Дата документу Справа № 333/1539/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1251/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/1539/16-к
Категорія ст. 286 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
20 листопада 2017 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, має на утриманні двох малолітніх дітей, не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої;
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 , законного представника потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 ,
за апеляційною скаргою та доповненням до неї процесуального прокурора у кримінальному провадженні на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні вважає виправдувальний вирок незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності), неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню. Вважає, що в діях ОСОБА_6 наявні порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху, оскільки вимагають від водія при виборі безпечної швидкості руху враховувати дорожню обстановку.
Відповідно до визначення терміну дорожня обстановка - це сукупність факторів, які характеризуються дорожніми умовам. Визначення терміну дорожні умови - сукупність факторів, які характеризують (з урахуванням пори року, часу доби, атмосферних явищ, освітленості дороги) видимість в напрямку руху, стан поверхні проїзної частини. Дорожні умови обов`язково мають враховуватися водієм під час вибору безпечної швидкості і прийомів керування транспортним засобом. Враховуючі дорожні умови, з якими водій постійно перебуває в тісному контакті, він повинен враховувати їх, щоб своєчасно прогнозувати можливу поведінку інших учасників руху і, виходячи з цього, застосовувати безпечні прийоми керування транспортним засобом (вибір безпечної швидкості, дистанції, смуги руху тощо).
ОСОБА_6 ніхто не створював ніяких перешкод чи небезпеки для руху. Автомобіль під керуванням ОСОБА_10 вона мала об`єктивну можливість бачити з моменту виїзду того на проїзну частину, по якій вона рухалася. І лише через те, що нею не були враховані об`єктивні дорожні умови та застосовані небезпечні прийоми керування автомобілем (різке гальмування на мокрій дорозі) призвело до заносу автомобіля та, як наслідок, дорожньо-транспортної пригоди.
У вироку суду вказано, що в діях ОСОБА_11 не вбачається порушення п. 12.1 ПДР, оскільки в обвинувальному акті не вказано жодного особливого фактору дорожньої обстановки, які б вплинули на безпеку руху. Однак, Правилами дорожнього руху від водія вимагається вибір безпечної швидкості в будь-яких конкретних дорожніх умовах, а не при наявності якоїсь особливої дорожньої обстановки. Такого поняття як особливі дорожні умови в ПДР не має.
Отже в діях водія ОСОБА_6 наявні порушення вимог п. 12.1 ПДР, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП, що доводиться об`єктивними доказами, наявними в матеріалах провадження. Допущений нею занос автомобіля та подальше зіткнення з іншим транспортним засобом стався лише, через допущене нею порушення вказаного пункту правил, а не з будь-яких інших причин.
Вважає, що суд розглядаючи кримінальне провадження, надав неправильну правову оцінку обставинам, що в свою чергу потягло за собою незастосування судом кримінального закону, який підлягає застосуванню, а саме ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок чого, висновки суду про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України є безпідставними.
В апеляційній скарзі та в доповненні до неї просить безпосередньо допитати обвинувачену ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_12 , експертів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та дослідити докази у кримінальному провадженні: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 02.02.2016; протокол додаткового огляду місця події від 12.03.2016 проведеного за участю ОСОБА_6 ; протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 від 12.03.2016; висновок судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «транспортно-трасологічне дослідження» № 89/16 від 16.02.2016; висновки судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод № 195/16 від 17.03.2016; диск з відеозаписом з відео реєстратору автомобіля ОСОБА_10 . Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2017 відносно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбуття покарання з випробувальним терміном, з застосуванням положень п. п. 1,2 ст. 76 КК України.
В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілий та захисник просять апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, законного представника потерпілого, захисника та обвинувачену, у тому числі в останньому слові, які просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2017 року ОСОБА_6 визнано невинуватою у пред`явленому її обвинуваченні та виправдано за недоведеністю, що в їх діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Вирішена доля речових доказів.
За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, у тому числі, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Як вбачається з вироку, суд визнав ОСОБА_6 невинуватою у вчиненні інкримінованого їй злочину та виправдав її в зв`язку з недоведеністю, що в її діях є склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Вказаний висновок суд першої інстанції обґрунтовував зокрема тим, що органом досудового слідства рух транспортного засобу в умовах дощу та мокрого асфальту не вказаний в обвинувальному акті, тобто обвинувачення в цій частині не пред`явлено ОСОБА_6 , то в судовому засіданні ці обставини не повинні з`ясовуватись, та не можуть вплинути на визначення винності останньої, тому що в противному випадку, це порушить право на захист від пред`явленого обвинувачення.

Однак із такими висновками безспірно погодитись не можливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно до ч. 1 ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.

Відповідно до ч. 2 цієї статті обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.

Згідно з зазначеною нормою закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення. При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Аналіз змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, свідчить про те, що він відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України характеризується трьома ознаками: а) діяннями; б) наслідками; в) причинним зв`язком між діянням і наслідками. Діяння виражається в порушенні правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Диспозиція ст. 286 КК України є бланкетною. Тому при вирішенні питання про притягнення до кримінальної відповідальності за цією статтею потрібно звертатися до нормативних актів, які регламентують порядок дорожнього руху та експлуатацію механічного транспорту. Основним нормативним актом у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху є Правила дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року. При визначенні характеру порушення правил безпеки руху необхідно встановлювати яку статтю чи пункт ПДР порушила особа, що керувала транспортним засобом (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що у міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року). Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.

З матеріалів розглядуваного кримінального провадження убачається, що вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації дотримано. Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченої у його вчиненні, викладено чітко і конкретно.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Що стосується обвинувального акта щодо ОСОБА_6 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. З огляду на це конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні, а отже, і обвинувачення ОСОБА_6 не викликає сумнівів.
Зважаючи на наведене, немає підстав стверджувати, що зміст обвинувачення ОСОБА_6 є неконкретним, а тому належить визнати необґрунтованими доводи суду зокрема про те, що в формулюванні обвинувачення не зазначено особливий фактор дорожньої обстановки, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке може перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, й таким, що є підставою для його скасуванню.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що, по-перше, суд першої інстанції 18.04.2016 року повертав прокурору обвинувальний акт, як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, однак на зазначені у вироку порушення цієї Норми цього кодексу, суд не вказував у своєму рішенні, як на порушення вимог закону (т. 1 а.п. 23-24); по-друге, головуюча, після оголошення прокурором обвинувального акту у судовому засіданні, роз`яснила ОСОБА_6 суть обвинувачення і спитала її, чи зрозуміле воно їй, на що обвинувачена ОСОБА_6 відповіла судді, що обвинувачення їй зрозуміло, вину визнає повністю (т. 1 а.п. 150).

Таким чином, суд першої інстанції передчасно прийшов до висновку, про відсутність в діях обвинуваченої ОСОБА_6 порушень ПДР, а також про визнання її невинуватою в зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Наведене, згідно ч. 1 ст. 412 КПК України, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, оскільки перешкодило суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому вирок суду підлягає скасуванню.

Між тим, тому апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 зокрема показала, що під мостом вона побачила автомобіль, який рухався зі швидкістю 40-50 км на год., коли вона змістилася у правий бік, в цей же час вказаний автомобіль також змістився праворуч, з метою уникнення зіткнення з автомобілем, який рухався попереду вона застосувала гальмування та її автомобіль «викинуло» на зустрічну смугу по якій їхала маршрутка, та відбулося зіткнення. Про те, що водій ОСОБА_10 створював перешкоди для руху автомобіля під керуванням обвинуваченої, вказують в своїх запереченнях на апеляційну скаргу прокурора також потерпілий та захисник.

Враховуючи вищевказане, а також те, що дані обставини не досліджувалися в суді першої інстанції і останній не дав їм правову оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, колегія суддів вважає передчасними і доводи прокурора про ухвалення нового вироку, яким ОСОБА_6 необхідно визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку з чим приходить до висновків про необхідність призначення нового розгляду у суді першої інстанції, під час якого перевірити доводи поданої на вирок апеляційної скарги, і в залежності від встановленого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2017 року відносно ОСОБА_6 , скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню не підлягає.

Судді: