Справа № 729/496/17
1-кп/729/61/17 р.
В И Р О К

і м е н е м У к р а ї н и

24 липня 2017 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі: судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця кримінальне провадження № 0000146 від 20.03.2017 за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бобрик Броварського району Київської області, проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, має на утриманні малолітню доньку, раніше не судимого в порядку ст. 89 КК України,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
малолітнього потерпілого ОСОБА_5 ,
представника малолітнього потерпілого ОСОБА_6
психологів ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
В С Т А Н О В И В :

19.03.2017 близько 19 год. 00 хв. ОСОБА_3 , знаходячись у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно, з метою нанесення тяжких тілесних ушкоджень, завдав ОСОБА_5 один удар правою рукою в область ребра з лівої сторони, заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота ушкодження органу заочеревного простору множинних розривів селезінки, які супроводжувалися гострою внутрішньочеревною кровотечею, що спричинило втрату органу.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України за наведених вище обставин визнавав то частково, то повністю, та показав, що він більше року проживає разом з ОСОБА_9 , її малолітнім сином ОСОБА_10 та їх спільною малолітньою донькою. Між ними склалися нормальні відносини. 19.03.2017 близько 19 годин він прийшов додому та почув, що його дружина разом з сином ОСОБА_11 вчать уроки на підвищених тонах. Коли він зайшов до кімнати, то побачив, що малолітній ОСОБА_12 лежав на ліжку з книгою, а його дружина сиділа біля нього. Він зробив ОСОБА_11 зауваження і запропонував спочатку самому вирішить декілька варіантів прикладів, а потім звертатися за допомогою до інших. На його зауваження ОСОБА_11 відреагував агресивно, сказав йому, щоб він пішов геть. Така відповідь ОСОБА_11 його роздратувала, і він підійшов до нього та хотів вдарити нижче спини, але ОСОБА_11 відвернувся і один удар рукою прийшовся в лівий бік живота в область ребер, де знаходяться життєво важливі органи як печінка та селезінка. Він розумів, що перед ним малолітня дитина, що його бити не можна, сила його удару була середня. Після цього ОСОБА_11 став плакати і йому стало зле. Враховуючи таку ситуацію, його дружина ОСОБА_9 вигнала з дому і наказала йому їхати до батьків в село, адже так буде краще. Пізніше вона повідомила, що ОСОБА_11 зробили операцію і видалили селезінку. Він щиро кається, свій вчинок засуджує, розуміє, що не мав ніякого права бити малолітню дитину. Давав показання про те, що вдарив ОСОБА_11 не навмисно, не заперечує, що від його удару у ОСОБА_11 виникли такі тілесні ушкодження, що потягли за собою втрату селезінки. Злочин вчинив у тверезому стані. Просить суд не позбавляти його волі, врахувати, що на лікування ОСОБА_11 він надавав кошти, обіцяє завжди йому допомагати. На даний час малолітній не бажає з ним спілкуватися, тому враховуючи бажання ОСОБА_11 , він намагається не тиснути на нього психологічно. При призначенні покарання просить врахувати, що він має на утриманні неповнолітню доньку. Свою позицію щодо визнання себе то частково винуватим, то повністю, пояснив хвилюванням.
Не дивлячись на таке визнання вини обвинувачени, його вина у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України повністю підтверджується сукупністю доказів, безпосередньо досліджених в ході судового розгляду.
Показаннями малолітнього потерпілого ОСОБА_5 , який пояснив, що він проживає разом зі свою мамою ОСОБА_9 , маленькою сестричкою та вітчимом ОСОБА_3 , з яким у нього склалися не дуже добрі відносини. Вказав, що були випадки коли останній його бив.19.03.2017 він разом з мамою ОСОБА_9 вчив уроки в кімнаті будинку, сидячи на дивані. Деякі питання йому були не дуже зрозумілі, тому йому допомагала мама. Близько 19 год. 00 хв. до кімнати зайшов ОСОБА_3 та зробив йому зауваження з приводу того, що у нього постійні проблеми з навчанням. На таке зауваження ОСОБА_3 він відповів йому у грубій формі, що він сам нічого не знає і попросив його вийти з кімнати. Після цього до нього підбіг ОСОБА_3 і вдарив його в ліву сторону живота. Він відчув сильний біль, та в нього потемніло в очах. Чим вдарив його ОСОБА_3 , він не бачив, оскільки він сидячи на дивані пригнувся і закрився.
Показаннями представника потерпілого ОСОБА_13 , який пояснив, що він звернувся до поліції з заявою про те, що 19.03.2017 біля 20 години, ОСОБА_3 спричинив його малолітньому сину тілесні ушкодження. Також вказав, що факти побиття його сина обвинуваченим ОСОБА_3 були непоодинокі і він з цього приводу мав з ним розмову. На даний час його син ОСОБА_11 не бажає спілкуватися з ОСОБА_3 , просить призначити покарання у виді позбавлення волі.
