Справа №580/1227/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/598/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 16 травня 2017 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Путивль Сумської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
До Апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , в яких:

- обвинувачений просить ухвалений відносно нього вирок суду скасувати, а матеріали кримінального провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції або ж змінити вирок суду в частині перекваліфікації його дій із ч. 1 ст. 115 КК України на відповідну частини та статтю закону у відповідності до викладених в апеляційній скарзі ним обставин;

- захисник просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким його підзахисному обвинуваченому ОСОБА_8 призначити покарання в межах санкції ст. 118 КК України.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 25 червня 2016 року.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу залишено попередню тримання під вартою.

На підставі ст. 72 КК України ОСОБА_8 зараховано строк попереднього ув`язнення з 25.06.2016 року по день вступу вироку в законну силу в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто на користь держави із ОСОБА_8 550 грн. 25 коп. та 2641 грн. 20 коп. судових витрат за проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 стверджує про неналежне врахування судом першої інстанції його пояснень. Стверджує, що ні судом ні стороною обвинувачення не спростовано тієї обставини, що потерпілий ОСОБА_9 після їхньої сутички самостійно пересувався по будинку, так як в різних кімнатах маються сліди крові, що свідчить про те, що на момент залишення ним будинку той ще був живий, а тому заподіяння йому смерті могла спричинити і інша, постороння, особа. Ні час смерті потерпілого ні час, коли він покинув його домогосподарство судом не встановлено. Допитані в ході судового розгляду справи свідки, ніяких даних на підтвердження його вини, окрім характеристик його та потерпілого, не надали, свідок ОСОБА_10 лише підтвердила факт того, що близько 11 години 24.06.2016 року, він їй повідомив по телефону, що перебуваючи в гостях у ОСОБА_9 між ними виникла сварка з бійкою, та коли він залишив будинок, через хвилювання, у ОСОБА_9 були ознаки життя.

Ті удари, що були спричинені ним, він наніс ОСОБА_9 виключно з метою зупинення супротиву і нападу по відношенню до нього, та як тільки зрозумів те, що опір подолано відразу залишив будинок аби ОСОБА_9 знову не напав на нього, при цьому не розуміючи того, що останньому є загроза життю.

Вважає, що ні стороною обвинувачення ні судом не встановлено мотиву та мети вбивства ним потерпілого, наголошує, що його мотивом було зупинити напад ОСОБА_9 по відношенню до себе, а мета якомога швидше покинути дане господарство з найменшими тілесними ушкодженнями. Умислу позбавляти ОСОБА_9 життя у нього не було. Тому, його дії потрібно кваліфікувати за ст. 118 КК України або ж за ч. 2 ст. 121 КК України, або ж взагалі за ч. 1 ст. 121 КК України.

Крім цього, апелянт вказує і на суперечності між поясненнями свідка ОСОБА_11 та висновком експерта № 123 від 19.07.2016 року, щодо механізму утворення наявного в нього тілесного ушкодження в лобній частині голови.

Захисник ОСОБА_7 наголошує на невірній кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки вони були направлені не на заподіяння смерті потерпілому, а на захист свого життя та здоров`я від дій потерпілого по відношенню до себе, а тому, вчинений ОСОБА_8 злочин повинен мати правову кваліфікацію за ст. 118 КК України.

При цьому, захисник висвітлює дещо інший виклад фактичних обставин справи ніж йдеться у вироку суду, зокрема те, що після удару кочергою, нанесеного ОСОБА_9 . ОСОБА_8 в область лобної частини голови, той втратив свідомість, коли прийшов до тями побачив, що лежить впоперек ліжка, піднявся з нього та пішов до дзеркала оглянути рану, що кровоточила, при цьому до нього наближався ОСОБА_9 з кочергою, він ударив його в область голови відром, вихопив у ОСОБА_9 з рук кочергу та почав відтісняти його в іншу кімнату, однак користуючись фізичними перевагами над ним, ОСОБА_9 викрутився та схватив його за тулуб, тоді він наніс йому один удар кочергою в область голови з метою отримати можливість вибігти з кімнати, однак той продовжував активні дії спрямовані на напад на ОСОБА_8 , тоді останній відчуваючи загрозу своєму життю та здоров`ю почав наносити «навмання» удари кочергою по тілу ОСОБА_9 при цьому не цілячись йому в голову. Коли побачив, що ОСОБА_9 не рухається, став витягувати його в іншу кімнату з метою надання медичної допомоги та коли побачив рани, зрозумів, що вони не сумісні із життям, покинув домоволодіння і поїхав у м. Суми.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_8 23 червня 2016 року близько 18 години прибув погостити до знайомого ОСОБА_9 проживаючого в АДРЕСА_2 . Близько 03 години ночі 24 червня 2016 року в ході розпивання спиртного в домогосподарстві ОСОБА_9 між ними виникла словесна сварка, що переросла у фізичну сутичку, в результаті якої потерпілий ОСОБА_9 наніс один удар металевою кочергою в область лобної ділянки голови обвинуваченого ОСОБА_8 , після чого той наніс один удар металевим відром в область голови потерпілого ОСОБА_9 , однак сварка не припинялась, тоді ОСОБА_8 із рук потерпілого ОСОБА_9 вихопив металеву кочергу та тримаючи її обома руками наніс нею потерпілому ОСОБА_9 1 удар в область скроневої частини голови, від чого той впав, а потім ще 6 ударів в область тім`яної та потиличної ділянки голови в результаті яких той від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події, а обвинувачений ОСОБА_8 покинув дане домогосподарство.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_8 , та його захисника ОСОБА_7 які просили змінити правову кваліфікацію інкримінованого ОСОБА_8 злочину на ст.118 КК України або (направити на новий судовий розгляд,, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційний скарг обвинуваченого та його захисника, а вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних вимог.

Основні доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та позиції обвинуваченого ОСОБА_8 , висловленої в ході апеляційного розгляду, зводяться до незгоди з кваліфікацією дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України оскільки вважають, що дії останнього необхідно кваліфікувати виключно за ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, або ж за словами обвинуваченого, вони можуть мати і іншу правову кваліфікацію, зокрема за ч. 1 або ж ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження.

Так, захисник наголошує, що 24.06.2016 року після удару кочергою, нанесеного ОСОБА_9 . ОСОБА_8 в область лобної частини голови, той втратив свідомість, коли прийшов до тями побачив, що лежить впоперек ліжка, піднявся з нього та пішов до дзеркала оглянути рану, при цьому до нього наближався ОСОБА_9 з кочергою, він ударив його в область голови відром, вихопив у ОСОБА_9 з рук кочергу та почав відтісняти його в іншу кімнату, однак користуючись фізичними перевагами над ним, ОСОБА_9 викрутився та схватив його за тулуб, тоді він наніс йому один удар кочергою в область голови з метою отримати можливість вибігти з кімнати, однак той продовжував активні дії спрямовані на напад на ОСОБА_8 , тоді останній відчуваючи загрозу своєму життю та здоров`ю почав наносити «навмання» удари кочергою по тілу ОСОБА_9 при цьому не цілячись йому в голову. Коли побачив, що ОСОБА_9 не рухається, став витягувати його в іншу кімнату з метою надання медичної допомоги та коли побачив рани, зрозумів, що вони не сумісні із життям, покинув домоволодіння і поїхав у м. Суми.

Сам обвинувачений ОСОБА_8 в доводах своєї апеляційної скарги стверджує про те, що не мав умислу позбавляти життя потерпілого ОСОБА_9 , його дії були спрямовані виключно на подолання опору з боку останнього з метою покинути домоволодіння в якому відбувалась сама сутичка.

З вказаними доводами як захисника ОСОБА_7 так і обвинуваченого ОСОБА_8 колегія суддів погодитись не може, оскільки вони повністю спростовуються як фактичними обставинами встановленими в суді першої інстанції, так і матеріалами кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема звукозапису судового засідання та змісту вироку суду, така ж позиція обвинуваченого та його захисника була і в суді першої інстанції. При цьому колегія суддів першої інстанції детально перевірила версію обвинуваченого, та його захисника про те, що нанесенню обвинуваченим ударів металевим відром та кочергою по голові потерпілого ОСОБА_9 передував напад на ОСОБА_8 з боку останнього, а саме ОСОБА_9 схопивши кочергу вдарив його в область лобної частини голови, після чого ОСОБА_8 наніс йому один удар металевим відром в область голови, а згодом, вихопив у нього з рук ту кочергу та вдарив нею ОСОБА_9 ще один раз область скроневої частини голови, від чого той впав на підлогу, а ОСОБА_8 , з метою того, щоб ОСОБА_9 не піднявся та не почав продовжувати в його сторону агресивні дії, продовжив бити його кочергою по голові, нанісши нею ще 6 ударів в область потиличної та тім`яної частини голови, тобто в даному випадку, за наведених обставин, мав місце саме захист від нападу потерпілого при якому ОСОБА_8 перевищив межі необхідної оборони та вбив ОСОБА_9 .

Перевіривши таку версію, суд першої інстанції у вироку мотивовано виклав свої висновки щодо кожного доводу обвинуваченого та захисника і з такими висновками погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Так, ключовим питанням кваліфікації злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи чи перевищення меж необхідної оборони для суду у кожному випадку є конкретні обставини справи, наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Згідно тлумачення статей 115 і 118 КК та судової практики умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторін характерні й для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони.

Проте, на відміну від умисного вбивства, передбаченого статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Крім того, об`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 118 КК, характеризується ще й наявністю такої обов`язкової ознаки, як обставини вчинення злочину - умисне вбивство має вчинятися за обставин необхідної оборони. Потерпілим же від цього злочину може бути лише особа, яка вчинила суспільно небезпечне посягання.

Так, в ході судового розгляду справи місцевим судом було встановлено, зокрема сам обвинувачений ОСОБА_8 вказав на те, що він наніс потерпілому удар кочергою від чого останній упав, хотів піднятись, але в цей час він швидко став наносити удари 6-7 разів по голові ОСОБА_9 . При цьому, зазначив, що удари наносив коли той вже лежав на підлозі та не чинив ніякого супротиву.

На підтвердження таких пояснень виступає і досліджений в ході судового розгляду справи і висновок експерта № 58 від 27.07.2016 року (а.с. 39-41 т.2) відповідно до якого смерть потерпілого ОСОБА_9 настала від тупої відкритої проникаючої травми голови, про що свідчить наявність синців лівого та правого ока, правої скроневої ділянки обличчя, ран волосяної частини голови в кількості 7 штук, з ушкодженням апоневрозу та уламковими переломами склепіння черепу та ушкодженням тканин головного мозку у вигляді розчавлення тканини, малокрів`я внутрішніх органів та рідкий стан крові в порожнинах серця та великих судинах. Рани на волосяній частині голови ОСОБА_9 знаходяться в тім`яній та потиличній ділянках.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 показала, що у потерпілого були виявлені тілесні ушкодження на голові не менше ніж від 7 ударів, а так як на ранах залишилися сліди від заліза, то такі удари можливо були спричинені як кочергою, так і відром. При цьому зазначила, що три рани на голові були не проникаючі і вони були отримані першими, тобто ОСОБА_9 після їх отримання міг ще пересуватися, інші чотири були проникаючі, після отримання яких ОСОБА_9 пересуватися не міг.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком колегії суддів суду першої інстанції про те, що після того як потерпілий упав на підлогу від удару, який наніс йому ОСОБА_8 кочергою по голові, останній мав змогу залишити місце пригоди та більше не наносити ударів, які для потерпілого стали смертельні, оскільки у цьому ніхто йому перепони не чинив. При цьому суд першої інстанції вірно взяв до уваги і те, що ОСОБА_8 , наносячи удари по голові, завдавав пошкодження по життєво важливому органу потерпілого- голові, унаслідок чого настала його смерть.

При цьому, суд з`ясовуючи у обвинуваченого чи усвідомлює той, що голова людини є життєво важливим органом та її ушкодження можуть завдати смерті потерпілому, той погодився з таким твердження, однак мотивував свої дії тим, що перебував у шоковому стані в ході нанесення ним даних ударів потерпілому ОСОБА_9 та належним чином не усвідомлював того, що робить.

На спростування таких доводів обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції вірно дослідив висновок судово-психіатричного експерта № 323 від 08.08.2016 року (а.с. 183-185 т. 1) відповідно до якого ОСОБА_8 на момент вчинення злочину будь-яким психічним захворюванням не страждав, не виявляв ознак якого-небудь тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, знаходився в стані простого алкогольного сп`яніння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу і на сам характер нанесення тілесних ушкодження, а саме силу з якою вони наносилися. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема з протоколу огляду місця події та доданих до нього фототаблиць від 24.06.2016 року (а.с. 71-132) приміщення будинку де виявлено труп покійного ОСОБА_9 , а саме підлога, матрац, екран телевізору містять бризки крові, що вказує на те, що удари в життєво важливий орган голову останнього, наносилися з великою силою, крім цього в ході судового розгляду справи і сам обвинувачений ОСОБА_8 вказував на те, що кочергу якою бив ОСОБА_9 тримав в обох руках, що підкреслює його бажання завдати потерпілому сильних ударів, спрямованих саме на позбавлення його життя, а не на подолання супротиву з боку потерпілого з метою свого особистого захисту.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що всі покази ОСОБА_8 про те, він на момент нанесення ударів кочергою по голові ОСОБА_9 перебував в стані необхідної оборони та перевищив її, є безпідставними і суд першої інстанції визнав їх такими, що дані вони з метою завести суд в оману, уникнути покарання за більш тяжкий злочин і є нічим іншим, як обраним способом захисту.

Тому, доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_7 в частині того, що дії обвинуваченого потрібно кваліфікувати за ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, не можуть заслуговувати на увагу.

Крім цього, колегія суддів висловлює своє критичне ставлення і до тверджень апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в частині того, що потерпілий ОСОБА_9 після нанесення йому ОСОБА_8 першого удару по голові продовжував активні дії по відношенню до останнього, оскільки такі доводи повністю суперечать поясненням самого обвинуваченого, який в ході судового розгляду справи вказував на те, що від першого удару по голові потерпілого, нанесеного ним металевою кочергою, той впав на підлогу, намагався лише піднятися, однак про наявність у нього будь яких активних дій після отриманої травми взагалі не йдеться. ОСОБА_8 на запитання суду першої інстанції чому він продовжив бити по голові потерпілого коли той впав на підлогу, відповів, що перебував у шоковому стані та не міг фактично пояснити свої дії.

Щодо тверджень обвинуваченого та захисника про те, що ОСОБА_8 наносив удари по тілу потерпілого «навмання» та не бачив куди попадає, то колегія суддів не може розцінити їх такими, що виключають вину обвинуваченого у вчиненому, чи якимось чином впливають на правову кваліфікацію інкримінованого йому злочину, оскільки останній чітко вказав, що перший удар кочергою припав саме в область голови потерпілого, той впав на підлогу перед обвинуваченим, розташування його тіла останньому було відоме, при цьому хоч в кімнаті і не було світла, однак воно падало з іншої кімнати, та ОСОБА_8 міг усвідомлювати, що його удари кочергою спрямовані саме в область голови потерпілого ОСОБА_9 .

Не заслуговують на увагу з огляду на свою безпідставність і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що зрозумівши про подолання опору з боку потерпілого відразу покинув будинок, при цьому не розуміючи того, що останньому є загроза життю, оскільки вони суперечать, як наданим ним поясненням в суді першої інстанції, де він на запитання суду чому він не викликав швидкої допомоги після завдання травм голови потерпілому, той відповів, що побачивши наслідки їх нанесення, а саме стан голови потерпілого ОСОБА_9 після ударів кочергою, зрозумів, що останньому уже не допоможеш, прикрив його голову тканиною та перебуваючи у шоковому стані покинув межі домогосподарства потерпілого ОСОБА_9 , так і доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , який вказав на те, що обвинувачений коли побачив, що ОСОБА_9 не рухається, став витягувати його в іншу кімнату з метою надання медичної допомоги та коли побачив рани, зрозумів, що вони не сумісні із життям, покинув домоволодіння і поїхав у м. Суми. Вказане свідчить про оцінку ОСОБА_8 стану потерпілого ОСОБА_9 після завданих йому травм голови, усвідомлення ним їх тяжкості та небезпечності для життя та цілеспрямоване не вжиття жодних заходів по виклику швидкої допомоги.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що головним його мотивом та метою було зупинити супротив потерпілого ОСОБА_9 та покинути його домогосподарство з найменшими тілесними ушкодженнями, то до них колегія суддів відноситься критично, оскільки як встановив суд першої інстанції, обвинувачений мав можливість залишити будинок потерпілого ще після нанесення йому першого удару металевою кочергою в область голови, від якого той впав на підлогу, однак він нею не скористався, а продовжив, за його словами, швидко наносити повторні, численні удари по тілу потерпілого доки той не перестав рухатись. Тому, колегія суддів не може погодитись з такими доводами апеляційної скарги обвинуваченого, оскільки вони повністю суперечать як його поясненням, наданим в ході судового розгляду справи, так і іншими матеріалам кримінального провадження, які встановлюють механізм нанесення тілесних ушкоджень, їх чисельність, та визначають причину смерті покійного.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були правильно кваліфіковані дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Не може погодитись колегія суддів і з версією обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що вбивство потерпілого ОСОБА_9 могла вчинити і інша, зовсім постороння особа, так як на момент покинення ним домогосподарства потерпілого ОСОБА_9 той був ще з ознаками життя, в різних кімнатах маються сліди крові, що може, на думку обвинуваченого, свідчити про те, що плтерпілий пересувався по домоволодінні коли він ОСОБА_8 залишив його будинок. Ні час смерті потерпілого ні час, коли він покинув його домогосподарство судом не встановлено. Крім цього, обвинувачений стверджує, що допитані в ході розгляду справи свідки не вказали на пряму причетність його до вбивства, а лише охарактеризували його та потерпілого.

Так, в ході судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_8 надаючи пояснення про фактичні обставини справи чітко вказав на кількість заподіяних ним потерпілому ОСОБА_9 ударів по голові металевою кочергою, а саме 6-7 ударів.

При цьому, свідок ОСОБА_11 (експерт СМЕ) в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що у потерпілого ОСОБА_9 на голові було виявлено тілесні ушкодження, що утворилися від не менше 7 ударів, вони мали сліди від заліза та могли залишитися як від удару відром, так і від удару кочергою. При цьому, свідком було чітко зазначено, що три рани на голові ОСОБА_9 були не проникаючі і вони були отримані першими, тобто ОСОБА_9 міг після них пересуватися, інші чотири були проникаючі, після отримання яких ОСОБА_9 пересуватися не міг. Сама ж смерть потерпілого ОСОБА_9 відповідно до висновку експерта № 58 від 27.07.2016 року (а.с. 39-41 т.2) настала від тупої відкритої проникаючої травми голови, тобто після четвертого удару по голові потерпілого ОСОБА_9 .

Тому, аналізуючи викладені обставини в їх сукупності, а саме пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_11 та висновок експерта № 58 від 27.07.2016 року, колегія суддів виключає можливість заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 іншою, як на те вказує обвинувачений, посторонньою особою після того як ОСОБА_8 залишив будинок потерпілого, оскільки обвинувачений наніс ОСОБА_9 7 ударів в область голови, і саме четвертий з яких і був смертельним. Крім цього, сам обвинувачений ОСОБА_8 в ході судового розгляду справи вказував на те, що побачивши у потерпілого травми голови після завдання йому ударів, зрозумів те, що вони не сумісні із життям.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до переконливого висновку про те, що такі доводи обвинуваченого ОСОБА_8 спрямовані виключно на уникнення від кримінальної відповідальності останнього за вчинене, а тому їх слід визнати безпідставними та такими, що не можуть заслуговувати на увагу.

Щодо тверджень обвинуваченого ОСОБА_8 в частині кваліфікації його дій за ч. 1 або ж за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, то слід зазначити наступне.

Так, відповідно до Постанови пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при кваліфікації дій ОСОБА_8 дотримався вказаних вимог закону та цілком виправдано кваліфікував їх саме за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а не за ч.1 чи ч. 2 ст. 121 КК України, як припускає обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, оскільки судом вірно та об`єктивно досліджено ряд доказів на з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_8 , зокрема враховано спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, які наносилися обвинуваченим металевою кочергою в область особливо важливого органу людини - голови потерпілого, їхня кількість сягала 7 ударів, 4 з яких є проникаючими до порожнини головного мозку, їх нанесення обвинуваченим відбувалося швидке, одне за одним, враховуючи обстановку після вчиненого, а саме наявність слідів бризків крові на предметах домоволодіння покійного, вони наносились з особливою силою, обвинувачений підтвердив факт тримання ним кочерги в момент заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому обома руками, з`ясовано і причини припинення злочинних дій, де ОСОБА_8 вказав, що припинив бити ОСОБА_9 по голові кочергою після того як останній перестав рухатись, враховано і наявність у обвинуваченого з потерпілим попереднього словесного конфлікту, що виник на фоні вживання спиртного та завдання потерпілим ОСОБА_8 одного удару кочергою в область лобної частини голови останнього, що вказує на виникнення у нього бажання помститись чи з`ясувати свої стосунки з покійним із застосуванням фізичного насильства.

Щодо вказаних в апеляційній скарзі обвинуваченого суперечностей між поясненнями свідка ОСОБА_11 та висновком експерта № 123 від 19.07.2016 року, щодо механізму утворення наявного в нього тілесного ушкодження в лобній частині голови, а саме того, що в ході судового розгляду справи свідок ОСОБА_11 вказала на те, що виключає можливість утворення у обвинуваченого ОСОБА_8 тілесного ушкодження в результаті нанесення удару кочергою, а у висновку, на думку обвинуваченого, вказано протилежне, а саме те, що вказане тілесне ушкодження могло утворитися при обставинах вказаних у постанові, зокрема, кочергою, то їх колегія суддів вважає надуманими виходячи з наступного.

Як вбачається із постанови слідчого від 25.06.2016 року (а.с. 35 т. 2) останній вказав : «…в ході якої ОСОБА_9 наніс один удар металевою кочергою по обличчю ОСОБА_8 та один удар лобною ділянкою голови по обличчю…» тобто за викладеними фактичними обставинами справи ОСОБА_8 було спричинено два удари кочергою та лобною частиною голови. У висновку експерта № 123 від 25.06.2016 року (а.с. 36 т.2) вказано: «…дане тілесне ушкодження могло утворитися від дії тупих твердих предметів з обмеженою поверхнею, можливо при обставинах, вказаних в постанові, про що свідчить характер ушкоджень..». В ході судового розгляду справи свідок ОСОБА_11 , за підписом якої видано вказаний висновок, вказала, що наявне у обвинуваченого ОСОБА_8 на момент огляду тілесне ушкодження могло бути нанесене йому кулаком, однак нанесення його кочергою беззаперечно виключено, що підтверджується звукозаписом судового засідання за 14.02.2017 рік. Такі пояснення експерта колегія суддів розцінює, як уточнення свого висновку, та не вбачає в них жодного істотного порушення, яке могло призвести до зміни чи скасування оскаржуваного вироку суду.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання то колегія суддів вказує наступне.

Так, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст. 65 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , врахував ступінь тяжкості та обставини вчинення злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, його сімейний стан, характеристику, визнання ним своєї вини, щире каяття, сприяння слідству у розкритті злочину, вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого виключно в умовах ізоляції від суспільства та призначив йому покарання в межах санкції ч.1 ст. 115 КК України у виді 7 років позбавлення волі з чим, за встановлених в суді апеляційної інстанції обставин, погоджується й колегія суддів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.

Разом з тим, оскільки обвинувачений з моменту ухвалення відносно нього вироку судом першої інстанції і протягом апеляційного розгляду провадження перебував під попереднім ув`язненням, тому колегія суддів вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 ч.5 ст.72 КК України і зарахувати йому строк попереднього ув`язнення в строк покарання з врахуванням відповідних змін, внесених до зазначеного закону.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Лебединського міськрайонного суду Сумської області від 16 травня 2017 року відносно ОСОБА_8 - залишити без зміни, а його апеляційну скаргу та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Період попереднього ув`язнення (в ході апеляційного розгляду), а саме з 17 травня 2017 року по 20 червня 2017 року включно, зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_8 з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі відповідно до ч.5 ст.72 КК України ( в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року).

Період попереднього ув`язнення із 21 червня 2017 року по 19 вересня 2017 року включно, рахувати в строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі згідно вимог ч.5 ст.72 КК України на підставі Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18 травня 2017 року.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.