Дата документу Справа № 333/7876/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/419/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/7876/15-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 186 ч. 1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003822, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2016 року відносно
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України;

в с т а н о в и л а:
вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2016 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного призначеного покарання, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили не обирався.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 10 000 гривень та моральну шкоду в сумі 2000 гривень, в решті позову відмовлено.

Згідно вироку суду першої інстанції, 16 серпня 2015 року о 17 год. ОСОБА_9 , знаходячись біля будинку №100-Б по вул. Космічній в м. Запоріжжя, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, шляхом ривку з шиї потерпілої ОСОБА_7 відкрито викрав золотий ланцюжок, 585 проби, вагою 20 грам, вартістю 10000 грн. та дерев`яний хрестик, розміром 1см х 2см (не представляє матеріальної цінності для потерпілої), які належать потерпілій. Після чого з місця скоєння злочину ОСОБА_9 зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд. В результаті злочинних дій ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_7 було заподіяно матеріальну шкоду на суму 10000 грн.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що докази, які покладені у вирок суду, на підставі яких зроблений висновок суду про винуватість ОСОБА_9 , жодним чином не підтверджують доведеність вини ОСОБА_9 в скоєнні інкримінованого йому злочину та не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки вони не є беззаперечними, не виключають можливості помилки або навмисного викривлення дійсності потерпілою та свідками, не підтверджуються іншими доказами у справі. Більш того, у вироку судом лише частково зазначені докази, які досліджувались під час судового розгляду, вони не проаналізовані та не дана належна оцінка в сукупності з іншими доказами. Посилаючись на доведеність обсягу обвинувачення судом не наведено відповідних доказів на його підтвердження. Зазначені обставини свідчать про неповноту розгляду справи судом та його упередженість. Разом з тим суд безпідставно відхилив докази, які доводять невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, та взагалі деякі з них не взяв до уваги, а саме: показання свідка ОСОБА_11 ; показання матері ОСОБА_9 , ОСОБА_12 ; факт, що на момент скоєння злочину ОСОБА_9 страждав на сильний зубний біль та звертався з цього приводу до лікарської установи; протокол пред`явлення особи для впізнання від 13.10.2015 року; судом не встановлені та не досліджені обставини щодо подальшої долі майна, яке стало предметом злочину; вказуючи про доведеність об`єму обвинувачення в вироку суду жодним чином не зазначено якими доказами підтверджено, що ОСОБА_9 діяв з корисливих мотивів, ланцюг у потерпілої викрадено саме «шляхом ривку» та якими доказами підтверджується обставина, що ОСОБА_9 розпорядився викраденим майном на власний розсуд (він його продав, викинув чи залишив у себе); вказуючи про те, що в суді доведено вартість ланцюга, який був викрадений у потерпілої та вона складає 10 000 грн., суд не зазначив на підставі яких письмових доказів він це встановив; не надано оцінки судом тій обставині, що повідомлення про підозру ОСОБА_9 вручено одразу після проведення впізнання останнього потерпілою та свідком ОСОБА_13 , за відсутності будь-яких інших доказів його вини. Визнаючи відповідні протоколи недопустимими доказами в силу ст. 87 КПК України, так як слідча дія була проведена з порушенням ст. 42 КПК України, суд жодним чином не звернув увагу на незаконність такого повідомлення про підозру, та відповідно не надав оцінки вказаному факту; судом безпідставно задоволено клопотання прокурора про відмову від допиту свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були заявлені обвинуваченням, так як у вироку суду про це нічого не вказано, та тим більш не відповідає вимогам КПК України, так як відмова від надання доказів по справі кримінально-процесуальним законом не передбачена.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції за обвинуваченням ОСОБА_9 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржується та доводів учасників судового провадження, викладених в апеляційній скарзі, заслухавши захисника, яка змінила подану апеляційну скаргу та просила вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості свого підзахисного, який у свою чергу підтримав свого захисника; думку прокурора, на підтримку оскаржуваного судового рішення, з якою погодилися потерпіла та її представник; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що змінена апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є таке рішення, що ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 КПК України, згідно якої при постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом статті 374 КПК України в мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків вчиненого кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений визнається винним, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви, з яких окремі докази не враховуються.

Проте, зазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції під час судового розгляду даного кримінального провадження не дотримався та ухвалив вирок, який не відповідає вимогам закону.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України не визнав та стверджував, що вказаний злочин він не вчиняв, потерпіла помиляється, вказуючи на нього. Він в цей день був вдома, ремонтував велосипед. Крім того, в нього в цей день був набряк на щоці, оскільки перед тим він переніс операцію у стоматолога, тому потерпіла б це помітила.

Ці самі обставини він підтвердив і під час апеляційного розгляду кримінального провадження за поданою апеляційною скаргою.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, дослідивши докази, як сторони обвинувачення так і сторони захисту, за встановлених обставин дійшов висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні умисного злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України - грабежу, тобто відкритого викрадення чужого майна та навів у обвинувальному вироку докази на підтвердження свого висновку про доведеність її вини.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення грунтуються на:

- показаннях потерпілої ОСОБА_7 , показаннях свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ;

- даних, відображених у рапорті оперативного чергового Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 16.08.2015 року, згідно яких 16.08.2015 року о 17-14 год. зі служби 102 надійшло повідомлення від ОСОБА_7 , про те, що по вул. Магара, в районі ЗОШ №80 чоловік зірвав золотий ланцюжок.

Проте, виходячи зі змісту показань потерпілої ОСОБА_7 і свідків ОСОБА_16 , яка є донькою та ОСОБА_17 , який є чоловіком потерпілої їх показання не доводять поза розумнім сумнівом беззаперечну причетність обвинуваченого до скоєного злочину.

Так, під час допиту в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 , поясняла, що вона 16 серпня 2015 року поверталась додому з роботи, рухалась по вул. Магара, біля будинку №7 відчула, як хтось із-заду доторкнувся до її шиї, потім потягнув її назад за шию, і відчула, як клацнув ланцюжок. Вона повернулась та побачила, як нападник побіг, а вона побігла за ним. Бачила його з боку та ззаду. Дуже запам`ятала його рух під час бігу. Він був одягнений у світлий одяг, на голові була кепка типу "бейсболка". Коли бігла за ним зателефонувала дочці та по телефону розповіла про те, що сталося і описала його зовнішній вигляд. Донька в цей час також вибігла з квартири та по вказаному нею маршруту побігла їй на зустріч. Нападник в цей час зник з поля її зору, через деякий час вона зустрілась з донькою біля магазину "Сільпо", туди прибіг чоловік звідки вони викликали міліцію. Весь час вони з донькою розмовляли по телефону та донька казала їй, що бачить чоловіка, схожого на того, якого вона описала, донька підбігла до нього, намагалась схватити його за руки, але він вирвався та побіг. Під час досудового розслідування вона впізнала ОСОБА_9 серед інших чоловіків, як особу, який на неї напав. Під час впізнання просила обвинуваченого та ще одного чоловіка одягнути кепку, після чого впізнала ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_16 в судовому засідання поясняла, що 16 серпня 2015 року о 17-00 год. їй зателефонувала мати ОСОБА_7 та повідомила про те, що в неї зірвали ланцюжок. Мати описала одяг, ходу нападника та розказала куди той побіг. Після чого, вона вибігла з квартири та попрямувала наздоганяти нападника. Біля стадіону вона побачила чоловіка, який відповідав описанню, складеному матір`ю. Весь цей час вони спілкувались телефоном, тому, побачивши чоловіка, вона сказала про це матері та підбігла до нього. Схватила цього чоловіка за руки та запитала: "Молодой человек, вы куда?". Але він втік. Чоловіка дуже добре розгледіла: одяг, риси обличчя. Крім того, бачила, що в нього в руці була нитка, схожа на ту, на якій у матері висів хрестик. Вона добре розгледіла цього чоловіка і не сумнівається, що це саме ОСОБА_9 . Сумнівів щодо цього у неї не було як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду.

Свідок ОСОБА_17 в суді повідомляв, що в серпні 2015 року донька зателефонувала йому на мобільний телефон та повідомила, що з мами зірвали ланцюжок. Донька описала чоловіка, який це зробив, він був у світлому одязі, кепці, сутулий. Після чого, він на автомобілі під`їхав до магазину "Сільпо" по вул. Ситова, куди згодом підійшла донька, а потім дружина. Після чого, викликали міліцію. Він самостійно на автомобілі почав об`їжджати найближчі ломбарди, намагаючись знайти нападника, який міг здати ланцюг в ломбард. На перехресті вулиць Малиновського-Північнокільцева він зустрів сусіда ОСОБА_11 , який знаходився біля віконця ломбарду, і якому він розповів про події, що відбулись з його дружиною. Описав нападника і запитав чи той не бачив такого, на що ОСОБА_11 , відповів, що не бачив, але обіцяв повідомити, якщо зустріне.

Показання свідка ОСОБА_11 , якими суд першої інстанції також обґрунтовує свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, стосуються лише тієї обставини, що свідок ОСОБА_17 бачив його біля ломбарду, де повідомив йому про події, що відбулися з його дружиною.

Інші ж покази свідка ОСОБА_11 , про те, що він разом з ОСОБА_9 , у якого була набрякла щока через хворий зуб, 16.08.2015 року з 15-00 год. до 17-30 год., був в нього вдома по АДРЕСА_2 , де ремонтували велосипед, суд у якості доказу не прийняв з підстав відсутності безумовного підтвердження цим фактам, мотивувавши висновки в цій частині.

Не прийняв суд у якості доказу і протокол пред`явлення особи для впізнання від 13.10.2015 року, згідно якого свідок ОСОБА_14 впізнав не ОСОБА_9 , а іншого чоловіка, як особу, яка в період часу з 14.08.2015 року по 17.08.2015 року, знаходячись в вечірній час доби біля ЗОШ №80 по вул. Космічній в м. Запоріжжя начебто ззаду підійшов до жінки та викрав ланцюжок, мотивувавши це тим, що це не впливає на висновок суду щодо винності обвинуваченого у вчиненні вказаного злочину, оскільки його провина підтверджується показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_16 , які бачили ОСОБА_9 безпосередньо під час вчинення злочину та одразу після нього.

