Ухвала іменем україни 22 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанцій на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 березня 2017 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2017 року

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він на початку жовтня 2016 року, перебуваючи біля автостанції, неподалік річки Борзенка, у чагарниках зірвав кілька рослин коноплі, яку переніс до господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де незаконно, без мети збуту, шляхом висушування та подрібнення руками, виготовив 895,10 г каннабісу, що згідно висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів № 1152(х) від 21.11.2016 року, є особливо небезпечним наркотичним засобом.

Так, ОСОБА_4 незаконно, без мети збуту, придбав та зберігав у вищевказаному господарстві 895,10 г каннабісу, що є особливо небезпечним наркотичним засобом, який 08.11.2016 року було вилучено співробітниками поліції.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 29 березня 2017 року вказаний вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Обґрунтовує свою позицію тим, що апеляційний суд, залишаючи в силі вирок суду першої інстанції, не навів даних, які стали підставою для відхилення апеляції прокурора в частині м`якості призначеного засудженому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, належним чином не оцінив усіх доводів, викладених в апеляційній скарзі, а також не дав належної оцінки тяжкості вчиненого засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, за обставин, зазначених у вироку, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_4 покарання у зв`язку з його звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення та повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 зазначеного Кодексу в разі, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Із долученої до касаційної скарги копії вироку районного суду вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 проводився відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки засуджений повністю визнав свою вину, погодився з правильністю кваліфікації своїх дій за обставин, встановлених досудовим розслідуванням, не оспорювали фактичних обставин кримінального правопорушення як засуджений, так і прокурор.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, районний суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України належить до категорії середньої тяжкості, дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризуються посередньо, на диспансерному обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття. Зваживши на зазначене, та з урахуванням сукупності цих обставин, дійшов правомірного висновку про можливість застосування до засудженого положень статей 75, 76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи кримінальне провадження за скаргою прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. 419 КПК України, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги та додатково врахувавши, що засуджений ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, його поведінка під час кримінального провадження, молодий вік, наявність міцних соціальних зв`язків, проживає разом з матір`ю й батьком, який є інвалідом 3 групи, й залишив вирок районного суду без змін, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Зміст ухвали суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Із такими висновками судів погоджується і колегія суддів та вважає, що покарання, призначене ОСОБА_4 із застосуванням ст. 75 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому більш суворого покарання у касаційній скарзі прокурора не наведено.

У даному провадженні, як видно з наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які б свідчили, що у провадженні неправильно застосовано кримінальний закон.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття кримінального провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанцій наухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 березня 2017 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3