Справа №489/4597/14-к 30.01.2017

Провадження № 11-кп/784/32/17
Категорія ч. ч. 1, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України
Головуючий 1 інстанції суддя ОСОБА_1
Доповідач апеляційної інстанції суддя ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
Головуючої ОСОБА_2
Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
За участі секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
- ОСОБА_8 засуджено за ч. ч. 1, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України; -
Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11
обвинувачена ОСОБА_8
захисники ОСОБА_12 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_13 , ОСОБА_14
представники потерпілого ОСОБА_15 , ОСОБА_16
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції і вимог апеляційної скарги.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2016 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Миколаєва, громадянку України, з середньо-спеціальною освітою, незаміжню (вдову), що має на утриманні неповнолітню дитину 1999 року народження, не працюючу, раніше не судиму, зареєстровану на АДРЕСА_1 , фактично проживаючу у АДРЕСА_2 ; -

засуджено:

- за ч. 1 ст. 358 КК України - на 3 місяців арешту;

- за ч. 4 ст. 358 КК України - на 6 місяців арешту;

- за ч. 3 ст. 190 КК України - на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання - 3 роки позбавлення волі, обчислюючи строк відбування покарання з моменту затримання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати в розмірі 786,24 грн. за проведення судової почеркознавчої експертизи, 983,84 грн. за проведення судової технічної експертизи, 675,36 грн. за проведення судової експертизи з визначення дійсної вартості об`єкта нерухомості.

Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та закрити провадження через відсутність в діянні ОСОБА_8 злочинів, передбачених ч. ч. 1, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Захисник ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченої.

Твердить: про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні цих злочинів; що в діях ОСОБА_8 відсутній умисел на скоєння злочинів, передбачених ст. ст. 190, 358 КК України, відсутні об`єктивна та суб`єктивна сторона даних злочинів. При цьому посилається на показання ОСОБА_8 ; що на час відкриття даного кримінального провадження ОСОБА_17 померла, її представником нікого не було призначено, заяву про початок кримінального провадження ніхто не писав. Миколаївська міська Рада визнана представником потерпілої лише у 2015 році. За витягом з кримінального провадження № 0000424 від 23.04.2014 року відомості в ЄРДР від 23.04.2014 року про скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України внесені на підставі самостійно виявленого прокурором даного кримінального правопорушення, всупереч вимог ст. 477 КПК України.

А відповідно до вимог ст. 477 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочато лише за заявою потерпілого.

Водночас захисник вважає призначене ОСОБА_8 покарання явно несправедливим через його суворість. При цьому посилається на те, що ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності притягуються вперше, на обліку не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню доньку 1999 року народження, матеріальної шкоди нікому не завдано.

Узагальнена позиція інших учасників судового провадження - прокурора.
Прокурором ОСОБА_9 подані заперечення на апеляційну скаргу захисника, яку прокурор вважає безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. При цьому прокурор наводить змістовні доводи щодо наявності у діях обвинуваченої об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 190 КК України

Встановлені судом першої інстанції обставини.
В середині грудня 2013 року у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння квартирою АДРЕСА_3 , для чого приблизно в той же час у ОСОБА_8 виник умисел на підробку договору № 239 купівлі-продажу нерухомого майна від 08.11.2002 року Універсальної товарної біржі «Фенікс» (далі - УТБ «Фенікс»), про те, що ОСОБА_17 продала, а ОСОБА_8 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом виготовлення підробленого бланку УТБ «Фенікс», підробки підпису ОСОБА_17 , нанесення підробленого кліше факсиміле підписів директора УТБ «Фенікс» ОСОБА_18 та начальника Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації (далі - ММБТІ) ОСОБА_19 , а також шляхом нанесення відбитка підробленої печатки УТБ «Фенікс» з метою подальшого використання його в Реєстраційній службі Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, що дало б їй можливість придбати право власності на вищезазначену квартиру.

Здійснюючи свій злочинний намір, в невстановленому в ході досудового розслідування місті в невстановлений в ході досудового розслідування час ОСОБА_8 виготовила підроблений бланк УТБ «Фенікс», підробила підпис ОСОБА_17 , нанесла підроблене кліше факсиміле підписів директора УТБ «Фенікс» ОСОБА_18 та начальника ММБТІ ОСОБА_19 , раніше придбані нею в невстановлених у ході досудового розслідування осіб, в невстановленому в ході досудового розслідування місті, а також нанесла відбиток підробленої печатки УТБ «Фенікс», раніше придбаної нею в невстановлених у ході досудового розслідування осіб, в невстановленому в ході досудового розслідування місті. В даному документі поставила свій підпис в графі «покупець ОСОБА_8 ». Тим самим виготовила підроблений документ.

09.12.2013 року приблизно о 10.30 год. ОСОБА_8 , знаходячись у приміщенні Реєстраційної служби ММУЮ Миколаївської області, яка розташована на вул. Потьомкінська, 17/4 в м. Миколаєві, надала державному реєстратору з метою придбання права власності на квартиру АДРЕСА_3 договір № 239 купівлі-продажу нерухомого майна від 08.11.2002 Універсальної товарної біржі «Фенікс», про те, що ОСОБА_17 продала, а ОСОБА_8 придбала квартиру АДРЕСА_3 , який було підроблено нею раніше.

В той же день приблизно о 10.30 год. ОСОБА_8 , маючи умисел на придбання права на чуже майно шляхом обману, зайшла до приміщення Реєстраційної служби ММУЮ Миколаївської області, яка розташована на вул. Потьомкінська, 17/4 в м. Миколаєві та звернулася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 та надала державному реєстратору підроблений нею договір № 239 купівлі-продажу нерухомого майна від 08.11.2002 року Універсальної товарної біржі «Фенікс».

11.12.2013 року на підставі наданого ОСОБА_8 завідомо підробленого документу, державним реєстратором Реєстраційної служби ММУЮ Миколаївської області, який був введений в оману про справжність договору № 239 купівлі-продажу нерухомого майна від 08.11.2002 року Універсальної товарної біржі «Фенікс», зареєстровано за ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Зазначеними шахрайськими діями ОСОБА_8 незаконно придбала право власності на квартиру АДРЕСА_3 , яка належала померлій ОСОБА_17 вартістю 185 870 грн., що в 324 рази перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_20 на підтримку апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 ; доводи-заперечення прокурора ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_16 проти апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 ; дослідивши матеріали кримінального провадження № 0000424 та додатково надані стороною захисту матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає її не підлягаючою задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Так, суд першої інстанції повно дослідив надані сторонами кримінального провадження докази, надав їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, правильно встановив фактичні обставини справи і прийшов до вірного висновку про доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених: ч. 1 ст. 358 КК України - підроблення офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати такі документи, і який надає права, з метою використання його підроблювачем; ч. 4 ст. 358 КК України - використання завідомо підробленого документа; ч. 3 ст. 190 КК України - придбання права на чуже майно шляхом обману (шахрайство), вчинене у великих розмірах.

Доводам сторони захисту, аналогічним викладеним в апеляційній скарзі, суд першої інстанції дав належну оцінку і вірно вказав, що твердження обвинуваченої ОСОБА_8 про непричетність до вчинення інкримінованих їй злочинів спростовані показаннями свідків та дослідженими письмовими доказами.

При цьому суд вірно поклав в обґрунтування вироку показання свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , дані актового запису про смерть, договорів купівлі-продажу даної квартири, повідомлення КП ММБТІ, копії заяви від 15.9.2006 року на ім`я директора БТІ, протоколів певних слідчих дій, висновків експертиз, тощо.

Так, згідно показань обвинуваченої ОСОБА_8 в судовому засіданні, вона частково визнала фактичні обставини вчинених злочинів, оскільки пояснювала, що від голови кооперативу ОСОБА_21 у 2013 році дізналася, що в договорі неправильно вказано по-батькові ОСОБА_17 . Розуміла, що якщо в документі неправильно зазначено по-батькові, то документ є не дійсним. В той же час, пояснила, що здала документи в Реєстраційну службу.

