Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула 05 грудня 2016 року в м. Києві касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Білоцерківки Куйбишевського району Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 187 КК та призначено покарання:

- за ч. 4 ст. 296 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_4 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

ОСОБА_4 засуджено за те, що він 10 жовтня 2013 року о 15 год 05 хв, з хуліганських мотивів, із заздалегідь заготовленою пластиковою пляшкою заповненою вогненебезпечною речовиною бензином, зайшов до зали приймання клієнтів Бердянського відділення Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-банк», розташованого по проспекту Леніна/вул. Шмідта, 22/22 в м. Бердянську Запорізької обл., та, грубо порушуючи громадський порядок, із мотивів явної неповаги до суспільства, демонструючи зневагу та проявляючи особливу зухвалість, вилив частину бензину на підлогу та робочий стіл працівника банку, чим пошкодив належне відділенню банку майно на загальну суму 2295,09 грн. Після чого став погрожувати підпалити приміщення, однак не зробивши цього, з місця скоєння злочину втік.

Крім того, 12 квітня 2014 року о 10 год 20 хв, ОСОБА_4 через вхідні двері проник до приміщення ювелірного магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого по АДРЕСА_2 , здійснив напад на продавця-консультанта ОСОБА_6 та, погрожуючи застосуванням заздалегідь приготовленого предмету, схожого на пістолет, заволодів майном, належним особі підприємцю ОСОБА_7 на загальну суму 294 532 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26липня 2016 року вирок суду змінено. Постановлено на підставі ч. 1 ст. 70 КК призначити ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
У касаційній скарзі захисник засудженого ставить питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. При цьому захисник стверджує, що в якості доказів винуватості ОСОБА_4 судом використано недопустимий доказ, а саме протокол слідчого експерименту від 23 квітня 2014 року, оскільки під час проведення вказаної слідчої дії, підозрюваному не було забезпечено можливості скористатися правовою допомогою, що призвело до порушення його права на захист. Поміж іншого, містить касаційна скарга і посилання захисника на застосування на досудовому розслідуванні до засудженого фізичного насильства. Стверджує, що доводи його апеляційної скарги залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, в результаті чого ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши дотримання захисником порядку, строків касаційного оскарження та відповідність касаційної скарги вимогам закону, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у висунутому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 187 КК. Такий висновок суд детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Безпідставними є доводи захисника про покладення в основу обвинувального вироку відносно ОСОБА_4 недопустимого доказу протоколу слідчого експерименту від 23 квітня 2014 року, оскільки зі змісту вказаного протоколу, ретельно дослідженого у судовому засіданні, вбачається, що підозрюваний у присутності захисника та понятих детально відтворив події кримінальних правопорушень, вчинених ним 10 жовтня 2013 року та 12 квітня 2014 року.

Не заслуговують на увагу також і твердження захисника ОСОБА_5 про застосування до засудженого на досудовому розслідуванні недозволених методів слідства.

Як убачається з вироку суду, під час затримання ОСОБА_4 в порядку ст. 208 КПК та проведені слідчих дій в присутності його захисників будь-яких скарг на дії працівників міліції він не заявляв, зі скаргами до прокурора на дії правоохоронців не звертався.

До того ж, за заявою засудженого щодо насильницьких та інших неправомірних дій працівників СКР Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, застосованих до нього 18 квітня 2014 року, заявленою під час судового засідання, проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000063 від 06 лютого 2015 року.

Постановою слідчого СВ прокуратури Запорізької області від 27 квітня 2015 року, вказане кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діях працівників СКР Бердянського відділу міліції складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК. Вказана постанова до суду оскаржена не була.

Крім того, аналогічні доводи щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду першої інстанції засуджений та захисник наводили у своїх апеляційних скаргах, такі доводи перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 , і вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3