Показаннями свідка ОСОБА_9 , яка пояснила , що 19.03.2017 вона дома разом з сином вчила уроки. Біля 19.00 години додому прийшов її чоловік обвинувачений ОСОБА_3 , який був у тверезому стані. Вони з малолітнім сином перейшли в іншу кімнату. Малолітній ОСОБА_11 сидів на дивані і скаржився, що в нього проблеми домашнім завданням. ОСОБА_3 зробив йому зауваження з цього приводу, на що ОСОБА_11 грубо відповів ОСОБА_3 , щоб той вийшов з кімнати. Така поведінка сина, розлютила ОСОБА_3 і він підбіг до ОСОБА_11 , хотів його вдарити нижче спини, але той ухилився і удар рукою прийшовся в ліву сторону живота. Після цього малолітньому сину стало зле і він почав плакати. Вона наполягла на тому, щоб ОСОБА_3 поїхав до батьків в село. Враховуючи те, що стан здоров`я сина погіршився він був доставлений до лікарні та прооперований. Спочатку вона не розповідала, що сина вдарив ОСОБА_3 , а говорила, що він впав зі стільця, тим самим хотіла приховати подію.
Показаннями свідка ОСОБА_14 , яка пояснила , що вона є власником будинку в якому проживає вона, її донька ОСОБА_9 з чоловіком ОСОБА_3 , її малолітній син ОСОБА_11 , та їхня спільна малолітня донька. Між ними всіма склалися нормальні відносини 19.03.2017 біля 19.00 год. вона перебувала дома за місцем проживання і чула, як в кімнаті почав плакати її внук ОСОБА_12 . Коли вона зайшла до кімнати, то побачила, що ОСОБА_11 лежав на ліжку скручений, плакав та повідомив їй, що його вдарив ОСОБА_15 в живіт. На її запитання за що побив ОСОБА_3 . ОСОБА_11 , він відповів, що він хотів його вдарити нижче спини за те, що він йому грубив.
Показаннями свідка ОСОБА_16 , який показав, що співмешкає з ОСОБА_14 , яка 19.03.2017 повідомила, що малолітнього ОСОБА_11 відвезли в лікарню, оскільки його побив ОСОБА_17 .
Данними, які містяться :
У протоколі огляду місця події від 20.03.2017, яким встановлено місце нанесення ОСОБА_3 19.03.2017 близько 19.00 год за адресою АДРЕСА_2 тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_5 ;
протоколі проведення слідчого експерименту від 20.03.2017 за участю свідка ОСОБА_9 , в ході якого вона розповіла та показала, як ОСОБА_3 завдав тілесні ушкодження її сину ОСОБА_5 ;
протоколі проведення слідчого експерименту від 20.03.2017 за участю підозрюваного ОСОБА_3 , в ході якого він розповів та показав як завдавав тілесні ушкодження малолітньому ОСОБА_5 ;
у висновку експерта № 49 від 07 квітня 2017 року, згідно якого у малолітнього ОСОБА_5 , 2006 року народження, мало місце тілесне ушкодження у вигляді закритої травми живота ушкодження органу заочеревного простору множинних розривів селезінки, які супроводжувалися гострою внутрішньочеревною кровотечею. Тілесне ушкодження могло виникнути в наслідок дії тупого предмета по механізму удару та могло бути заподіяно при нанесенні одного удару рукою. Давність спричинення тілесного ушкодження може відповідати строку 19.03.2017. Враховуючи характер та локалізацію наявного тілесного ушкодження воно не могло бути заподіяним внаслідок одноразового падіння потерпілого з положення стоячи, з висоти власного зросту, на площину в тому числі на тверду поверхню типу дерев`яна підлога, а також не могло бути отриманим в результаті падіння потерпілого з табуретки на тверду поверхню в строк 19.03.2017. Тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в мить спричинення відноситься до тяжкого ступеню тілесних ушкоджень.
Допитавши обвинуваченого, потерпілого, його законного представника, свідків, дослідивши всі докази у кримінальному провадженні , суд приходить до наступного висновку.
Згідно вимог ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність, чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Згідно з приписами ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. За результатами аналізу доказів, суд приходить до висновку, про те, що надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засіданні докази, є належними і допустимими і стороною захисту не спростовані.
При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом
У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19.10.2006 року, суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість "будь - якого кримінального обвинувачення".
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.
З контексту п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»№ 2 від 07 лютого 2003 року випливає, що суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Вирішуючи питання наявності в обвинуваченого ОСОБА_3 умислу на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_5 , суд враховує характер, локалізацію та механізм спричинення тілесного ушкодження ОСОБА_3 , який усвідомлював, що наносив удар в ту частину тіла малолітньої дитини ОСОБА_12 , де знаходяться життєво важливі органи, як печінка та селезінка. Його доводи про те, що він намагався вдарити малолітнього нижче спини ним не доведені, та спростовані, як ним самим, так і показаннями потерпілого ОСОБА_5 , свідка ОСОБА_9 , які дали показання проте, що під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , малолітній потерпілий перебував у сидячому положенні, і таким чином він не мав змоги при бажанні нанести тілесні ушкодженні нижче спини.
Крім того суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_9 в частині, що вона знала, в яку частину тіла обвинувачений ОСОБА_3 хотів вдарити потерпілого, а саме нижче спини, оскільки вона не могла передбачити наперед дії обвинуваченого. Крім того в судовому засіданні вона зазначала, що під час досудового слідства вона давала неправдиві покази.
За таких обставин, суд вважає таку позицію обвинуваченого ОСОБА_3 , щодо відсутності у нього умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, непереконливою та розцінює, як його спосіб захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності за нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження і не може на думку суду бути підставою для перекваліфікації дій обвинуваченого, оскільки відповідальність за вчинення злочину передбаченого ст. 121 КК настає й у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично було спричинено тяжке тілесне ушкодження.
Таким чином, оцінюючи сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, витлумачивши відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви на користь обвинуваченого, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, суд вважає «поза розумним сумнівом» доведеним пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення яке виразилося у спричинені умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило втрату органу, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.
Згідно з вимогами ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Водночас, суд враховує, що у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 виду та міри покарання, суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання і виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких кримінальних правопорушень, та є злочином, що спрямований проти життя та здоров`я особи, в даному випадку малолітньої дитини, обставини скоєння кримінального правопорушення, його наслідки, які потягли втрату органу у малолітнього потерпілого, що в подальшому може негативно вплинути на здоров`я потерпілого, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який не вживав всіх належних та можливих заходів для безумовної допомоги малолітньому потерпілому, якому завдав тяжкої травми, поїхав до батьків та згодом був затриманий працівниками поліції, раніше допускав побиття малолітнього потерпілого, особу обвинуваченого, його позитивну характеристику з місця проживання та роботи, має на утриманні малолітню дитину, надання ним матеріальної допомоги на лікування потерпілого, раніше не судимий в порядку ст. 89 КК України. Суд також вважає за доцільне звернути увагу на той факт, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за злочин пов`язаний із застосуванням насильства до особи та спричиненням легких та тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних в момент заподіяння, що потягли за собою розрив селезінки, що може свідчити про його схильність до вчинення такого роду злочинів. Суд також не може залишити поза увагою думку представника потерпілого, який наполягав на призначенні покарання у виді позбавлення волі.
Не дивлячи на те, що в ході судових засідань, обвинувачений то частково визнав себе винуватим, то повністю, при цьому щиро каявся, його негативне ставлення до вчиненого злочину, суд вважає за можливе визнати обставиною, що пом`якшує його покарання відповідно до ст. 66 КК України - щире каяття; обставиною, яка обтяжує його покарання згідно ст. 67 КК України є вчинення злочину щодо малолітнього. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку про призначення покарання ОСОБА_3 у виді позбавлення волі, оскільки його виправлення та перевиховання можливе тільки із ізолюванням від суспільства .
Суд вважає, що наявність вказаних підстав, а саме щире каяття, висловлювання жалю до скоєного, перебування на утриманні у нього малолітньої дитини, надання ним матеріальної допомоги на лікування потерпілого, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та дають суду можливість при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді позбавлення волі застосувати ст. 69 КК України і призначити покарання нижче від найнижчої межі, ніж це передбачено санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.
Таке покарання на думку суду буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 , а також з метою припинення злочинної діяльності, як самими обвинуваченим так і іншими особами, призначення більш м`якого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі,на думку суду, не відповідатиме даним про особу та вище наведені обставини, а також у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, буде суперечити основним засадам призначення покарання та правовим положенням частини другої ст. 50 Кримінального кодексу України.
Таким чином призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді позбавлення волі певною мірою забезпечить почуття справедливості у потерпілого та суспільства.
На підставі ст. 177 КПК України, до набрання вироком законної сили, суд вважає необхідним ОСОБА_3 запобіжний захід залишити у виді домашнього арешту цілодобово.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому ОСОБА_3 у строк відбуття призначеного покарання, строк попереднього ув`язнення з 20.03.2017 по 22.03.2017 включно, з розрахунку, що 1 (один) день попереднього ув`язнення відповідає 2 (двом) дням позбавлення волі.
Цивільний позов відсутній.
Витрати на залучення експерта відсутні.
Керуючись ст. ст. 370 , 371, 373, 374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні, засудити за ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 ( три ) роки .
Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_3 у вигляді домашнього арешту цілодобово залишити без змін до вступу вироку в закону силу.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому ОСОБА_3 у строк відбуття призначеного покарання, строк попереднього ув`язнення з 20.03.2017 по 22.03.2017 включно, з розрахунку, що 1 (один) день попереднього ув`язнення відповідає 2 (двом) дням позбавлення волі.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.
Вирок може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги через Бобровицький районний суд Чернігівської області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя