АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2017 р. м. Чернівці
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000140 від 02.08.2016 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вашківці Сокирянського району Чернівецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, працюючого на посаді лісничого Колінківецького лісництва Державного підприємства «Хотинське лісове господарство», не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 191, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу на вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 191, ч. 4 ст.27, ч.1 ст.366 КК України, та призначено йому покарання:
ЄУНСС:724/179/17 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_8
НП:11-кп/794/363/17 Доповідач: ОСОБА_1
Категорія:в порядку КК України
- за ч. 1 ст. 368 КК України - у виді штрафу у розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25500,00 гривень в дохід держави з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах лісового господарства України строком на один рік і шість місяців;
- за ч. 2 ст. 191 КК України - у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах лісового господарства України строком на два роки;
- за ч. 4 ст.27, ч.1 ст.366 КК України - у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах лісового господарства України строком на один рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів (за ч. 2 ст. 191 КК та за ч. 4 ст.27, ч.1 ст.366 КК України), шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах лісового господарства України строком на два роки.
Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у вигляді штрафу визначено виконувати самостійно.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 обраховано з моменту приведення вироку до виконання.
Вирішено долю речових доказів та судових витрат у даному кримінальному провадженні.
Запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 100000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 коп), відносно ОСОБА_6 продовжено до набрання вироком законної сили.
Арешт, накладений на автомобіль марки «Mitsubishi ASX», сірого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; на житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку із кадастровим номером :01:002:0011, скасовано.
В своїй апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок Хотинського районного сулу Чернівецької області від 14.08.2017 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.368, ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, і закрити кримінальне провадження.
Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що під час судового розгляду не був доведений намір ОСОБА_6 на привласнення із використанням службового становища належної лісгоспу лісодеревини на суму 25370 грн.
При цьому судом не в повній мірі надано оцінку висновку експерта від 22.12.2016 року №903-А., відповідно до якого дослідження наданих документів встановлено, що в період з 28.09.2016 року по 06.10.2016 року було внесено в касу ДП «Хотинський лісгосп» кошти за відпуск Колінківецьким лісництвом ОСОБА_9 лісопродукції в сумі 25000 грн.
Крім вказаного, захисник ОСОБА_7 зазначає і те, що ті ж самі дії ОСОБА_6 суд кваліфікував за різними за ч.1 ст. 368 КК України та за ч.2 ст. 191 КК України, що суперечить ст. 61 Конституції України.
Також просить взяти до уваги показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та письмові докази, які свідчать про те, що починаючи з 02.08.2016 року, тобто до будь-якої розмови між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 з ОСОБА_6 про придбання лісодеревини, слідчі вносять відомості до ЄРДР та дають вказівки на проведення оперативних заходів, передають вказаним вище свідкам відео-обладнання для прихованої фіксації розмов з ОСОБА_6 , тобто організовують провокаційні розмови та допомагають обвинуваченому вчинити протиправну оборудку.
Одночасно в своїй апеляційній скарзі просить повторно дослідити матеріали справи, які доводять провокацію та підбурення слідчих органів ОСОБА_6 .
Від інших учасників кримінального провадження апеляційних скарг не надходило.
Згідно вироку районного суду, ОСОБА_6 визнаний винний та засуджений за те, що він, працюючи відповідно до Наказу №139-ос директора Державного підприємства «Хотинське лісове господарство» від 01.09.2015р. на посаді лісничого Колінковецького лісництва Державного підприємства «Хотинське лісове господарство», будучи службовою особою, наділеною владою, а також організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, виконуючи ще й відповідно до Наказу №70-к директора ДП «Хотинське ЛГ» від 16.09.2016 обов`язки бухгалтера (касира), маючи умисел на отримання неправомірної вигоди, 28 та 29 вересня 2016 року отримав від ОСОБА_13 грошові кошти на загальну суму 50000,00 грн., з яких кошти в сумі 19270,40 грн. він одержав в якості визначеної ним неправомірної вигоди, а кошти в сумі 30729,60 грн. в якості коштів, що підлягали внесенню в касу лісництва за фактично відпущену ОСОБА_10 лісодеревину. При цьому, кошти в сумі 30729,60 грн. в касу лісництва він вніс частково, лише в сумі 5 359,30 грн, а решту грошових коштів в сумі 25 370,30 грн., які підлягали внесенню в касу державного підприємства, ОСОБА_6 привласнив із використанням службового становища, в т.ч. і завдяки розтраті належної лісгоспу лісо деревини, чим завдав державі в особі ДП «Хотинське лісове господарство» майнової шкоди на суму 25 370,30 грн.
Також ОСОБА_6 визнаний винний та засуджений за те, що він, 28.09.2016 року та 29.09.2016 року надав своєму підлеглому працівнику, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, незаконну усну вказівку виписати товарно-супровідні документи та електронні бирки на відпущену ОСОБА_10 деревину із зменшеною кубомасою «Пиловника» та зменшеними діаметрами колод деревини, оскільки деревина меншого діаметру та нижчої сортності становить меншу відпускну вартість.
При цьому, ОСОБА_6 особисто визначив іншій особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, яку кубомасу, якої сортності вказати у документах, та які діаметри, розуміючи при цьому, що надає вказівку внести до офіційних документів завідомо неправдиві відомості.
Також ОСОБА_6 надав іншій особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, вказівку зазначити у відповідних документах на відпуск лісодеревини, в т.ч. і товарно- супровідних документах, в якості особи-одержувача деревини одного з лісників цього лісництва, достовірно знаючи при цьому, що передбачений нормативними документами Наряд на відпуск лісопродукції цьому ліснику директором ДП «Хотинський лісгосп» не виписувався.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників, які підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи в ній викладені, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок районного суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в суді апеляційної інстанції сторона захисту не оскаржує правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.4 ст. 27, ч.1 ст. 366 КК України, а апеляційна скарга не містить жодних посилань про необґрунтованість вироку в цій частині, то колегія суддів, керуючись ст. 404 КПК України, не наводить доводів на підтвердження тих фактів, які не оспорено в апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як вбачається із змісту вироку, місцевим судом ці вимоги дотримані не були.

Обвинувачений ОСОБА_6 як під час розгляду провадження у суді апеляційної інстанції свою вину в інкримінованих йому злочинах за ч.2 ст.191, ч.1 ст.368 КК України не визнав та пояснив, що він працює на посаді лісничого Колінківецького лісництва з 2015 року. Під час його призначення на вказану посаду, ним було виявлено недостачу лісо деревини на одному з кварталів ділянки, про що він повідомив безпосереднє керівництво, а саме директора лісництва, який йому запропонував дану проблему вирішити самостійно і перекрити цю недостачу.

У серпні 2016 року до нього звернувся його знайомий ОСОБА_14 та просив посприяти у продажі лісодеревини його товаришу Тораку. Бажаючи перекрити недостачу на кварталі ділянки він вирішив продати поза аукціоном вказаній особі деревину, виписавши супровідні документи на одного з працівників лісництва. Він не телефонував ані ОСОБА_15 ні ОСОБА_14 з приводу продажу лісопродукції, а навпаки останні протягом тривалого часу постійно наполягали продати лісодеревину. Отримані кошти в касу лісництва не вніс, оскільки вони були вилучені працівниками поліції.

Вказав, що за ст. 366 КК України свою винуватість визнає повністю та в цій частині вирок суду не оскаржує.

Такі показання ОСОБА_6 не спростовуються наданими стороною обвинувачення доказами та, більш того, жодним чином не доводять поза розумним сумнівом його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 191 КК України, ч.1 ст. 368 КК України.

Аналізуючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 368 КК України, колегія суддів приходить до висновку, що в цій частині він є незаконним, виходячи з наступного.

Згідно обвинувального акту та вироку суду ОСОБА_6 одержав в якості визначеної ним неправомірної вигоди кошти в сумі 19270 грн.

Разом з тим, вказана сума є ніщо іншим як лише припущенням органу досудового розслідування, яка не знайшла свого підтвердження в судому засіданні апеляційної інстанції та не підтверджується жодним доказом.

Суд встановив, що жоден свідок, який був допитаний у суді першої інстанції, не вказав, що ОСОБА_6 вимагав чи отримав неправомірну вигоду, і за що саме .

Свідок ОСОБА_10 , який є заявником у даному провадженні, будучи попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, у суді першої інстанції теж не зазначав, яку суму грошей окремо чи в цілому мав одержав ОСОБА_6 в якості неправомірної вигоди.

Свідок ОСОБА_11 , через якого фактично відбулось знайомство між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , та який неодноразово телефонував обвинуваченому на рахунок вирішення питання з лісо деревиною, будучи допитаний в суді першої інстанції, жодних показань, що стосувались неправомірної вигоди отриманої обвинуваченим, суду не надав.

Крім того, не містять таких даних і письмові матеріали кримінального провадження, зокрема протоколи за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій .

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР за ч.3 ст. 368 КК України стала заява ОСОБА_10 від 02.08.2016 року про неможливість придбання лісо деревини у Колінківецькому лісництві, без надання посадовим особам даного підприємства неправомірної вигоди (а.с.5 т.1), однак зустріч ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , за посередництвом ОСОБА_11 , відбулась лише 12.08.2016 року, вже під керівництвом правоохоронних органів, які не обмежились пасивним розслідуванням протиправної діяльності, а також без врахування, що відповідно до вказаної заяви відсутні будь-які докази про причетність ОСОБА_6 до вчинення ним корупційних злочинів.

Як засвідчують записи телефонних розмов зустріч між ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відбувалась тільки за ініціативою останніх. Підбурювання ОСОБА_6 до вчинення злочину також підтверджується неодноразовими телефонними розмовами за ініціативи ОСОБА_11 , в яких він просить якомога швидше допомогти ОСОБА_10 з лісо деревиною.

Вказане свідчить про те, що правоохоронні органи, які б мали обмежитись пасивним розслідуванням протиправної діяльності, фактично вдалися до провокації ОСОБА_6 на вчинення корупційних злочинів за участю ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , через контакти встановлені з ініціативи ОСОБА_10 , правоохоронні органи явно схиляли ОСОБА_6 до вчинення протиправних дій, хоча крім чуток не було об`єктивних доказів для припущення, що він займається незаконною діяльністю.

Вказаних обставин достатньо для обґрунтування висновку апеляційного суду, що дії працівників правоохоронних органів вийшли за межі пасивного розслідування наявної протиправної діяльності ОСОБА_6 .

Апеляційний суд, проаналізувавши факти у даному кримінальному провадженні, вживши відповідних заходів у встановленні істини у справі, прийшов до переконливого висновку, що мало місце саме підбурювання ОСОБА_10 . ОСОБА_6 до вчинення ним будь-якого корупційного правопорушення.

Згідно вимог ст.271 КПК України, під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину, з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні.

У статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року підтверджено обов`язковість виконання Україною рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) щодо України (стаття 46), а статтями 13 і 17 передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

В справі «Веселов та інші проти Росії» Суд з прав людини констатував, що як тільки встановлений факт провокації, всі докази, отримані в результаті провокації, стають недопустимими.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що усі докази, надані стороною обвинувачення, жодним чином не доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому діяння, а навпаки, викладені в них відомості свідчать про наявність об`єктивних сумнівів щодо доведеності скоєння обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України, і не дають можливості суду зробити беззаперечний і однозначний висновок про його скоєння, оскільки прямих доказів, які б вказували на вчинення цією особою саме даного кримінального правопорушення не має та здобути їх в даний час не можливо і його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтується лише на припущеннях та неналежних доказах.

Під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що, обвинувачуючи ОСОБА_6 в привласненні, розтраті та заволодінні чужим майном шляхом зловживання особою своїм службовим становищем, сторона обвинувачення послалась на показання свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 ,. ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , а також на письмові докази, які долучені до кримінального провадження.

Разом з тим, при перевірці вироку районного суду, колегією суддів встановлено, що жоден із вказаних свідків не надав суду показання, які б викривали ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст.191 КК України.

Такі дані відсутні і в письмових доказах, наявних в матеріалах кримінального провадження.

Частина 2 статті 191 КК України передбачає відповідальність за привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

З об`єктивної сторони цей злочин може бути вчинений лише у формі привласнення, розтрати або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Як з`ясовано колегією суддів, органом досудового слідства не встановлено яким чином ОСОБА_6 привласнив на свою користь або ж розпорядився грошовими коштами, отриманими за лісодеревину.

Так само не встановлено і корисливого мотиву та цілі вчиненого злочину, що, на думку апеляційного суду, могло вплинути на правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

ОСОБА_6 як в суді першої та апеляційної інстанції вказував на те, що грошові кошти в сумі 25370,30грн він не привласнив та тим паче не розтрачав. Умислу на заволодіння цими грошима у нього не було, що підтверджується прибутковими касовими ордерами, з яких вбачається, що частину коштів він оприбуткував. Ніякої майнової шкоди державі в особі ДП «Хотинське лісове господарство» не завдав, оскільки планував внести ці кошти в якості погашення недостачі, проте не зробив цього, так як вони були вилучені працівниками поліції при його затриманні.

Із показань свідка ОСОБА_19 , попередженого в суді першої інстанції про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, вбачається, що у 2016 року він, працюючи помічником лісничого, знав про недостачу лісодеревини на одному з кварталів ділянки.

Такі показання повністю узгоджуються із дослідженими в суді апеляційної інстанції показаннями свідка ОСОБА_22 , з яких вбачається, що йому як головному лісничому ДП «Хотинське лісове господарство» було відомо про недостачу лісо деревини на одній з ділянок, яку прийняв ОСОБА_6 , який про дану обставину повідомив безпосереднє керівництво, на що йому було запропоновано самостійно вирішувати проблему про відшкодування збитків.

Органом досудового слідства дії ОСОБА_6 в цій частині були кваліфіковані за ч.2 ст.191 КК України, з чим і погодився районний суд.

Однак, аналізуючи наведені докази в своїй сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_6 формально вбачаються ознаки іншого кримінального правопорушення, а саме за ст. 364 КК України.

Разом з тим, колегія суддів позбавлена можливості перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на вказану статтю, оскільки обов`язковою умовою даного злочину є настання істотної шкоди, що відповідно до ч.3 примітки ст. 364 КК України, на момент інкримінованого йому кримінального правопорушення становила понад 68900 гривень.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 , з причини від нього незалежних, не було внесено в касу підприємства грошові кошти в сумі 25370,30грн., що в даному випадку не є істотною шкодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

За таких обставин, колегія суддів, у відповідності до вимог ст.417 КПК України, вважає, що обвинувальний вирок за ч.2 ст. 191, ч.1 ст. 368 КК України слід скасувати та закрити провадження у даній справі, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Колегія суддів, беручи до уваги те, що за ч.2 ст.191, ч.1 ст.368 КК України обвинувальний вирок скасовано, у відповідності до вимог ст.404 КПК України, вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги та призначити ОСОБА_6 за ч.4 ст. 27, ч.1 ст.366 КК України, більш м`яке покарання, передбачене санкцією цього закону.

При призначенні покарання ОСОБА_6 колегія суддів враховує тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, є особою раніше не судимою, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, тяжких наслідків в результаті його дій не наступило.

До обставин, що пом`якшують покарання, колегія суддів відносить: щире каяття та визнання вини за ч.4 ст. 27, ч.1 ст.366 КК України.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_6 слід призначити основне покарання у виді штрафу, а також додаткове у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах лісового господарства України.

Саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для призначення ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі суд не вбачає і рахує недоцільним.

Підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст.284, 404, 405, 407, 409, 411,417, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , задовольнити.

Вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2017 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 191 КК України скасувати і в цій частині закрити провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2017 року щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст.27, ч.1 ст.366 КК України змінити в частині призначення покарання.

Пом`якшити ОСОБА_6 призначене покарання за ч. 4 ст.27, ч.1 ст.366 КК України, визначивши його у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) грн., з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах лісового господарства України строком на один рік.

В решті вирок районного суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючого /підпис/ ОСОБА_1
Судді /підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3
Згідно з оригіналом: суддя ( ОСОБА_1 )