Дата документу Справа № 323/480/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1237/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 323/480/15-к
Категорія ст. 286 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001563 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Волошинівка Баришівського району Київської області, громадянина України, освіта середня технічна, одруженого, працевлаштованого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 ,
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 травня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вважає, що вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 травня 2017 року є несправедливим, необгрунтованим, незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд фактично поклав у його основу покази потерпілих по справі ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , протокол огляду місця ДТП від 04.12.2014 року, протоколи додаткового огляду місця події від 05.12.2014 року та від 05.01.2015 року, висновок експерта № 7/15 від 27.01.2015 року, а також висновок судово - медичної експертизи № 5307 від 06.01.2015 року, в результаті чого прийшов до висновку щодо доведеності пред`явленого обвинувачення та кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Однак, із такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони є необ`єктивними, необгрунтованими і частково спростовуються, навіть, показами потерпілих по справі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які судом в повній мірі не були взяті до уваги при ухваленні вироку. Суд не дав критичну оцінку показам свідка ОСОБА_10 , який керував автобусом «Mersedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 ., що стосується безпосередньо обставин ДТП, який у суді пояснив, що рухався на вказаному транспортному засобі зі швидкістю приблизно 60-65 км/год. Дорога була слизька, був сильний гололід, мряка, дорога була непосипаною, двічі вживав заходи екстреного гальмування, автомобіль пішов юзом, був засліплений дальнім світлом фар зустрічного автомобіля, у автобусі було 16-18 пасажирів. Однак, покази водія автобуса ОСОБА_10 спростовуються в цій частині показами потерпілих по справі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Так, потерпіла ОСОБА_9 суду пояснила, що сиділа біля вікна в автобусі, побачила, що стоїть КАМАЗ (вантажний автомобіль). Водій автобуса їхав прямо, зустрічного транспорту не було. Потерпіла ОСОБА_8 суду пояснила, що сиділа в автобусі на місці за водієм, «маршрутка (автобус під керуванням водія ОСОБА_10 ) перед ДТП не маневрувала, як їхав, так і в`їхав. Ми в`їхали в стіну». Свідок ОСОБА_12 також суду пояснив, що «Він (тобто водій автобуса ОСОБА_10 ) як їхав, так і заїхав». Свідок ОСОБА_13 пояснив, що «Був туман, гололід, об`їхав і не дивився, побачив п`ятно, освітлював дорогу дальнім світлом фар. Рухався зі швидкістю 60-70 км/год, побачив перешкоду за 50 м, почав об`їжджати за 15 метрів».

Крім того, із протоколу огляду місця дорожньо - транспортної пригоди від 04.12.2014 року вбачається, що слідів гальмування автобуса на місці ДТП не виявлено.

Таким чином, із вищенаведеного можна зробити висновок про те, що показання водія ОСОБА_10 не відповідають дійсним обставинам ДТП, що мала місце 04.12.2014 року, а сам водій автобуса допустився порушення вимог п. 12.3 ПДР, згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Крім того, ним також було порушено вимоги п. 12.1 ПДР України, згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Згідно п. 12.2 ПДР у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб межах видимості дороги. Але жодних вимог вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України водієм автобуса ОСОБА_10 не було виконано, що і призвело до дорожньо транспортної пригоди. Водій ОСОБА_10 в даній дорожній обстановці рухався фактично з допустимою швидкістю руху на цій ділянці автодороги, а повинен був рухатися із врахуванням дорожньої ситуації, погодних умов, темної пори доби, дорожнього покриття і обрати безпечну швидкість руху, що запобігло б наїзду на інший транспортний засіб. Покази, дані водієм автобуса ОСОБА_10 в суді, можуть свідчити лише про його намагання таким чином уникнути відповідальності за фактично скоєну ним дорожньо -транспортну подію 04.12.2014 року.

Але суд при розгляді справи не дослідив належним чином вищенаведені обставини і не дав їм правильної правової оцінки.

У ході досудового розслідування по справі і при розгляді справи судом він не визнавав своєї вини і пояснював, що, коли зупинився через несправність автомобіля, яким він керував, то ним було включено аварійну сигналізацію в автомобілі, він зателефонував по мобільному телефону на номер 102, просив надати допомогу, пообіцяли передати інформацію і службу з надзвичайних ситуацій, але допомогу він так і не отримав, а через деякий проміжок часу, коли припинили функціонувати акумулятори в ньому, то він вжив заходи з метою забезпечення безпеки руху інших транспортних засобів і скрутив дротом трикутник із дошок темного кольору, довжиною 1 метр кожна, у формі знака аварійної зупинки і виставив його на відстані 45 м від напівпричепа. Дорога та узбіччя були засніжені і на цьому фоні виставлений ним знак чітко виділявся і був помітним. Рух транспортних засобів на даній ділянці дороги був інтенсивним, оскільки це -автомагістраль Запоріжжя - Маріуполь. Але всі транспортні засоби безперешкодно обминали його автомобіль із напівпричепом. Крім того, автомобіль із напівпричепом перебував частково на проїжджій частині автодороги, а частково на узбіччі, до якого він максимально ним притиснувся, оскільки воно не було розчищене дорожньою службою. Коли на місце ДТП прибула оперативно - слідча група, то виготовлений і встановлений ним знак аварійної зупинки перебував на тому самому місці, де він встановив, а слідчий, яка прибула у складі оперативно -слідчої групи, звернула увагу на цей знак і поставила запитання на адресу водія автомобіля «Mersedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_15 про те, як він міг не помітити цей знак? В усній формі на досудовому розслідуванні він заявляв слідчому про те, що дорожньо - транспортна пригода сталася з вини водія автомобіля «Mersedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_15 , який , на його думку, не обрав на момент ДТП допустимої швидкості з урахуванням складних дорожніх умов та видимості проїжджої частини автомагістралі і просив провести з їхною участю слідчий експеримент по справі. Однак, старший слідчий ОСОБА_16 відповів йому, що в матеріалах справи є автотехнічна експертиза і цього достатньо для закінчення розслідування справи. В наступному, при ознайомлення із матеріалами кримінального провадження йому стало відомо, що вказана слідча дія насправді була проведена слідчим, але без його участі, а лише з участю водія ОСОБА_15 , а її результати були однобічно покладені у вихідні дані, зазначені у постанові слідчого про призначення по справі автотехнічної експертизи та взяті за основу при проведенні автотехнічної експертизи, що потягло за собою необ`єктивний Висновок експерта № 7/15 від 27.01.2015 року, в основу якого були покладені вихідні дані із протоколу додаткового огляду місця події від 05.12.2014 року та від 05.01.2015 року, а не ті, які могли б бути добутими у ході проведеного слідчого експерименту за участю обох водіїв. Висновок експерта № 7/15 від 27.01.2015 року не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки при цьому не було взято до уваги те, що ним на автодорозі був виставлений вищезазначений знак аварійної зупинки, який водій ОСОБА_15 не міг не помітити, рухаючись в попутному напрямку, і запобігти зіткненню транспортних засобів. Не було з`ясоване питання щодо видимості вантажного автомобіля та елементів проїжджої частини автодороги з робочого місця водія автобуса, що є також істотним при проведенні авто технічної експертизи і свідчить лише про її неповноту.

Вважаючи, що цю обставину надзвичайно істотною для встановлення об`єктивної істини по справі, ним у ході судового слідства було заявлено письмове клопотання про проведення такої слідчої як слідчий експеримент ( відтворення обстановки та обставин події ДТП ) для визначення видимості елементів проїжджої частини учасниками ДТП та видимості транспортних засобі і, зокрема, виставленого ним знака аварійної зупинки, перевірки їх показів на місці ДТП, встановлення об`єктивної істини по справі, а також визначення ступеня вини учасників ДТП, що мала місце 04.12.2014 року, за його участю та участю водія ОСОБА_10 відповідності до ст.240 КПК України, але ухвалою Оріхівського райсуду від 19.04.2017 року в порушення вимог ч.З ст. 333 КПК України, йому безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про проведення слідчого експерименту, що свідчить про неповноту судового розгляду. А тому, із врахуванням вищевикладеного, вважає, що його вина у вчиненні суспільно -небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України належними і допустимими доказами не доведена.

