Провадження № 1-в/127/1188/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2018 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
в складі:головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань №21, клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання; заміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, -
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, заміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. «г,ж,з» ст. 93, ч. 4 ст. 140, ч. 4 ст. 141, ч. 2 ст. 17, ч. 4 ст. 81, ч. 3 ст. 142, ч. 4 ст. 117, ч. 2 ст. 118, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) призначеного покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, який ухвалою Верховного Суду України від 14.09.1999 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 23.07.2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 року щодо ОСОБА_4 змінено. Вважати ОСОБА_4 засудженого по п.п. «г,ж,з» ст. 93, ч. 4 ст. 140, ч. 4 ст. 141, ч. 2 ст. 17, ч. 4 ст. 81, ч. 3 ст. 142, ч. 4 ст. 117, ч. 2 ст. 118, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив звільнити його від відбування покарання, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні. Крім цього, просив звільнити його від відбування покарання, оскільки станом на даний час останній перебуває у місцях позбавлення волі майже 20 років, а тому він фактично відбув максимальну міру покарання за вчинений злочин, у зв`язку з чим, подальше його утримання в місцях позбавлення волі є незаконним, та суперечить чинному законодавству України.
Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 підтримала, просила суд його задоволити з підстав викладених у клопотанні її підзахисного.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Заслухавши пояснення засудженого, захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.
Так, ОСОБА_4 вироком Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 року, визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. «г,ж,з» ст. 93, ч. 4 ст. 140, ч. 4 ст. 141, ч. 2 ст. 17, ч. 4 ст. 81, ч. 3 ст. 142, ч. 4 ст. 117, ч. 2 ст. 118, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) призначеного покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, який ухвалою Верховного Суду України від 14.09.1999 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 23.07.2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 року щодо ОСОБА_4 змінено. Вважати ОСОБА_4 засудженого по п.п. «г,ж,з» ст. 93, ч. 4 ст. 140, ч. 4 ст. 141, ч. 2 ст. 17, ч. 4 ст. 81, ч. 3 ст. 142, ч. 4 ст. 117, ч. 2 ст. 118, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22.08.2016 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано засудженому ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 25.12.1998 року по 14.09.1999 року включно за вироком Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
З вироку суду вбачається, що ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений в тому числі за вчинення умисного вбивства при обтяжуючих обставинах (ст. 93 КК України 1960 року) в період до 29.12.1999 року та на той час санкцією вказаної статті передбачалось покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі або смертної кари.
При вирішенні клопотання засудженого ОСОБА_4 суд виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.
В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України №1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».
Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.
З вироку Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 року вбачається, що ОСОБА_4 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яке замінено на підставі Закону України №1483-11 від 22.02.2000 року покарання, передбачене санкцією статті, що діяла на момент вчинення ним злочинів у виді смертної кари.
З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 №1-рп/2011, яким керується суд при вирішенні клопотання, вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України в ред. 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, «зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».
Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України №1483 довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.
Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, на час вчинення ОСОБА_4 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_4 , а його посилання на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання ніж 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.
Крім того, положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання; заміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, задоволенню не підлягає, оскільки суд при постановленні вироку щодо нього призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 87 КК України, ст.ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання; заміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженому, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя: