Ухвала
Іменем України
02 березня 2018 року

м. Київ
провадження № 51-4439ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2018 року.
Суть питання
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні клопотання про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році».
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2018 року та просить застосувати щодо нього Закон України «Про амністію у 2016 році».

Встановлені обставини та мотиви Суду
Відповідно до Закону України «Про амністію у 2016 році» амністія застосовується до осіб, визначених у ст. 1 цього Закону.

Зокрема, в п. «в» вказаної статті передбачено, що амністія може бути застосована до осіб, які не позбавлені батьківських прав, та які мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Водночас відповідно до п. «а» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено, що амністія не може бути застосована до осіб, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання, знову вчинили умисний злочин.

Як убачається з копій судових рішень, засуджений ОСОБА_4 звернувся до місцевого суду з клопотанням, в якому посилався на те, що він є батьком двох дітей, яким не виповнилось 18 років та просив застосувати до нього положення п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Місцевий суд за результатом розгляду вказаного клопотання дійшов висновку, що воно не підлягає задоволенню та прийняв рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні даного клопотання.
Обґрунтовуючи свій висновок, місцевий суд зазначив, що ОСОБА_4 засуджений за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 березня 2016 року за вчинення злочину ,передбаченого ч. 2 ст. 164 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.При цьому суд, на підставі ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднав невідбуту частину покарання, призначеного за попереднім вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 червня 2013 року і остаточно ОСОБА_4 визначив покарання у виді обмеження на строк 2 роки 1 місяць. Таким чином, місцевий суд встановивши що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 164 КК у період не відбутого покарання за попереднім вироком відповідно до положень п. «а» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» обґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги засудженого про те, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовлено в задоволенні його клопотання про застосування до нього положень п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки він є батьком двох дітей, яким не виповнилося 18 років, Верховний Суд вважає необґрунтованими.

Як вбачається з долученої копії ухвали апеляційного суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на ухвалу місцевого суду, в якій наведені доводи щодо безпідставного не застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2016 році», які за змістом є аналогічними доводам, викладеним в його касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим в апеляційній скарзі, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду засуджений у своїй касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги засудженого ОСОБА_4 немає, тому Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3