Провадження № 11-кп/779/4/2017
Категорія ч. 2 ст.186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0004246 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.06.2016 року, згідно якого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Надвірна Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, що не працює, українця, громадянина України, раніше судимого:

- 16.07.1999 року Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області за ч. 3 ст.101 КК України до семи років позбавлення волі;

- 30.06.2006 року Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст.187 КК України до чотирьох років позбавлення волі;

- 18.12.2014 року Надвірняським районним судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 296 КК України до трьох місяців арешту;

- 09.03.2016 року Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області за ч. 2 ст.121 КК України до восьми років позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України та призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк вісім років.

Запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, до вступу вироку в законну силу, постановлено залишити без змін.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту затримання, а саме з 25.12.2015 року.

Цим же вироком постановлено зарахувати ОСОБА_6 термін його перебування в УВП №12 з 19.10.2015 року по 30.10.2015 року, з розрахунку до дня набрання вироком законної сили, що відповідно до вимог ст.72 КК України, один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Вирішено стягнути із обвинуваченого ОСОБА_6 в користь держави 4330,74 грн (чотири тисячі триста тридцять гривень 74 коп.) за проведення експертиз.

Вирішено питання щодо речових доказів, відповідно до ст. 100 КПК України,

з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

в с т а н о в и л а :
В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справ, які ніким не оспорюються, оскільки він, під час допиту в суді першої інстанції, оспорював кваліфікацію своїх дій та пояснював, що викрадення велосипеда ОСОБА_8 було таємним. Вважає, що його дії слід кваліфікувати за ст. 185 КК України, що підтверджується показами як потерпілого ОСОБА_8 , так і іншими матеріалами провадження. Вказує на те, що він знаходиться на обліку в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері з діагнозом: розлад психіки та поведінки в наслідок вживання алкоголю, тому, на думку апелянта, відповідно до вимог ст. 52 КПК України, участь захисника в даному випадку повинна бути обов`язковою, та розгляд справи без захисника є порушенням його прав. Вказує, що під час досудового слідства також не було залучено захисника. Зазначає, що під час судового розгляду йому були незрозумілі його права. Вважає, що судом першої інстанції порушено його право на захист. Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав обтяжуючою обставиною вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки цей факт нічим не підтверджується. На думку апелянта вирок суду є надто суворим і незаконним.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив незаконне придбання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу; а також відкрите викрадення чужого майна, повторно.

Злочини скоєно за наступних обставин. Обвинувачений ОСОБА_6 незаконно придбав за невстановлених обставин у невстановлених слідством осіб, бойовий припас ручну наступальну гранату РГД-5 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ (УЗРГМ-2). В подальшому, 17 липня 2015 року вказану ручну наступальну гранату РГД-5 обвинувачений ОСОБА_6 , незаконно переніс у приміщення квартири АДРЕСА_2 , де того ж самого дня, близько 16-30 год., внаслідок неправильного поводження із вищенаведеним бойовим припасом ОСОБА_6 спровокував вибух наступальної гранати РГД-5. Згідно висновку вибухо-технічної експертизи №54-В від 29.07.2015 року, вилучені з місця події металеві уламки невизначеної геометричної форми зі слідами кіптяви та деформації, металевий предмет схожий на важіль та металеве кільце із запобіжною чекою є залишками вибухового пристрою, а саме конструктивно зібраним між собою, ручною наступальною гранатою РГД-5 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ (УЗРГМ-2), які були виготовлені промисловим способом. Згідно висновку експертизи вибухових речовин, продуктів вибуху та пострілу № 09/12-0902 від 04.08.2015 року на вилучений під час огляду місця події уламках деревини виявлено сліди бризантної вибухової речовини тротилу.

Крім цього, 19 жовтня 2015 року близько 20-00 год. обвинувачений ОСОБА_6 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, неподалік від аптеки «Аксіс», що по вул.Степана Бандери, 62 корпус 5 у м.Івано-Франківську, діючи умисно, маючи при цьому корисливий мотив, з метою викрадення чужого майна, прагнучи незаконно збагатитись, сів на велосипед марки «GREIF», вартістю 1012 грн., який належить потерпілому ОСОБА_8 , та який приїхав на велосипеді до аптеки і залишив його поблизу входу в приміщення. Продовжуючи виконання свого злочинного умислу, спрямованого на викрадення чужого майна, обвинувачений ОСОБА_6 розпочав рух на велосипеді по вул. С.Бандери, від`їхавши певну відстань і маючи реальну можливість ним розпоряджатися. Однак, в цей час з приміщення аптеки вийшов ОСОБА_8 , який побачивши, що обвинувачений ОСОБА_6 на його велосипеді втікає, почав наздоганяти його. При цьому, обвинувачений ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що його дії виявлені потерпілим, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел на викрадення чужого майна, яке переросло у відкрите, прискорив рух велосипеда. Проте, потерпілий наздогнав обвинуваченого ОСОБА_6 , повалив його на землю та затримав. Внаслідок своїх злочинних дій обвинувачений ОСОБА_6 спричинив потерпілому майнову шкоду на суму 1012 грн.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, просив вирок суду скасувати з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції;

- прокурор не підтримав доводи поданої апеляційної скарги обвинуваченого, просив її залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

У суді першої інстанції, обвинувачений свою вину у вчиненому визнав у повному обсязі, що дало право суду, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справ, які ніким не оспорюються. Суд прийшов до висновку, що дії обвинуваченого належить кваліфікувати за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 186 КК України.

Діючим кримінальним процесуальним законодавством регламентовано особливості апеляційного оскарження окремих судових рішень, зокрема, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень. 3 ст. 349 КПК України.

Проте, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 висловив свою незгоду з порядком розгляду справи в суді першої інстанції на підставі ст. 349 КПК України, та поряд з проханням про незгоду з призначеним судом покаранням, порушив перед судом апеляційної інстанції і питання щодо перекваліфікації його дій на ст. 185 КК України, тобто на таємне викрадення чужого майна.

Між тим, як вбачається з матеріалів провадження, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, визнав у повному обсязі, підтвердив факт відкритого викрадення велосипеда в потерпілого ОСОБА_8 , що мав місце 19.10.2015 року, у вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати.

Суд першої інстанції, врахувавши повне визнання вини обвинуваченим, заслухавши думку учасників судового провадження щодо можливості розгляду справи відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визначив обсяг доказів, що підлягають доказуванню, та дійшов законного висновку щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження.

При цьому, суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового розгляду, зокрема обвинувачений ОСОБА_6 , зміст цих обставин. У суду першої інстанції не виникло сумнівів щодо добровільності позицій учасників судового провадження з цього приводу. Після чого, суддя роз`яснив учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оскаржити обставини, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 349 КК України суддя суду першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_6 та дослідив дані, що його характеризують.

Крім того, матеріали провадження містять заяву ОСОБА_6 , з його особистим підписом, про те, що останній розуміє суть та зміст фактичних обставин справи, та у зв`язку із повним визнанням вини, згідний на скорочене судове слідство, підтвердив, що його позиція є добровільною, та наголосив на тому, що йому зрозумілий зміст ст. 349 КПК України про те, що він буде в такому випадку позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку (а.п. 49 т. 2).

Під час прослуховування аудиозапису судового засідання суду першої інстанції від 15.10.2015 року встановлено, що на запитання головуючого по справі судді, обвинувачений ОСОБА_6 відповів, що він розуміє в чому його обвинувачують, вину визнає, та надав свою згоду на розгляд справи за правилами, передбаченими ст. 349 КПК України, при цьому суддя наголосив, що він буде позбавлений права оскаржити обставини, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Будь-яких заперечень з приводу недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, від обвинуваченого ОСОБА_6 не надходило, обвинувачений погодився на такий порядок дослідження доказів, про що він неодноразово повідомив суд під час судового засідання.

Враховуючи наведене вище, порушення процедури, передбаченої ст. 349 КПК України під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

В ході судового засідання ОСОБА_6 були надані пояснення щодо обставин вчинення інкримінованих йому злочинів, на підставі яких, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 належить кваліфікувати саме за ч. 2 ст.186 КК України, оскільки потерпілий ОСОБА_8 , бачив як обвинувачений ОСОБА_6 втікав на його велосипеді, а потерпілий наздоганяв останнього, та ОСОБА_6 усвідомлював, що його дії виявлені потерпілим, що є кваліфікуючою ознакою саме відкритого викрадення майна.

Таким чином, колегія суддів визнає доведеним, що викладене в обвинуваченні діяння мало місце і містить склад кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення, дії обвинуваченого ОСОБА_6 вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна повторно.

Доводи апелянта щодо його перебування на обліку в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері з діагнозом: розлад психіки та поведінки в наслідок вживання алкоголю, як підстава для обов`язкової участь під час розгляду справи захисника, є неспроможними, виходячи з наступного.

Згідно висновків судово-психіатричної експертизи №16/2016 від 19.01.2016 року щодо ОСОБА_6 , наданого під час апеляційного провадження, останній не страждає і не страждав на період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних дій, психічними розладами; перебував в стані, і перебуває на даний час, при якому здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними; застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

У колегії суддів не виникає сумнівів щодо психічного стану обвинуваченого ОСОБА_6 з урахуванням вказаного вище висновку судово-психіатричної експертизи, який є чітким та категоричним.

Отже, при вказаних вище обставинах, зокрема відсутності психічних захворювань та здатності ОСОБА_6 усвідомлювати свої дії та керувати ними, участь записника не є обов`язковою.

Крім того, матеріали провадження містять заяву обвинуваченого ОСОБА_6 щодо відмови останнього від послуг захисника, з бажання захищати свої інтереси самостійно (а.п. 45 т. 2).

З урахуванням викладеного, колегією суддів не виявлено порушення прав обвинуваченого на захист, тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Що ж стосується виду та міри покарання, як і доводів апелянта про його явну несправедливість внаслідок надмірної суворість, то при вирішенні цих питань суд першої інстанції, врахував як обставини, що обтяжують покарання, так і обставини, що його пом`якшують.

Доводи апелянта в частині відсутності доказів перебування його під час вчинення кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння є неспроможними, оскільки стан алкогольного сп`яніння обвинувачений не заперечував в судовому засіданні суду першої інстанції.

При наявності обставин, що обтяжують покарання, призначення покарання на підставі вимог ст. 69-1 КК України, як це просить апелянт, є неможливим, оскільки призначене за вказаним вироком покарання є справедливим та таким, що повністю відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Крім того, остаточне покарання за вказаним вироком визначено на підставі вимог, передбачених ч. 4 ст. 70 КК України, а саме з урахуванням вироку Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09.03.2016 року за ч. 2 ст.121 КК України у виді восьми років позбавлення волі, яким, як більш суворим покаранням поглинено менш суворе покарання за оскаржуваним вироком.

Таким чином, призначення більш м`якого покарання, в даному випадку, з урахуванням вимог діючого законодавства, є неприпустимим.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 , а також попередження нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:
Суддя ОСОБА_2