Показання свідка ОСОБА_12 про те, що 16 серпня 2015 року обвинувачений, який є її сином, і якому 12 серпня 2015 року видалили зуб внаслідок чого у того була припухлою щока, перебував вдома, з 15-15 год. до 17-30 год. разом з ОСОБА_11 , який допомагав синові ремонтувати велосипед, що належить їй, а після того пішов, син нікуди з квартири не виходив, суд також не прийняв до уваги в якості доказу, оскільки цей свідок є матір`ю обвинуваченого і її покази спростовуються показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_16 .

Крім того, суд відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання від 01.09.2015 року з потерпілою ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_16 , оскільки такі докази були отримані внаслідок порушення вимог кримінального процесуального закону.

Фактично вина обвинуваченого ґрунтується на показах потерпілої ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , при чому колегія суддів звертає увагу на те, що під час грабежу потерпіла бачила нападника у світлому одязі зі спини та запам`ятала ходу останього, а отже, при впізнанні вагалася в ідентифікації особи, для чого просила обвинуваченого та ще одного чоловіка одягнути кепку, що свідчить про невпевненість і можливість помилки у впізнанні ОСОБА_9 як нападника.

Показання свідка ОСОБА_16 свідчить лише про те, що вона після повідомлення її матері помітила особу, який зовні, завдяки світлому одягу та кепці, підпадав під прикмети, повідомлені потерпілою, після чого підійшла до нього, схвалила за руку, щось запитала, але той втік. Цю особу запам`ятала добре і в подальшому впізнала його як ОСОБА_9 .

Колегія суддів хоча і може припустити, що особа, яку побачила свідок ОСОБА_16 дійсно був обвинувачений ОСОБА_9 , але задля ідентифікації його, як особи що скоїла напад на потерпілу лише за світлим одягом та кепкою замало для впевності в тому, що напад скоїла саме ця особа. Більш того, особа, яка скоїла напад зникала з поля зору потерпілої, яка переслідувала нападника, а свідок ОСОБА_16 , як видається, звернув увагу, на першу ліпшу особу у світлому одязі та кепці.

Що ж стосується показів свідка ОСОБА_17 , то вони ніякої інформативної нагрузки стосовно обвинуваченого не несуть, а свідчать лише про загальні обставини навколо розглядаємих подій.

Не може також слугувати доказом вини ОСОБА_9 і дані відображені у рапорті оперативного чергового Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 16.08.2015 року, оскільки вони стосуються лише повідомлення про злочин.

Отже, враховуючи критерії правових ознак доказів, колегія суддів вважає, що вони не є достатніми доказами на підтвердження вини ОСОБА_9 у вчиненні грабежу, тобто відкритому викраденні чужого майна, оскільки дані, на які суд послався у вироку, є недостатніми для встановлення (підтвердження) фактичних обставин кримінального провадження та не доводять винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого правопорушення не може бути визнаний законним і обґрунтованим.

До того ж, колегія суддів не знаходить правових підстав для повторного дослідження доказів відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки клопотань про це від учасників судового провадження не надходило, а колегія, оцінюючи сутнісні ознаки доказів - достовірність, належність, допустимість, для прийняття відповідного рішення, виходить з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду № 554/12965/14-к від 20.04.2017 року та вважає, що за фактичних обставин, що є предметом дослідження у провадженні можливості одержання інших доказів як стороною обвинувачення, так і стороною захисту вичерпані.

Колегія суддів залишає без уваги доводи захисника про те, що суд не звернув увагу на незаконність повідомлення про підозру, та відповідно не надав оцінки вказаному факту, оскільки діючим кримінальним процесуальним законом, а саме главою 26, передбачені випадки оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, і тому не є предметом розгляду під час судового розгляду.

Доводи апеляції про те, що судом безпідставно задоволено клопотання прокурора про відмову від допиту свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були заявлені обвинуваченням, неспроможні, оскільки, з огляду на загальні засади кримінального провадження, до яких зокрема відносяться і змагальність сторін та свобода в поданні до суду своїх доказів, сторона обвинувачення не обмежена як в праві визначення обсягу доказів, на яких вона ґрунтує обвинувачення, так і відмови від заявлених доказів.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Одна із засад кримінального провадження закріплена у ст. 17 КПК України, у відповідності з якою, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно приписів частини 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, жодний доказ наданий стороною обвинувачення, як сам по собі, так і в сукупності з іншими, не дає достатніх підстав, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, стверджувати поза розумним сумнівом про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2016 року відносно ОСОБА_9 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо нього має бути закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати, а відтак змінена апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 417 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:
змінену апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2016 року у кримінальному провадженні № 0003822 відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4