Показання обвинуваченої в частині її приходу до голови кооперативу та отримання інформації про неправильне зазначення в договорі по-батькові ОСОБА_17 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_21 , яка суду пояснила, що була сусідкою ОСОБА_17 , котра проживала в квартирі АДРЕСА_3 з 2002 року по липень 2008 року, а потім була направлена в психоневрологічний інтернат. З початку січня 2014 року знає ОСОБА_8 , у якої в договорі купівлі продажу вказаної квартири було неправильно вказано по-батькові ОСОБА_17 ОСОБА_25 , на що вказала ОСОБА_8 , а через тиждень у тієї в документі вже було написано це правильно. Зауважила, що перший раз договір був на тоненькому аркуші, а другий раз - на щільному аркуші, та на ньому був інший шрифт.

Показання обвинуваченої та свідка ОСОБА_21 в частині приходу ОСОБА_8 до голови кооперативу та отримання інформації про неправильне зазначення в договорі по-батькові ОСОБА_17 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_22 , який в суді першої інстанції пояснив, що знає ОСОБА_8 з зими 2014 року після скандалу за квартиру. Вперше ОСОБА_8 прийшла до заступника голови кооперативу з претензіями щодо належності їй квартири АДРЕСА_3 . Проте, в договорі було неправильно зазначене по-батькові ОСОБА_17 власника квартири. Та була ОСОБА_26 , а в договорі було зазначено - ОСОБА_25 . Через тиждень ОСОБА_8 принесла договір з правильними даними ОСОБА_17 . Про те, що в договорі було вказано не правильне по-батькові ОСОБА_17 дізнався зі слів члена правління кооперативу ОСОБА_21 . В подальшому ОСОБА_8 прийшла з дільничним, показувала договір купівлі-продажу квартири, відкрила двері та змінила замок. На той час з дозволу кооперативу в квартирі ОСОБА_17 жив хлопець (родич одного з членів кооперативу), який потім не зміг відкрити двері та потрапив до квартири через балкон і знову змінив замки. У голови кооперативу були ключі від квартири. Квартирою розпоряджався кооператив. Не бачив, як відкривали двері, і пішов до дільничного, щоб перевірити інформацію. Через деякий час ОСОБА_8 знов приходила з дільничним. Знає, що ОСОБА_17 проживала в цій квартирі приблизно 6 років, а з 2010 року жила в інтернаті, де і померла у 2012 році. У ОСОБА_17 у Німеччині живе дочка, яка не змогла виїхати звідти. Тільки зі слів ОСОБА_8 , нібито, ОСОБА_17 продала квартиру. За квартиру платила ОСОБА_17 , а після її смерті зростала заборгованість. Потім комунальні послуги оплачував хлопець, який жив у її квартирі.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_23 в суді першої інстанції, він з 2000 року працює директором Універсальної товарної біржі «Фенікс». За загальним порядком при укладенні договору купівлі-продажу збирається певний пакет документів, договір друкується в чотирьох примірниках, один з яких - на фірмовому бланку. При цьому один примірник завжди залишається в архіві біржі, другий - видається покупцю, третій - продавцю, а ще один примірник надається в БТІ. Ставив печатку на договорі лише після розрахунку між сторонами. Факсиміле ніколи не використовував, підписував завжди власноруч кульковою ручкою з синьою або фіолетовою пастою. Печатка ставилась синього кольору. Договір між ОСОБА_17 та ОСОБА_8 не посвідчував. Більш того, згідно реєстраційної книги під № 239 значиться укладений договір від 18.01.2001 року між іншими особами - між продавцем ОСОБА_27 та покупцем ОСОБА_28 , та щодо іншого об`єкту квартири АДРЕСА_5 . Підпис у договорі, що є в кримінальному провадженні, схожий на його, але не його, бо ширший від кулькової ручки. Печатка на договорі також не його біржі, оскільки на відбитку печатки різні форми зірочок.