Крім того, вважає, що судом при ухваленні вироку було також безпідставно задоволено цивільні позови потерпілих по справі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , оскільки у ході судового слідства було встановлено ті обставини, що транспортний засіб, яким він керував на момент ДТП належить не йому особисто, а ПП «Сичов», із яким він перебував у трудових правовідносинах. Але ця обставина не була судом взята до уваги і належним чином не досліджена. Також, як в ході досудового розслідування кримінального провадження, так і в ході судового слідства, не були з`ясовані обставини, що стосуються перевізника пасажирів, не перевірені обставини, чи є в наявності у перевізника пасажирів договори, укладені ним із страховою компанією щодо страхування життя та здоров`я пасажирів і, відповідно, такі договори не витребовувалися і не досліджувалися. Потерпілі по справі на запитання його захисника суду пояснили, що вони після ДТП зверталися до страхової кампанії з приводу виплати страхових сум, але їм пояснили, що ці страхові суми вини отримають лише після розгляду справи судом.

Просить вирок скасувати повністю та ухвалити новий виправдувальний вирок, яким виправдати його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. У задоволенні позовів потерпілих у справі відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: потерпілу та прокурора, які вважали, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 травня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і йому призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права користування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік.
На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду, завдану злочином, у розмірі 4500,00 грн. (чотири тисячі пятсот гривень) та компенсацію моральної шкоди, завданої злочином, у розмірі 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 коп.)
Позов ОСОБА_17 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_17 матеріальну шкоду, завдану злочином, у розмірі 1325,07 грн. (одна тисяча триста двадцять п`ять гривень 07 коп.) та компенсацію моральної шкоди, завданої злочином, у розмірі 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 коп.)
Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судової автотехнічної експертизи в розмірі 589,68 грн. (п`ятсот вісімдесят дев`ять грн. 68 коп.).
Вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 04.12.2014 року близько 06 год. 00 хв., в темний час доби, на ділянці автошляху Запоріжжя-Маріуполь біля повороту до с. Григорівське Оріхівського району Запорізької області сталася дорожньо-транспортна пригода за таких обставин.
ОСОБА_6 керував автомобілем «Renault Premium», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом «Kaiser», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись зі сторони м. Оріхів в сторону м. Запоріжжя. Близько 22 год. 00 хв. 03.12.2014 року, тобто в темну пору доби, біля повороту до с. Григорівське через технічну несправність вказаного автомобіля ОСОБА_6 його вимушено зупинив. При цьому автомобіль більшою частиною корпусу (не менше трьох чвертей) залишився перебувати на проїзній частині вказаного автошляху, тобто в місці, де в силу вимог п.п. 15.1-15.4, 15.9 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (надалі - ПДД), зупинка заборонена.
Відповідно до п. 15.14. ПДД, у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів 9.9-9.11 цих Правил.
Відповідно до п. п. 9.9-9.11 ПДД, у разі вимушеної зупинки на дорозі повинна бути ввімкнена аварійна світлова сигналізація. Разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними, у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди або вимушеної зупинки в місцях з обмеженою оглядовістю дороги хоча б в одному напрямку менше 100 м. Якщо транспортний засіб не обладнано аварійною світловою сигналізацією або вона несправна, треба встановити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар ззаду на транспортному засобі, зазначеному в пункті 9.9 ("в", "г", "ґ") цих Правил, або з боку гіршої видимості для інших учасників дорожнього руху у випадку, зазначеному в підпункті "б" пункту 9.10 цих Правил.
Відразу після зупинки водій ОСОБА_6 увімкнув аварійну світлову сигналізацію та повідомив про ситуацію, що склалася, місцевий підрозділ органу з надзвичайних ситуацій. Однак в подальшому акумулятор автомобіля припинив роботу через розрядку.
Незважаючи на це, в порушення вказаних вище вимог ПДД, водій ОСОБА_6 , не передбачивши можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, після вимушеної зупинки свого автомобіля та припинення роботи аварійної світлової сигналізації, знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар не встановив (через неукомплектованість ними транспортного засобу), хоча повинен і міг передбачити, що невиконання цих вимог ПДД може привести до настання суспільно небезпечних наслідків у виді дорожньо-транспортної пригоди, чим допустив злочинну недбалість.
Замість цього водій ОСОБА_6 на відстані 40,4 м позаду свого транспортного засобу на проїзній частині розмістив саморобну конструкцію з дошок у формі трикутника з довжиною кожної сторони близько 1 м, та пішов до кабіни свого автомобіля.
Близько 06 год. 00 хв. 04.12.2014 року, тобто також ще в темний час доби, в напрямку з м. Оріхів до м. Запоріжжя рухався пасажирський автобус «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_10 . В салоні автобусу знаходились пасажири, в тому числі потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_17 .
Через відсутність передбачених ПДД аварійних попереджувальних знаків, а також будучи осліпленим дальнім світлом зустрічного автомобіля, водій ОСОБА_10 виявив попереду свого руху автомобіль «Renault Premium», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом «Kaiser», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на відстані не більше 70 метрів, та застосував екстрене гальмування, однак вже не мав технічної можливості уникнути зіткнення та вчинив наїзд на вказаний транспортний засіб.
Внаслідок зіткнення потерпілій ОСОБА_8 були завдані тілесні ушкодження у виді закритого перелому правої лучової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, вивиху правої кисті до середини, які в сукупності кваліфікуються як середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня), а також потерпілій ОСОБА_17 були завдані тілесні ушкодження у виді закритого перелому обох мищелків великоберцової кістки та головки малоберцової кістки правої гомілки зі зміщенням кісткових фрагментів, вивиху правої кисті до середини, які в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня).
Органом досудового розслідування діяння ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
За наслідками розгляду апеляційних скарг колегією суддів встановлено наступне.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є необґрунтованими з наступних підстав.
Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами:

- так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_17 надала суду показання про те, що вранці 04.12.2014 року, близько 05 год. 30 хв., вона на зупинці с. Димитрове Оріхівського району Запорізької області сіла до автобусу під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався до Запоріжжя. Було темно та нічого не видно. За дорогою вона не слідкувала, безпосередньо обставин дорожньо-транспортної пригоди не бачила, а при ударі, що стався при зіткненні, впала під сидіння поперед нею та була там заблокована, внаслідок чого її потім доставали. Потім водій ОСОБА_10 викликав автомобіль швидкої допомоги, який відвіз її до лікарні. Коли вона вийшла з автобусу, то побачила поперед нього великий вантажний автомобіль;
- допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 пояснила суду, що вона також вранці 04.12.2014 року, близько 05 год. 30 хв., на зупинці с. Димитрове Оріхівського району Запорізької області, сіла до автобусу під керуванням водія ОСОБА_10 . Дорога була слизькою, тому автобус рухався не дуже швидко. Вона сиділа на місці відразу за водієм та спостерігала за дорогою. Безпосередньо перед зіткненням з автомобілем ОСОБА_6 вона не бачила на дорозі ніяких попереджувальних знаків чи сигналів, цей вантажник раптово виник з темряви, водій намагався загальмувати, однак відстань була замалою для цього. Від удару її зжало між її сидінням та сидінням водія, через що її вилучили з автобусу останньою. Вона бачила, що водія кинуло на руль, а потім він також не міг самостійно покинути своє місце, йому допомагали пасажири;
- допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надав суду показання про те, що вранці 04.12.2014 року виїхав з автопарку о 04 год . 00 хв., пройшовши обов`язковий медичний огляд. В с. Димитрове Оріхівського району він зібрав пасажирів та поїхав до Запоріжжя. На ділянці дороги, не доїжджаючи до повороту до с. Григорівське Оріхівського району, він був осліплений світлом фар зустрічного автомобіля, відразу після чого побачив попереду свого автобусу вантажник, загальмував, внаслідок чого автобус трохи пішов юзом, ще раз загальмував, з метою уникнення зіткнення хотів виїхати на зустрічну смугу дороги, однак цьому завадив ще один зустрічний автомобіль. Гальмівного шляху йому не вистачило, тому стався наїзд його автобусу на цей вантажний автомобіль. Від удару його замкнуло на водійському місці, через що він не міг покинути його самостійно. Також при описанні дорожньої обстановки, в якій сталася дорожньо-транспортна пригода, свідок ОСОБА_10 зазначив, що дорога була слизькою, не посипаною, вантажний автомобіль стояв прямо на проїзній частині, а не на узбіччі, видимість була погана, тому він рухався зі швидкістю не більше 60 км/год. Жодних попереджувальних знаків позаду вантажного автомобіля не було, аварійна сигналізація не працювала. Після того, як його осліплення від фар зустрічного автомобіля пройшло, автобус опинився на відстані від 10 до 20 метрів від вантажного автомобіля. При цьому в салоні автобусу було 16-18 пасажирів;
- допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що вранці 04.12.2014 року, у проміжку часу між четвертою та шостою годиною ранку, він, керуючи автобусом, їхав з м. Оріхів до м. Запоріжжя. На ділянці дороги поблизу повороту на с. Григорівське він побачив вантажний автомобіль, який стояв прямо на проїзній частині без жодних попереджувальних знаків чи сигналів, внаслідок чого ОСОБА_11 ледве не зіткнувся з ним. Наїзду на цей вантажний автомобіль допомогло уникнути те, що, наближаючись до місця, де стояв цей вантажник, ОСОБА_11 на відстані близько двохсот метрів у світлі фар зустрічних автомобілів побачив силует великого вантажного автомобіля, що стоїть попереду, та почав своєчасно гальмувати й вживати заходів щодо його об`їзду. Вважає, що якби не ця обставина, він також міг наїхати на цей вантажник. Також свідок зазначив, що ніякої саморобної конструкції з дошок позаду вантажник не було, оскільки він не об`їжджав жодної перешкоди, окрім самого вантажного автомобіля. На кузові цього вантажника також ніяких проблискових знаків не було;
- допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надав суду показання про те, що близько 04 год. 00 хв. 04.12.2014 року він також проїжджав мимо повороту на с. Григорівське, рухаючись до м. Запоріжжя. На цій ділянці дороги спочатку потрібно спуститись з височини, після чого рівень дороги трохи йде на підйом. Перебуваючи на вказаній височині, він побачив у світлі фар інших автомобілів велику «фуру», та заздалегідь загальмував. Об`їхавши її, свідок зупинився, щоб попередити водія про те, що його автомобіль взагалі не видний водіям, що їдуть позаду. Водій вантажника знаходився в кабіні та пояснив, його автомобіль несправний. На прохання свідка встановити попереджувальні знаки водій відповів, що встановив палку. Тоді свідок сказав водію, що ніякої палки на дорозі немає, однак водій вантажника на це не відреагував. Також свідок підкреслив, що ніякої саморобної конструкції з дошок позаду вантажного автомобіля не було. Сам вантажний автомобіль приблизно на півтора метри загороджував проїзну частину;
- допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 надав суду показання про те, що він також вранці дня, коли потім сталася ДТП за участю водія ОСОБА_10 , він керував автомобілем «Мерседес-Спринтер», виконуючи маршрут «Оріхів Запоріжжя». Рухаючись зі швидкістю 50-70 км/год, недалеко від повороту до с. Григорівське Оріхівського району Запорізької області він у дальньому світлі свого автомобіля побачив на дорозі попереду свого руху велику фуру з причепом, на якій відстані вказати не може. Позаду цієї фури жодних попереджувальних знаків чи сигналів не було, аварійна сигналізація не працювала, світловідбиваючих позначень на самому автомобілі також не було. Наблизившись до цього вантажного автомобіля приблизно до 15-ти метрів, ОСОБА_13 об`їхав його та поїхав далі. При цьому він був змушений виїхати на зустрічну смугу, оскільки фура майже повністю загороджувала смугу руху в напрямку м. Запоріжжя;
- допитаний судом свідок ОСОБА_14 надав показання про те, що він був пасажиром автобусу під керуванням водія ОСОБА_10 та їхав до Запоріжжя, при цьому сидів біля вікна зліва по ходу руху автомобіля. «Одним оком» свідок спостерігав за дорогою, оскільки було темно й були складні погодні умови. На якій відстані стало видно вантажний автомобіль по ходу руху автобусу, він сказати не може. Однак ніяких попереджувальних знаків чи сигналів позаду вантажника свідок не бачив. Момент зближення транспортних засобів він не бачив, гальмування не відчував, та потім раптово відчув удар, а коли подивився вперед, то побачив перед склом автобусу «білу стіну», як потім з`ясувалось задню стінку причепу вантажного автомобіля;
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 04.12.2014 року, який проводився в період часу з 07 год. 10 хв. до 08 год. 10 хв. за участю понятих та водіїв ОСОБА_10 і ОСОБА_6 , на ділянці автодороги Маріуполь-Запоріжжя поблизу повороту до с. Григорівське Оріхівського району Запорізької області був виявлений автобус «Mercedes- Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який стояв позаду транспортного засобу «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом з реєстраційним номером НОМЕР_3 , на смузі в напрямку м. Запоріжжя. При цьому вантажний автомобіль стояв на відстані 11 метрів від лінії перехрестя. Також на місці події були виявлені уламки бамперу та декоративної решітки автобусу, сліди мастила, задній лівий ліхтар автомобіля «Рено». З місця події нічого не вилучалось. Всі відстані з прив`язкою до зовнішніх орієнтирів були зазначені у схемі ДТП, під якою підписались ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , а також поняті. Крім того, місце події було сфотографовано;
- протоколом додаткового огляду місця події від 05.12.2014 року, також проведеного в темний час доби за участю понятих та обох водіїв учасників ДТП, під час цієї слідчої дії на дорозі був розміщений автомобіль «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом з реєстраційним номером НОМЕР_3 , так, як він стояв під час ДТП. При цьому водій ОСОБА_6 розповів про свої дії, що передували ДТП, та зазначив, зокрема, що у нього не було стандартного знаку аварійної зупинки, і тому він на відстані приблизно 40 метрів позаду свого автомобіля на відстані 0,3 м від середини дороги виставив дві дошки у формі піраміди висотою приблизно 1,4 м. Потім водій ОСОБА_10 надав пояснення про обставини цієї ДТП, які узгоджуються з поясненнями, наданим суду, та підкреслив, зокрема, те, що ніякої піраміди з дошок позаду вантажного автомобіля не було та він їх не бачив. Після цього місце події було освітлено Місяцем, чого не було під час ДТП, а тому слідча дія була припинена. При цьому була складена схема, на якій зафіксоване розташування саморобної конструкції з дошок, на яку вказував ОСОБА_6 , на відстані 40,4 м позаду від автомобіля «Рено». ОСОБА_6 вказаний протокол підписав без жодних зауважень;
- протоколом додаткового огляду місця події від 05.01.2015 року, проведеного у темний час доби за участю водія ОСОБА_10 та із застосуванням показань, які раніше надав ОСОБА_6 , а також із застосуванням експериментальних автомобілів, під час цієї слідчої дії були зафіксовані вихідні дані, які в подальшому були використані при проведенні судової автотехнічної експертизи. Зокрема, було встановлено, що точка роз`їзду водія ОСОБА_10 із зустрічним автомобілем, дальнім світлом якого той був осліплений, знаходилась на відстані 50 метрів від місця наїзду на автомобіль «Рено» під керуванням ОСОБА_6 . Потім, шляхом щосекундного зближення вказаних транспортних засобів було встановлено, що водій ОСОБА_10 міг побачити вантажний автомобіль попереду свого руху на відстані не більше 48,9 м до місця наїзду. Також на відстані 40,4 метрів від напівпричепу вантажного автомобіля та 0,3 метра від середини дороги була встановлена конструкція з дошок з розмірами, на які вказував ОСОБА_6 . Під час взаємного щосекундного зближення транспортних засобів було встановлено, що водій ОСОБА_10 міг побачити цю конструкцію на відстані 26 метрів від неї. З точки, в якій ОСОБА_10 був осліплений світлом зустрічного автомобіля, не могло бути видно ані конструкції з дошок, ані самого вантажного автомобіля. До осліплення видимість для водія ОСОБА_10 складала 70 метрів, після роз`їзду із зустрічним автомобілем 78,5 метрів;
