Ухвала
іменем україни

30 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі :

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

виправданого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000017, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року про обвинувачення

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянинаУкраїни,

уродженця і жителя АДРЕСА_1 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307,ч. 1 ст. 321 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 26 січня 2016 року ОСОБА_8 засуджено:

за ч.2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності;

за ч.1 ст. 321 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_9 визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

Згідно зі ст. 54 КК України ОСОБА_8 позбавлено спеціального звання капітана міліції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року вирок щодо ОСОБА_6 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Посилається на істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Вважає, що апеляційний суд необгрунтовано визнав окремі докази неналежними, а інші недостатніми для доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, оскільки це призвело до безпідставного закриття провадження щодо останнього.

Виправданий ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 подали заперечення на касаційну скаргу прокурора, у якому вони просять залишити ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни.

За вироком суду ОСОБА_8 засуджено за те, що він, обіймаючипосаду оперуповноваженого відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків Шевченківського РУ ГУМВС України в місті Києві, будучи працівником відділу правоохоронного органу, на який безпосередньо покладалось виявлення, запобігання та протидія обігу наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, діючи з метою збутунаркотичних речовин та сильнодіючих лікарських засобів ОСОБА_10 в якості винагороди за надання останнімйому інформації про осіб, які збувають наркотичні речовини на території міста Києва, незаконно придбав за невстановлених обставин особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс та сильнодіючий лікарський засіб дифенгідрамін (димедрол), якіпочав зберігати при собі з метою подальшого його збуту.

04 березня 2015 року, діючи згідно з домовленістю, досягнутоюз ОСОБА_11 , який проводив оперативну закупівлю наркотичного засобу, ОСОБА_6 у період часу з 11 год. 08 хв. по 11 год. 28 хв., перебуваючи навпроти будинку № 67 на пр-ті Перемоги у м. Києві, безоплатно, у якості винагороди за надання відповідної інформації передав останньому поліетиленовий пакет з подрібненою речовиною зеленого кольору -канабісом, масою 0,772 г, який є особливо небезпечним наркотичним засобом, яку ОСОБА_12 незаконно зберігав при собі та перевіз автомобілем до місця збуту, і який було вилученоу ОСОБА_13 того ж дня о 13.25 год. слідчим прокуратури міста Києва в службовому кабінеті № 20, розташованому в приміщенні слідчого відділу прокуратури міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Горького (Антоновича),114.

13 березня 2015 року, діючи згідно з домовленістю, досягнутоюз ОСОБА_11 , який проводив оперативну закупівлю наркотичного засобу, ОСОБА_6 , о 22 год. 10 хв., перебуваючи за адресою: вул. Якуба Коласа, 25 у м. Києві, безоплатно, у якості винагороди за надання відповідноїінформації передав останньому паперовий згорток, в якому містились чотири пігулки димедролу, масою 0,165 г, який є сильнодіючим лікарським засобом,, який ОСОБА_12 незаконно зберігав при собі та перевіз автомобілем до місця збуту, і який було вилучено у ОСОБА_13 того ж дня о 13.00год. слідчим прокуратури міста Києва в службовому кабінеті № 20 за вищеназваною адресою.

Апеляційний суд прийшов до переконання, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами, дослідженими під час судового розгляду, а тому скасував вирок щодо ОСОБА_6 та закрив кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, думку виправданого та його захисника, які заперечували проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченні, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Верховний Суд України у своїй постанові від 21 січня 2016 року (№ 5-249кс15) зробив висновок про те, що, якщо: апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією у реалізації права особи на справедливий судовий розгляд, змагальності сторін, безпосередності дослідження доказів та їх допустимості, тоді в апеляційній процедурі не допускаються будь-які спрощення, а стандарти доказування повинні бути найвищими; в апеляційному суді постає питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції, тоді повнота дослідження доказів щодо цього факту має бути забезпечена у повному обсязі.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Також ч. 4 ст. 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.

Суд апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не дотримався цих вимог закону в повному обсязі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК України, послався на показання в судовому засіданні свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , висновки експертиз, дані протоколів, інші досліджені та оцінені письмові докази.

Апеляційний суд дійшов висновку, що ряд доказів в даному кримінальному провадженні не можуть бути допустимими процесуальними джерелами доказів, оскільки фактично здобуті внаслідок проведення негласних слідчих (розшукових) дій, результати яких визнані судом першої інстанції недопустимим джерелом доказів; окремі докази не відкривалися стороною обвинувачення обвинуваченому та його захиснику, тому відомості, які вони містять, не можуть бути допущені як докази; а інші наведені у вироку докази, як кожний окремо, так і у їх сукупності, не підтверджують винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Наведене свідчить про те, що апеляційний суд усупереч законодавчим приписам не дослідив безпосередньо зібраних у провадженні доказів, але надав доказам, які були покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку, іншу оцінку.

Скасовуючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , апеляційний суд визнав за необхідне закрити кримінальне провадження.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, питання щодо можливості отримання доказів апеляційним судом не обговорювалось, що свідчить про передчасність висновків апеляційного суду щодо необхідності закриття кримінального провадження.

Таким чином ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною і обґрунтованою, тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції не вправі досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність.

При новому апеляційному розгляді, суду необхідно відповідно до вимог ст. ст. 94, 95, 439 КПК України, положень глави 31 КПК України, дослідити обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись статями 433, 436, 438 КПК України

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3