Свідок ОСОБА_24 - головний інженер МБТІ, в судовому засіданні пояснив, що в теперішній час реєстрація купівлі-продажу нерухомості здійснюється через електронну систему в електронному реєстрі, а до 2003 року реєстрація здійснювалась в БТІ шляхом запису до реєстраційної книги на підставі наданих примірників договору. Особи в БТІ приходили особисто або за довіреністю. Довідка-характеристика не надавалась. За даними паперових носіїв власником квартири АДРЕСА_3 станом на 30.12.2013 року значиться ОСОБА_17 , яка не замовляла проведення технічної інвентаризації. В пред`явлених йому документах дані не відповідають номеру житлового будинку, оскільки в реєстраційній книзі - номер будинку АДРЕСА_6 . Печатка та штамп БТІ в пред`явлених документах зовнішньо схожі, однак на печатці БТІ інший шрифт дійсний штамп БТІ був зношений, а в договорі у кримінальному провадженні на відбитку штампа БТІ цифри чіткі. В БТІ факсимільний підпис мав інші розміри. Крім того, директор БТІ використовував особистий підпис, а його факсимільний підпис використовувався, коли він знаходився у відрядженні. Директор залишав підпис своєму заступнику у випадку відсутності на робочому місці.

Показання вищевказаних свідків узгоджуються з даними досліджених в судовому засіданні письмових доказів - документів.

Так, той факт, що ОСОБА_17 у встановленому законом порядку придбала квартиру АДРЕСА_3 та була її власницею до своєї смерті підтверджується:

- копією договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2002 року, згідно якої ОСОБА_17 купила у ОСОБА_29 квартиру АДРЕСА_3 , договір зареєстровано у реєстрі за № 1525 (т. 1 а. с. 56, 62, );

- повідомленням КП ММБТІ від 09.04.2014 року, за яким остання технічна інвентаризація за адресою: АДРЕСА_4 проводилась у 2002 році на замовлення ОСОБА_29 (попереднього власника) з метою отримання довідки-характеристики для відчуження.

За результатами проведеної інвентаризації була надана довідка-характеристика для відчуження від 08.07.2002 року за № 1/1889. Визначена на той час балансова вартість квартири АДРЕСА_7 складала 5 394 грн.

За реєстровим № 14025 у реєстровій книзі № 77 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_8 .

У реєстровій книзі № 92 такий реєстровий номер взагалі відсутній.

Договір купівлі продажу від 08.11.2002 року № 239 в матеріалах архівної справи БТІ за адресою: АДРЕСА_4 не міститься та не реєструвався.

За даними паперових носіїв БТІ, власником за вищезазначеною адресою є ОСОБА_17 на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2002 року № 1525 (т. 1 а. с. 58);

- довідкою КП ММБТІ № 454 від 05.02.2014 року, відповідно до якої в матеріалах архіву БТІ не існує договору купівлі-продажу від 08.11.2002 року за № 239 за адресою: АДРЕСА_4 , а також його реєстрація (реєстровий № 14025 кн. 92) не проводилась (т. 1 а. с. 55);

- а відповідно до копії заяви на ім`я директора БТІ ОСОБА_19 від 15.09.2006 року ОСОБА_17 просила не виконувати ніяких дій за адресою: АДРЕСА_4 , в зв`язку з тим, що документи викрадені (т. 1 а. с. 59);

- копією актового запису про смерть № 16 від 02.04.2012 року, згідно якого ОСОБА_17 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 65 років (т. 1 а. с. 52).

Той факт, що договір за № 239 купівлі-продажу нерухомого майна від 08.11.2002 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_8 не укладався і такого договору взагалі не існує та не існував, свідчать:

- вилучений за протоколом обшуку від 16.04.2014 року в приміщенні офісу ТОВ «Агентство «Фенікс» на підставі ухвали суду та оглянутий за протоколами огляду 16.04.2014 року та 27.03.2014 року договір № 239 купівлі-продажу нерухомого майна від 18.01.2001 року, за яким ОСОБА_27 продала ОСОБА_28 квартиру АДРЕСА_5 (т. 1 а. с. 78 83, 84, 85, 125);

- вилучений в присутності адвоката ОСОБА_30 за протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 15.04.2014 року на підставі ухвали суду та оглянутий за протоколами огляду 16.04.2014 року та 27.03.2014 року договір купівлі-продажу майна № 239, укладений на універсальній товарній біржі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 08.11.2002 року, за яким, нібито, ОСОБА_8 придбала у ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_3 і є її володільцем (т. 1 а. с. 70 71, 72, 73, 84, 125);

- дані протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 26.03.2014 року, згідно якого в приміщенні реєстраційної служби ММУЮ в присутності ОСОБА_31 згідно ухвали суду були вилучені такі документи: заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4400725 від 09.12.2013 року; квитанція про сплату № 29 від 09.12.2013 року; копія паспорту на ім`я ОСОБА_8 ; копія договору № 239 від 08.11.2002 року про купівлю-продаж квартири; копія ідентифікаційного коду на ім`я ОСОБА_8 ; картка прийому-заяви № 8804093 від 19.12.2013 року; пошук заяв у базі даних про реєстрацію заяв та запитів № 14427288 від 11.12.2013 року; інформація з реєстрів № 14427893 від 11.12.2013 року; інформація з реєстрів № 14428155 від 11.12.2013 року; витяг з державного реєстру обтяжень № 42837330 від 11.12.2013 року; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 8939789 від 11.12.2013 року; витяг з державного реєстру речових прав № 14429243 від 11.12.2013 року; картка прийому заяви № 8104093 від 11.12.2013 року (т. 1 а. с. 15 117 -118 - 124), які поряд з іншими документами в подальшому були оглянуті за протоколом огляду документів від 27.03.2014 року (т. 1 а. с. 125);

- дані протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 05.05.2014 року та від 06.05.2014 року, відповідно до яких на підставі ухвали суду з управління пенсійного фонду України в Баштанському районі Миколаївської області були вилучені наступні документи, які містять зразки підпису ОСОБА_17 : «протокол-представление» від 24.01.2002 року, «заявление о назначении и пересчете пенсии» від 24.01.2002 року від ОСОБА_17 , заява ОСОБА_17 від 15.02.2002 року, заява ОСОБА_17 № 494 від 26.07.2004 року; а також з - Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області - вилучено заяву про видачу паспорту ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а. с. 164 166, 167, 168 169 відповідно);

- всіма іншими вилученими предметами та документами за вказаними протоколами тимчасового доступу до речей і документів, які оглянуті за вищевказаними протоколами огляду та в подальшому були предметом дослідження відповідних експертиз, про що зазначено нижче;

- дані висновку почеркознавчої експертизи № 777 від 13.06.2014 року щодо дослідження договору купівлі-продажу № 239 від 08.11.2002 року (т. 1 а. с. 91 96 - 101), відповідно до якого:

1. Підпис в договорі купівлі-продажу № 239 від 16.07.2002 року, укладеному між ОСОБА_17 і ОСОБА_8 , в графі «Продавець ОСОБА_17 », виконала, ймовірно, не ОСОБА_17 , а інша особа.

2. Підпис в договорі купівлі-продажу № 239 від 16.07.2002 року, укладеному між ОСОБА_17 і ОСОБА_8 , в графі «Покупець ОСОБА_8 » виконала ОСОБА_8 .

3. Підписи в копії договору купівлі-продажу № 239 від 16.07.2002 року, укладеному між ОСОБА_32 і ОСОБА_8 , біля рукописного тексту «З оригіналом згідна ОСОБА_8 », виконала ОСОБА_8 .

4. Підпис в картці прийому заяви № 8804093 від 11.12.2013 біля рукописного тексту « ОСОБА_8 » виконала ОСОБА_8 .

5. Підпис в заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в графі «Підпис заявника» виконала ОСОБА_8 .

6. Підпис в квитанції № 29 від 09.12.2013 на суму 120 гривень в графі «Підпис платника» виконала ОСОБА_8 .

7. Питання, ким, ОСОБА_23 чи іншою особою, виконаний підпис в договорі купівлі-продажу від 16.07.2002 року, укладеному між ОСОБА_17 і ОСОБА_8 , не вирішувалось, у зв`язку з тим, що підпис нанесений кліше-факсиміле.

При цьому апеляційний суд зауважує, що є помилковим зазначення експертом у висновках (у резолютивній частині експертизи) що об`єктом дослідження був договір купівлі-продажу від 16.07.2002 року, оскільки із вступної частини цієї експертизи, із дослідницької її частини та з ілюстративної таблиці до експертизи саме із зображень самого договору вбачається, що експертом досліджувався саме договір купівлі-продажу № 239 від 08 листопада 2002 року (т. 1 а. с. 91 92 93 - 97 - 98);

- дані висновку технічної експертизи документів № 743 від 10.06.2014 року (т. 1 а. с. 10-4 108 - 112), згідно якого:

1. Відбиток печатки УТБ «Фенікс» на договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 239 від 08.11.2002 року, нанесений за допомогою рельєфного еластичного кліше, яке виготовлене з дотриманням правил та вимог фабричної технології.

2. Відбиток печатки УТБ «Фенікс» на договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 239 від 08.11.2002, нанесений не печаткою УТБ «Фенікс»; не печаткою УТБ «Фенікс» № 1; не печаткою УТБ «Фенікс № 2», наданими для порівняльного дослідження.

3. Відбиток печатки КП «ММБТІ» на договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 239 від 08.11.2002 нанесений не печаткою КП «ММБТІ», експериментальні зразки якої надані для порівняльного дослідження.

4. Відбиток факсиміле підпису від імені ОСОБА_19 на договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 239 від 08.11.2002, нанесений не кліше факсиміле підпису "В.Зима", експериментальні зразки відбитків якого надані на експертизу.

5,6. Підпис від імені ОСОБА_23 на договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 239 від 08.11.2002, нанесений за допомогою кліше-факсиміле (т. 1 а. с. 10-4 108 - 112);

- дані висновку судової експертизи з визначення вартості об`єкта нерухомості № 404 від 12.06.2014 року, згідно якого ринкова вартість житлової однокімнатної квартири АДРЕСА_9 визначена на дату оцінки на підставі аналізу та із урахуванням конкретної оціночної ситуації, становить 185 870 грн. (сто вісімдесят п`ять тисяч вісімсот сімдесят гривень 00 коп.), що еквівалентно 23 250 USD за курсом НБУ на дату оцінки 7,993 грн./1 USD (т. 1 а. с. 132 - 142 152).

Крім того, матеріали провадження свідчать, що ОСОБА_8 не мешкала у цій квартирі та ніколи її не відвідувала, комунальні платежі не сплачувала.

Зазначене не заперечувала і сама обвинувачена ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді.

Оцінивши вищенаведені докази в їх сукупності, суд прийшов до вірного висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні дій, які судом вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 358 КК України - підроблення офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати такі документи, і який надає права, з метою використання його підроблювачем; за ч. 4 ст. 358 КК України - використання завідомо підробленого документа; та за ч. 3 ст. 190 КК України - придбання права на чуже майно шляхом обману (шахрайство), вчинене у великих розмірах.

Висунута ОСОБА_8 версія щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна між ОСОБА_17 та нею за пропозицією її ( ОСОБА_8 ) чоловіка, з яким вони тривалий час не проживала та який наразі помер, а також щодо передачі нею документів на вказану квартиру та виготовлення іншого договору з вірними даними ОСОБА_17 якимось стороннім чоловіком, якого вона знає тільки на ім`я, є вочевидь надуманою та голослівною.

А тому суд першої інстанції обґрунтовано відкинув показання ОСОБА_8 про непричетність до вчинення інкримінованих їй злочинів, мотивуючи тим, що вони спростовуються показаннями свідків та дослідженими доказами, які узгоджуються між собою та сумнівів у суду не викликають, і вірно розцінив їх як спробу уникнути відповідальності за скоєне.

Водночас сукупність вищевикладених доказів спростовує доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначених злочинів та про відсутність в діях ОСОБА_8 умислу на їх вчинення, а також про відсутність об`єктивної та суб`єктивної сторони даних злочинів в діях останньої.

Крім того, є неприйнятними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, доводи захисника про підтвердження свідками ОСОБА_21 , ОСОБА_33 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 тільки факту намагання ОСОБА_8 вселитися в квартиру АДРЕСА_3 .

Так, за свідченнями ОСОБА_21 та ОСОБА_34 вперше приносила договір на вказану квартиру лише сама ОСОБА_8 . Після вказівки їй на невідповідності зазначених у цьому договорі даних щодо власниці квартири ОСОБА_17 , яка була ОСОБА_26 , а не ОСОБА_25 , знов таки саме ОСОБА_8 особисто знов прийшла, але вже з іншим бланком договору, в якому були виправлені дані щодо ОСОБА_17 .

Свідки ж ОСОБА_23 та ОСОБА_24 підтвердили відсутність договору купівлі-продажу № 239 від 08.11.2002 року між ОСОБА_17 і ОСОБА_8 .

Тобто, це свідчить, що саме ОСОБА_8 займалася як підробкою цього договору, так і використанням цього підробленого договору.

До того ж, ОСОБА_8 достеменно знала та усвідомлювала, що надає в реєстраційну службу ММУЮ підроблений договір купівлі-продажу на вказану квартиру і в такий спосіб вводить в оману державного реєстратора щодо справжності наданого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 КК України кримінальна відповідальність передбаченп за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

А ч. 3 ст. 190 КК України передбачає кримінальну відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах.

При цьому, диспозиція ч. 1 ст. 190 КК України передбачає посилання на предмет злочину - чуже майно, та спосіб його заволодіння або придбання права на майно - шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство); і не містить вказівки щодо потерпілого.

В ч. 2 ст. 190 КК України вживається поняття «потерпілий» у зв`язку з тим, що однією з кваліфікуючих ознак шахрайства є завдання значної шкоди потерпілому, що вказує на обов`язкову ознаку об`єктивної сторони даного злочину - причинно-наслідковий зв`язок та особу, якій завдано шкоду (потерпілого).

Тобто, у цьому випадку законодавець зазначив наслідок діяння у виді завдання значної шкоди потерпілому.

При цьому, знову ж таки, в диспозиції ч. 2 ст. 190 КК України не йдеться, що обман або зловживання довірою повинні бути направлені саме на потерпілого.

З огляду на вищенаведене вбачається, що злочинний результат у виді заволодіння правом на дану квартиру з набуттям права розпорядження цим нерухомим майном перебував у прямому причинному зв`язку з активними діями ОСОБА_8 , вчинюваними шляхом обману, направленими на досягнення цього результату, без безпосереднього контакту між нею і потерпілою особою.

Тобто ті дії, які вчинила ОСОБА_8 , з метою безпідставного заволодіння правом на квартиру, що належало ОСОБА_17 , а після її смерті Миколаївській Міській раді, і які полягали у введені в оману шляхом подання заяв і документів із неправдивими відомостями в кілька органів, до повноважень яких входило визнання і реєстрація права власності на нерухоме майно, та досягнення поставленої мети, вказують на наявний прямий причинний зв`язок між діями й результатом, що настав, і дає підстави дійти висновку про наявність у діях ОСОБА_8 ознак шахрайства.

За такого є необґрунтованими апеляційні доводи захисника в цій частині.

Зазначене також спростовує доводи апелянта про відсутність в діях ОСОБА_8 складу інкримінованих їй злочинів.

Є такими, що не ґрунтуються на законі, доводи апеляційної скарги захисника щодо безпідставного, всупереч вимог ст. 477 КПК України, внесення відомостей в ЄРДР від 23.04.2014 року про скоєння вказаного злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, самостійно виявленого прокурором, з посиланням на те, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочато лише за заявою потерпілого.

Так, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушень, передбачених статтею 190 (шахрайство, крім шахрайства, вчиненого організованою групою), - якщо вони вчинені чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого, або якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.

З огляду на те, що ОСОБА_8 не належить до такого кола осіб по відношенню до ОСОБА_17 , дане кримінальне провадження не відноситься до категорії проваджень у формі приватного обвинувачення, а відтак могло бути розпочато не лише за заявою потерпілого.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_14 в апеляційному суді щодо необхідності виключення зі складу потерпілих Миколаївську Міську раду з підстав відкриття 27.01.2017 року провадження апеляційним судом Миколаївської області за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.10.20105 року у цивільній справі за заявою прокурора Ленінського району м. Миколаєва в інтересах Миколаївської Міської ради про визнання спадщини відумерлою, то вони є неприйнятними.

Так, про вказане рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.10.20105 року обвинувачена ОСОБА_8 , яка була на той час представлена захисником ОСОБА_12 , достеменно знала з 04.12.205 року, тобто, з дня, коли прокурор в судовому засіданні завив клопотання про визнання потерпілою стороною у даному кримінальному провадженні Миколаївську Міську раду з наданням відповідних документів (т. 2 а. с. 44 45, 42 43, 41 відповідно).

Крім того, сам факт відкриття 27.01.2017 року апеляційним судом Миколаївської області провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на вказане рішення не означає, що це рішення не було чинним на момент розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції та на момент постановлення оскаржуваного вироку відносно обвинуваченої ОСОБА_8 .

Апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції норм діючого кримінального процесуального законодавства при розгляді даної кримінальної справи та ухваленні вироку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України щодо звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло такі строки: три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Вчинені ОСОБА_8 у грудні 2013 року злочини, передбачені ч. ч. 1, 4 ст. 358 КК України, є злочинами невеликої тяжкості, за які передбачено покарання у виді обмеження волі.

Тобто, на момент апеляційного розгляду (на 30.01.2017 року) скінчилися строки давності, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Зазначені підстави є нереабілітуючими, а тому, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, з огляду на позицію ОСОБА_8 щодо невизнання вини у вчиненні інкримінованих їй злочинів та апеляційних вимог щодо скасування вироку та закриття провадження у справі з реабілітуючих підстав, вона підлягає звільненню від призначеного за цими статтями покарання.

Призначаючи покарання за ч. 3 ст. 190 КК України, суд першої інстанції належним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким; обставини справи; особу обвинуваченої, яка є раніше не судимою, на обліку в ОНД та МОПЛ не перебуває, характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню доньку 1999 року народження; і прийшов до вірного висновку про призначення їй покарання у виді позбавлення волі на певний строк, вказавши, що її виправлення неможливе без ізоляції від суспільства.

Призначене покарання відповідає меті покарання, відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, оскільки є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженою, так і іншими особами.

Покарання призначено у мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 190 КК України, а тому відсутні підстави вважати його занадто суворим.

При призначенні покарання у виді позбавлення волі суд першої інстанції не встановив підстав для застосування ст. 75 КК України.

Не встановлено таких підстав і апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 404 ч. 2, 405, 407, 424, 426, 532, 376 ч. 2 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

На підставі ч. 2 ст. 404 КПК України вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2016 року відносно ОСОБА_8 змінити.

ОСОБА_8 звільнити від покарання у виді трьох місяців арешту, призначеного за ч. 1 ст. 358 КК України, та у виді шести місяців арешту, призначеного за ч. 4 ст. 358 КК України, - у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. ст. 74 ч. 5, 49 ч. 1 п. 2 КК України.

ОСОБА_8 вважати засудженою за ч. 3 ст. 190 КК України на 3 роки позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуюча:

Судді: