бере їх за основу при постановленні даного вироку та приходить до висновку що саме дії ОСОБА_11 стали причиною ДТП і знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із наслідками, що настали.

Твердження сторони захисту про відсутність доказів вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відсутності у її діях порушень ПДР України, суд вважає необґрунтованими, способом захисту обвинуваченої, оскільки про вчинення нею злочину свідчать приведенні вище докази.

Пленум Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснив, що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено ст. 286 КК України, суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та суспільно небезпечними наслідками.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова від 20 листопада 2014 року, справа № 5-18кс14), яку суд приймає до уваги через призму вимог ст. 458 КПК України, у випадку виникнення ДТП за участю декількох учасників наявність чи відсутність в їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричинення злочинного наслідку. Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою. На таку особливість у правозастосуванні орієнтує і Пленум Верховного Суду України - п. 7 постанови № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту».

Оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд кваліфікує дії ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вину обвинуваченої ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, суд вважає доведеною.

Доводи обвинуваченої про невизнання своєї вини, суд розцінює як спосіб захисту та спробу уникнути кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, тому що її доводи спростовуються вищезазначеними доказами.

Суд, оцінюючи наведені докази в їх сукупності відповідно до положень ст. 94 КПК України, приходить до переконання, що вина ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України, доведена.

Згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суди у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Підстави для ухвалення виправдувального вироку, відсутні.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_11 , передбачені ст. 66 КК України, судом не встановлені.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_11 , передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені.

Вивченням особи обвинуваченої ОСОБА_11 встановлено, що вона не працює, але за місцем колишньої роботи характеризується позитивно, раніше не судима, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Ус- ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2014 р. поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який в своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, також що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховуючи характеризуючи дані особи винного, при обранні виду та міри покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, а також дані про особу обвинуваченої, викладені вище у вироку, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, та вважає, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначає їй міру покарання у вигляді п`ятисот неоподатковуваних податком мінімумів доходів громадян та враховуючи, що ОСОБА_11 вчинила вперше злочин з необережності, не притягувалася до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, організація її життя потребує керування транспортними засобами, суд не призначає додаткове альтернативне покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, із звільненням від покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки з дня вчинення обвинуваченою злочину минуло п`ять років.

При цьому, суд не застосовує до обвинуваченої Закон України «Про амністію», у зв`язку з відмовою останньої від його застосування.

Що стосується цивільного позову законного представника потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_15 , суд приходить до наступних висновків.

Згідно частин 1-3 статті 23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов`язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи «Бурдов проти Росії» Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи що потерпіла цивільний позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, тому суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення і т. ін.), враховує стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті та інші обставини, зокрема те, що злочин вчинено з необережності. Відповідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ромашов проти України» по заяві від 27.07.2004 року № 67534/01 (пункт 52) встановлено, що суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. За ст. 41 Конвенції розмір сатисфакції має бути справедливим. Враховуючи практику ЄСПЛ суд вважає, що розмір моральної шкоди, яка має бути стягнута з обвинуваченого на користь позивача буде справедливою сатисфакцією за дії та наслідки, які були їм заподіяні внаслідок вказаного злочину.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 15 000 грн..

Згідно частин 1 - 3 статті 1187 ЦК України: джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди на суму 1540 грн., в межах її доведеності в судовому засіданні, витрати на таксі та послуги масажу, в судовому засіданні не доведені, а тому задоволенню не підлягають.

Судові витрати за проведення судових експертиз згідно ч. 3 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченої.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376, КПК України, суд, -

з а с у д и в:

ОСОБА_11 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначити їй покарання у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - в сумі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень без позбавлення права керування транспортним засобом.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку зі спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Міра запобіжного заходу ОСОБА_11 не обиралась.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь НДЕКЦ витрати за проведення автотехнічної експертизи № 850/14 від 24.09.2014 року по кримінальному провадженню № 0003742 в сумі 586 грн. 80 коп..

Речові докази по справі відсутні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1