- висновком експерта № 7/15 від 27.01.2015 року, складеним за результатами судової автотехнічної експертизи, з якого вбачається, що в даній дорожній обстановці водій ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 12.2, 12.3 ПДД. При цьому невідповідність дій водія ОСОБА_10 цим вимогам можлива лише у випадку значення сповільнення його автомобіля 2,0 м/с2, але й в такому разі його дії не перебувають у причинному зв`язку з подією даної ДТП. В іншому випадку порушень ПДД в діях водія ОСОБА_10 взагалі немає. Водій ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з напівпричепом шляхом зупинки керованого ним транспортного засобу до місця зіткнення, в тому числі з моменту виявлення на проїзній частині конструкції з дошок. За цим же Висновком, в даній дорожньо-транспортній ситуації водій ОСОБА_6 повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 9.9, 9.10, 9.11, 15.14 ПДД, однак в його діях вбачається невідповідність цим вимогам, що перебуває у причинному зв`язку з даною ДТП;
- висновком судово-медичної експертизи № 155м від 15.01.2015 року, з якого вбачається, що виявлені у потерпілої ОСОБА_17 тілесні ушкодження у виді закритого перелому обох мищелків великоберцової кістки та головки малоберцової кістки правої гомілки зі зміщенням кісткових фрагментів, вивиху правої кисті до середини, в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня);
- висновком судово-медичної експертизи № 5307 від 06.01.2015 року, з якого вбачається, що виявлені у потерпілої ОСОБА_8 тілесні ушкодження у виді закритого перелому правої лучової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, вивиху правої кисті до середини, також в сукупності кваліфікуються як середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня).
Колегія суддів вважає, що показання потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протоколи слідчих дій, висновки експертів, є належними і достовірними та співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 , злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. У цих осіб немає підстав для обмовлення останнього, а тому ці докази обґрунтовано покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції не дав критичної оцінки показам свідка ОСОБА_10 , що стосується обставин ДТП, оскільки вони суперечать іншим доказам, зокрема показаннями потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , протоколу огляду місця події, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілі ОСОБА_17 , ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у судовому засіданні дали показання щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, перша, зокрема про те, що за дорогою не слідкувала, безпосередньо обставин ДТП не бачила; друга, зокрема про те, що безпосередньо перед зіткненням вона не бачила на дорозі ніяких попереджувальних знаків чи сигналів, вантажний автомобіль виник раптово з темряви, водій ОСОБА_10 намагався загальмувати, однак відстань була замалою для цього; третій, зокрема про те, що він попереджав обвинуваченого про те, що його автомобіль взагалі не видний водіям, що ідуть позаду; останній, зокрема про те, що позаду фури жодних попереджувальних знаків чи сигналів не було, аварійна сигналізація не працювала, світло відбиваючих позначень на самому автомобілі також не було, колегія суддів вважає ці показання є несуперечливими та конкретними, тобто належними, при цьому показання свідка ОСОБА_10 під час слідчого експерименту, прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема з протоколами слідчих дій, та висновками експерта, свідчать про те, що саме порушення обвинуваченимОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху знаходяться в причинному зв`язку з спричиненням потерпілим ОСОБА_17 , ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченогоОСОБА_6 і про те, що він прийняв усі можливі заходи для безпеки руху автомобілів які їхали в попутному напрямку, оскільки, зокрема водій ОСОБА_12 попереджав обвинуваченого про те, що його автомобіль взагалі не видний водіям, що ідуть позаду.

Доводи обвинуваченого про те, що висновок експерта № 7/15 від 05.01.2015 року є неналежним доказом, оскільки він виставляв саморобну конструкцію з двох дошок, є також необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Ст. 93 КПК України встановлює, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів. Ініціювання стороною захисту, потерпілим проведення слідчих (розшукових) дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому статтею 220 цього Кодексу.

Також, як встановлюють положення вимоги ст. 101 КПК України, кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях.

Таким чином, враховуючи що обов`язок збирання доказів покладається на сторони кримінального провадження, а суд позбавлений за власної ініціативи збирати будь-які докази, а також те, що обвинуваченим на стадії досудового розслідування, а також під час розгляду провадження у суді своїх доводів на спростування висновків експерта, зокрема про те, що водій ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з напівпричепом шляхом зупинки керованого ним транспортного засобу до місця зіткнення, в тому числі з моменту виявлення на проїзної частині конструкції з дошок, наданого як доказ прокурором, не долучено, інших висновків експерта в суд їм не представлено, то доводи апелянта є неспроможними.

У зв`язку з цим, необґрунтованими є доводи апелянта і про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 333 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання про доручення органам досудового розслідування провести слідчий експеримент за його участю, оскільки, по-перше, апелянт не вказав на конкретні відомості, які потребують уточнення або перевірки (т. 2 а.п. 91), а також на те, чому ці обставини не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом; по-друге, з огляду на положення ст. 240 КПК України, метою слідчого експерименту є тільки перевірка та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, однак потреби у перевірці та уточненні цих відомостей у цьому кримінальному провадженні, не виникло. Більш того, згідно цієї норми КПК слідчий експеримент це право, а не обов`язок слідчого чи прокурора.

З урахуванням наведеного, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б послугували безумовними підставами для скасування вироку і закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено.
Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 368 КПК України, про те, що суд зобов`язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені в його ухвалах, у випадках, передбачених ч. 2 ст. 455, ч. 2 ст. 456 КПК України, колегія суддів, враховуючи висновок Верховного Суду України про те, що у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом (постанова судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 05.11.2015 року у справі № 5-218 кс15), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що в даному випадку обвинувачений ОСОБА_6 є винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Між тим, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що районний суд безпідставно стягнув позови потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_8 з нього, оскільки транспортний засіб, яким він керував належить не йому особисто, а ПП «Сичов», із яким він перебував у трудових відносинах, є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно до висновків Верховного Суду України, аналіз норм статей 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо статей 1166, 1167 зазначеного Кодексу, у зв`язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальним нормам.

За змістом ч. 2 ст. 1188 ЦК України обов`язок відшкодувати шкоду, завдану іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу, наприклад пасажир транспортного засобу), покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від їхньої вини (ч. 2 ст. 1187 ЦК України) (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-108цс13).

Районний суд, відмовляючи доводи захисту щодо того, що цивільну відповідальність за дії останнього має нести власник автомобіля приватний підприємець ОСОБА_18 , оскільки обвинувачений не надав жодного документального підтвердження того, що в момент ДТП він перебував у трудових відносинах за вказаною особою чи виконував його завдання на підставі договору.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, колегія суддів вважає, що районний суд, розглядаючи цивільний позов у кримінальному провадженні, прийшов до передчасного висновку про те, що саме обвинувачений ОСОБА_6 має вважатися власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а тому судове рішення в частині цивільних позовів підлягає скасуванню, а кримінальне провадження в цій частині направленню на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Оріховського районного суду Запорізької області від 26 травня 2017 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 в частині стягнення з нього на користь потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_8 моральної та матеріальної шкоди, скасувати та призначити в цій частині новий судовий розгляд у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її оголошення.

Судді: