Справа № 161/2761/16-к
Провадження № 1-кп/161/37/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Луцьк 05 травня 2017 року
Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді - ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Луцьку кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000012 від 22.01.2016 року про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Замлиння Любомльського району Волинської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого генеральним директором головним лікарем Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

-за ст. 368 ч.3 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, зокрема в тому, що він, працюючи на посаді генерального директора головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання, 22.01.2016 року перебуваючи в своєму службовому кабінеті, що знаходиться на першому поверсі в приміщенні Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання по АДРЕСА_2 , під час особистого прийому ОСОБА_6 , з приводу її працевлаштування на посаду медичної сестри в даній медичній установі, з метою корисливого збагачення та отримання неправомірної вигоди, поставив за умову останній надання в його користь коштів в сумі 500 доларів США, в якості неправомірної вигоди, за прийняття рішення щодо її працевлаштування. Таким чином, ОСОБА_5 , використовуючи своє службове становище, що проявилося у використанні своїх повноважень, вимагав та створив умови, за яких ОСОБА_6 будучи переконаною в наявності реальної небезпеки своїм правам та законним інтересам, оскільки ст.43 Конституції України кожен має право на працю, рівну можливість у виборі професії та роду трудової діяльності, змушена була погодитися з його вимогою про надання коштів в якості неправомірної вигоди, з метою запобігання шкідливим наслідкам, щодо своїх законних інтересів, оскільки зловживаючи своїми службовими повноваженнями, ОСОБА_5 міг безпідставно відмовити їй у працевлаштуванні в зазначеному медичному закладі. В подальшому 26.01.2016 року, близько 12:15 год., ОСОБА_5 , перебуваючи в своєму службовому кабінеті, який знаходиться в приміщенні Волинського обласного територіального медичного протитуберкудбозного об`єднання, зокрема, на першому поверсі по вул. Львівській, 50 в м. Луцьку, діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх правові наслідки, вимагав та отримав від ОСОБА_6 , неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 500 доларів США, за її працевлаштування на посаду медичної сестри в даний заклад. При цьому, ОСОБА_5 , з метою не бути задокументованим та викритим під час отримання від ОСОБА_6 неправомірної вигоди, оскільки усвідомлював протиправність своїх дій та припускав, що вони можуть документуватися зі сторони правоохоронних органів, однак маючи неподолану жадобу до незаконного особистого збагачення, не взяв дані кошти наручно від останньої в своєму службовому кабінеті, а відкривши папку синього кольору, яка знаходилась на його робочому столі, жестом правої руки показав, що ОСОБА_6 поклала принесені йому кошти в якості неправомірної вигоди в сумі 500 доларів США, що згідно довідки Національного банку України становить 12414,90 грн. до папки, а після того як ОСОБА_6 поклала зазначені грошові кошти за передню стінку папки та вийшла з кабінету, він поклав дану папку на робочий стіл та перерахував отримані кошти, щоб пересвідчитися в їх повній сумі.

Дії ОСОБА_5 органами досудового розслідування кваліфіковані за ст.368 ч.3 КК України, як умисні дії, що виразились у одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, та в інтересах третіх осіб, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав та заперечував факт вчинення інкримінованого йому злочину. ОСОБА_5 зазначив, що з 2014 року працює на посаді генерального директора Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання. Винагороду в ОСОБА_6 за працевлаштування не вимагав і не ставив її умови, щоб вона була змушена таку винагороду давати. Щодо працевлаштування остання дійсно приходила до нього на прийом 21 і 22 січня 2016 року. Під час цих зустрічей було вирішено питання щодо її прийому на роботу. По проханню ОСОБА_6 до роботи вона хотіла приступити з 01.02.2016 року. Ніяких розмов під час цих зустрічей про винагороду за її працевлаштування не йшло. Прийняти її на роботу в якості медичної сестри просив його знайомий лікар ОСОБА_7 .. Він пояснив йому, що робить це по проханню свого товариша, з яким остання проживає. 25.01.2016 року за вказівкою ОСОБА_5 відділом кадрів був підготовлений наказ про прийом її на роботу з 01.02.2016 року. 26.01.2016 року ОСОБА_6 знову прийшла в його робочий кабінет з пропозицією вийти на роботу раніше, щоб ознайомитися з умовами праці, однак їй в цьому було відмовлено. Під час цієї розмови був зайнятий підготовкою до виступу в міськздороввідділі, а тому не весь час тримав її в полі зору. ОСОБА_5 не бачив як ОСОБА_6 підкинула в папку, що лежала на його робочому столі 500 доларів США. Коли проводили огляд в його кабінеті, то повідомляв працівникам поліції, що знайдені 500 доларів США йому не належать, а тому й відмовився підписувати відповідний протокол. Залишені ОСОБА_6 в папці кошти в руки не брав. Вважає, що відносно нього зі сторони правоохоронних органів була вчинена провокація. Заявниця знайома з працівником управління СБ України у Волинській області ОСОБА_8 , підтримувала з ним відносини і розповідала про це своїм знайомим ОСОБА_9 і ОСОБА_7 . Стверджує, що з моменту знайомства зі ОСОБА_6 і до 26.01.2016 року в працівників правоохоронних органів не було підстав вважати, що він вимагав від неї винагороду за працевлаштування, а відповідно останні не мали законних підстав вручати заявниці грошові кошти для того, щоб вона в свою чергу давала їх ОСОБА_5 , як винагороду. Вважає, що працівники правоохоронних органів в конкретному випадку діяли інтенсивно і ціленаправлено для того, щоб показати успіхи в роботі по боротьбі з корупцією. Дії працівників правоохоронних органів для відкриття кримінального провадження є спланованими правоохоронними органами з ініціативи працівників управління СБУ у Волинській області і підпадають під ознаки провокації вручення винагороди. Також ОСОБА_5 повідомив суд, що під час ознайомлення з матеріалами справи слідча ОСОБА_10 з посиланням на прокурора відмовила в ознайомленні з оригінальним записом відеозйомки, яку ОСОБА_6 проводила в його кабінеті 26.01.2016 року.

Під час судового розгляду на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, сторона обвинувачення посилалася на показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 22.01.2016 року, заяву ОСОБА_6 за №С-13 від 22.01.2016 року, повідомлення про початок досудового розслідування від 22.01.2016 року слідчою ОСОБА_13 , протоколом огляду і вручення коштів з їх копіями від 26.01.2016 року, протоколом за результатами проведення ОТЗ НД від 27.01.2016 року, протокол огляду місця події від 26.01.2016 року, постанову про проведення освідування і протокол освідування від 26.01.2016 року, постановою про призначення експертизи спеціальних речовин від 27.01.2016 року і висновок експерта № 38/38 від 18.02.2016 року, протокол огляду журналу особистого прийому громадян і заяву ОСОБА_6 про прийом її на роботу медичною сестрою з 01.02.2016 року датовану 22.01.2016 року, постанова про визнання речовими доказами та долучення до матеріалів кримінального провадження флеш-носія «АЕ63-1030R C20GF 0780021 Made in Taiwan» від 02.02.2016 року і протокол огляду звукових файлів 160121,0151.МРЗ та 160122_0152.МРЗ від 02.02.2016 року.

Враховуючи покази свідків, зокрема:

-допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що в січні 2016 року до нього звернувся з проханням допомогти влаштувати на роботу медсестрою співмешканку ОСОБА_6 його товариш ОСОБА_14 . Оскільки він був у хороших відносинах з ОСОБА_5 , та в свою чергу з таким проханням безпосередньо звернувся до ОСОБА_5 .. Останній повідомив, що є місце медсестри на період декретної відпустки і якщо в знайомої є відповідна освіта,вона пройде медогляд і не буде затягувати із заявою на роботу, то має можливість працевлаштуватися. Повідомив про це ОСОБА_15 і сказав, що до візиту його знайомої до ОСОБА_5 22.01.2016 року, тобто в п`ятницю він хоче зустрітися з нею, щоб побачити кого рекомендує на роботу. Незважаючи на те, що ОСОБА_6 день зустрічі з ОСОБА_5 було визначено 22.01.2016 року вона пішла на прийом до нього 21.01.2016 року. Знову настояв перед ОСОБА_16 про зустріч зі ОСОБА_17 . Така зустріч відбулася в його квартирі ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час зустрічі пояснив їй, що несе за неї відповідальність, а тому вона має виконувати роботу медсестри добросовісно. Під час зустрічі мова зі ОСОБА_6 про будь-яку винагороду за працевлаштування не йшла. Йому відомо, що 22.01.2016 року остання була на прийомі у ОСОБА_5 і написала заяву про прийом на роботу. Під час зустрічі питання про прийом її на роботу було вирішено, і до роботи по її проханню вона мала приступити з 01.02.2016 року. 25.01.2016 року під час випадкової зустрічі з ОСОБА_5 в приміщенні лікарні, останній повідомив йому, що наказ про прийом на роботу ОСОБА_6 ним підписаний. 27.01.2016 року йому стало відомо, що з 01.02.2016 року ОСОБА_6 приступить до роботи . Телефон ОСОБА_18 йому не відомий. По телефону до неї ніколи не телефонував, як і вона до нього. 27.01.2016 року йому стало відомо, що ОСОБА_6 , з невідомих причин пішла в правоохоронні органи і написала заяву, що ОСОБА_5 начебто вимагав у неї гроші за працевлаштування, а 26.01.2016 року, знаходячись в кабінеті останнього підкинула йому певну суму коштів в папку, що знаходилась на робочому столі ОСОБА_5 .. Після цього вказані кошти були вилучені працівниками поліції. Від ОСОБА_19 йому відомо, що ОСОБА_6 в управлінні Служби Безпеки України у Волинській області мала знайомого на ім`я ОСОБА_20 і мала бажання звертатися до нього, з приводу свого працевлаштування;

-допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що ОСОБА_6 певний період часу виконувала в нього роботу хатньої працівниці і з часом стала його співмешканкою. Розповідала, що родом з с. Печихвости Горохівського району Волинської області, де проживає з матір`ю, яка працює бібліотекарем в школі. Також, розповідала, що після закінчення навчання на медсестринському факультеті Луцького медичного базового училища певний період часу працювала медсестрою в Луцькій інфекційній лікарні. Справляла на нього хороше враження, але з часом він довідався, що вона веде розгульний нічний спосіб життя. Часто говорила неправду. Переконував її в цьому, вона погоджувалася з цим, але висновків не робила. Їздив до її матері в село. Розповідав про спільні плани з її донькою, а також про її поведінку, але така розмова не міняла поведінку ОСОБА_6 .. Також, остання просила допомогти їй в працевлаштуванні і ОСОБА_9 допомагав їй в цьому. Знала, що його товариш ОСОБА_21 працює лікарем в тубдиспансері і просила поговорити з ним щодо її працевлаштування. Оскільки він був в хороших відносинах з головним лікарем Волинського обласного протитуберкульозного диспансеру ОСОБА_5 , то в січні 2016 року просив його поговорити з ним по питанню працевлаштування ОСОБА_6 .. Через невеликий проміжок часу ОСОБА_22 зателефонував йому і повідомив, що питання з працевлаштуванням ОСОБА_18 медсестрою в тубдиспансері вирішено, якщо в неї все в порядку з документами і в п`ятницю 22.01.2016 року вона має піти на прийом до ОСОБА_5 .. Одночасно, ОСОБА_22 поставив умову, що до зустрічі з ОСОБА_5 він хоче зустрітися зі ОСОБА_6 і порозмовляти з нею. 21.01.2016 року зателефонував ОСОБА_22 і запитав чи в моєї знайомої прізвище ОСОБА_17 . Коли підтвердив це, то він повідомив, що вона вже була на прийомі у ОСОБА_5 .. Зателефонував ОСОБА_6 і висловив своє незадоволення такими діями і сказав прийти на зустріч з ОСОБА_22 . Під час зустрічі зі ОСОБА_6 на кухні ОСОБА_22 розпитав про її попередню роботу медсестрою в інфекційній лікарні і пояснив їй, як вона повинна вести себе на роботі, якщо її приймуть. Після розмови з ОСОБА_23 , ОСОБА_18 зібрала в його квартирі свої речі і пояснила, що має намір їхати до матері в село. З того часу з останньою не зустрічався. На телефонні дзвінки вона не відповідає. Зі ОСОБА_6 ні він, ні ОСОБА_21 не говорили про винагороду ОСОБА_5 за її працевлаштування. Знав, що в ОСОБА_18 не було коштів для такої цілі. Разом з тим, ОСОБА_6 вихвалялась, що в управлінні СБ України у Волинській області у неї є знайомий ОСОБА_20 , який допоможе з працевлаштуванням, а при необхідності навіть допоможе заробити гроші. Пояснював їй, щоб вона з такими людьми не спілкувалася, бо вони її використають і ні до чого доброго це не приведе. Разом з тим, допит ОСОБА_9 проводився в присутності ОСОБА_6 і остання заперечила, що з ним знайома і вказала, що бачить його вперше;

-допитана в судовому засіданні свідок мати ОСОБА_6 ОСОБА_24 показала, що їй відомо про те, що дочка невеликий період часу працювала медичною сестрою в протитуберкульозному диспансері. Не розповідала їй, що за працевлаштування в цей заклад з неї будь-хто вимагав винагороду, що таку винагороду вона давала будь-кому. Коли в диспансері їй розповіли про вчинок дочки, то запитувала в дочки щодо дачі винагороди за працевлаштування і вона категорично це заперечувала. Під час перехресного допиту в судовому засіданні з ОСОБА_9 , ОСОБА_24 підтвердила, що вона знайома з ним і підтвердила його свідчення, що він приїздив до неї по місцю проживання в село, розповідав про дочку і його наміри відносно неї;

-допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_25 показала, що вона працює лікарем-терапевтом в хірургічному відділенні Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання з січня 1975 року. 01.02.2016 року, приблизно о 09:30 год., в коридорі диспансеру зустріла ОСОБА_26 матір ОСОБА_5 , що працює в цьому закладі лікарем фтизіатром. Вона плакала і повідомила їй, що іде в маніпуляційний кабінет дитячого відділення поговорити з дівчиною, яка працює в лікарні і в якої її син начебто вимагав хабара за працевлаштування. В кабінеті була ОСОБА_6 з якою ОСОБА_26 привіталася і повідомила хто вона. Запитала в неї, що чим образив її син, чи щось поганого для неї зробив. Запитала чи син вимагав в неї винагороду за працевлаштування, при цьому ОСОБА_6 категорично відповіла, що ні. Казала, що їй хтось сказав, що потрібно занести ОСОБА_5 гроші, але хто так сказав ОСОБА_6 не повідомила. Крім того, ОСОБА_26 сказала їй, що коли ОСОБА_5 в неї нічого не вимагав, то хай піде і забере свою заяву, яку написала в правоохоронні органи. ОСОБА_6 відповіла, що запитає в когось чи може це зробити, оскільки сама вже нічого не може вдіяти;

-допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_27 показав, що у Волинському обласному територіальному медичному протитуберкульозному об`єднанні на різних посадах працює з 1998 року. З ОСОБА_5 знаходиться в нормальних робочих відносинах. 27 чи 28 січня 2016 року виконував обов`язки генерального директора об`єднання і до нього звертався працівник управління Служби безпеки України у Волинській області ОСОБА_28 , але прізвища якого не пам`ятає. Коли він представлявся, то показав службове посвідчення. Повідомив, що в закладі є місце медсестри і та людина, яка давала хабар ОСОБА_5 хоче працювати, але без винагороди в 500 доларів США за посаду. Пообіцяв вияснити це питання і йому зателефонувати. У завідуючої сектором кадрів ОСОБА_29 довідався, що ОСОБА_5 ще перебуваючи на посаді генерального директора об`єднання підписав наказ про прийом на роботу в якості медсестри і до роботи вона може приступити 01.02.2016 року. ОСОБА_29 також повідомила, що прізвище цієї працівниці ОСОБА_6 .. Про вказану обставину повідомив працівникові служби безпеки;

-допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_29 показала, що працює старшим інспектором сектору кадрів Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання з 1996 року. З ОСОБА_5 знаходиться в нормальних робочих відносинах. 22.01.2016 року він направив до неї для оформлення документів щодо прийому на роботу в якості медсестри ОСОБА_6 .. Вона написала заяву про прийом на роботу, надала необхідні документи і мала пройти медичне обслідування. 25.01.2016 року, вранці, в сектор кадрів зайшов ОСОБА_5 і дав вказівку підготувати наказ про прийом ОСОБА_6 на посаду медсестри другого терапевтичного відділення. В цей день мала їхати у відрядження, а тому відразу підготувала наказ про прийом на роботу ОСОБА_6 і відпустки двох працівників закладу. Наказ поклала в папку з надписом «відпустки», віднесла в кабінет ОСОБА_5 і положила на його робочий стіл, оскільки в цей час в кабінеті він був відсутній. 26.01.2016 року, вранці, знову поїхала у відрядження, а тому не цікавилася чи був цей наказ підписаний ОСОБА_5 27.01.2016 року, вранці, їй стало відомо, що 26.01.2016 року в кабінет ОСОБА_5 приходили працівники правоохоронних органів і мали до нього якійсь претензії. 28.01.2016 року у сектор кадрів зайшов начальник по медичній частині ОСОБА_27 з якимось молодим чоловіком і запитав чи є наказ про прийом на роботу ОСОБА_6 .. Відповіла, що такого наказу в неї немає, оскільки не знала чи ОСОБА_5 підписав його. Пішла в кабінет ОСОБА_5 шукати папку з наказами і знайшла її під його робочим столом на вмонтованій тумбочці. Про підписаний наказ про прийом на роботу ОСОБА_6 в якості медсестри з 01.02.2016 року повідомила ОСОБА_27 , що 01.02.2016 року ОСОБА_6 приступила до роботи, а через місяць звільнилася за власним бажанням;

-допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_6 показала, що як безробітна знаходилася на обліку в Луцькому центрі зайнятості де їй і повідомили, що у Волинському обласному територіальному медичному протитуберкульозному об`єднанні є вакансія медсестри. 21 і 22 січня 2016 року по питанню працевлаштування була на прийомі в головного лікаря цієї лікарні ОСОБА_5 .. Останній розпитав її про місце попередньої праці і повідомив, що в лікарні є посада медсестри на період декретної відпустки і за працевлаштування на це місце необхідно дати йому 500 доларів США. Розмови з ОСОБА_5 з власної ініціативи, ОСОБА_6 таємно записувала на диктофон свого мобільного телефону. 500 доларів США у своєму розпорядженні не мала. Вважала, що прийом на роботу за винагороду порушує право на працю, а тому 22.01.2016 року звернулася в управління Служби Безпеки України у Волинській області із заявою про вимагання в неї винагороди за працевлаштування. До заяви додала карту пам`яті з записом розмови з ОСОБА_5 .. Заяву приймав працівник служби безпеки з яким до цього знайома не була. Він повідомив їй, що з цього часу все буде іти по їхній процедурі. Через декілька днів її запросили в управління СБУ і дали помічені гроші з ціллю подальшого їх вручення ОСОБА_5 .. Автомобілем ОСОБА_6 підвезли до тубдиспансеру і остання пішла на зустріч з ОСОБА_5 .. Коли ОСОБА_6 розмовляла з ОСОБА_5 в кабінеті, то отримані кошти для передачі знаходилися в кишені. Коли вийняла 500 доларів США з кишені, то ОСОБА_5 взяв зі столу папку, розгорнув її і тоді вона поклала їх туди. Попрощалася з ним і вийшла з кабінету. Що було після цього їй не відомо. ОСОБА_6 01.02.2016 року вийшла на роботу в тубдиспансер в якості медсестри і працювала там на протязі місяця. Звільнилася за власним бажанням. З ОСОБА_7 особисто не знайома. Їй ніколи не телефонувала особа, що називалася таким іменем з пропозицією влаштуватися на роботу за винагороду. Не знайома також і з ОСОБА_9 ;

-допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 суду показали, що 26.01.2016 року працівниками управління Служби Безпеки України у Волинській області були запрошені в якості понятих і були присутні під час оброблення хімічними препаратами 500 доларів США купюрами по 100 доларів США кожна, які після складання відповідного протоколу огляду і вручення, були вручені працівником служби безпеки ОСОБА_6 .. Автомобілем поїхали на вул. Львівську в м. Луцьку до приміщення Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання. Через певний період часу з працівниками правоохоронних органів пішли в кабінет головного лікаря Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання. Під час огляду кабінету в папці синього кольору, що знаходилася на столі були виявлені згорнутими 500 доларів США купюрами по 100 доларів США кожна. Під дією ультрафіолетової лампи вони світилися, як і верхній лист в папці на якому вони знаходилися. ОСОБА_30 пояснив, що не знає, яким чином ці кошти попали в папку на його столі, заперечував також, що отримав вказані кошти в якості винагороди від будь-кого, а також відмовився підписувати протокол огляду. Працівник, що оглядав руки ОСОБА_5 звертав їх увагу, що під час освітлення ліхтарем з ультрафіолетовим світлом між вказівним і середнім пальцями правої руки, долоні лівої руки ОСОБА_5 начебто є світіння світло-зеленого кольору. Експерт проводив змиви цих місць на марлеві тампони, які в подальшому були поміщені в різні конверти, що були заклеєні і опечатані, а також підписані учасниками цієї дії;

-допитаний в якості свідка з ініціативи захисту працівник управління СБУ у Волинській області ОСОБА_8 суду показав, що заяву в ОСОБА_6 в приміщенні управління СБУ приймав він, але до цього моменту знайомий з нею не був. Остання повідомила йому, що в неї відсутня сума коштів, яку необхідно було вручити ОСОБА_5 в якості винагороди за працевлаштування. За дорученням досудового слідства допитував ОСОБА_6 в якості свідка, а також проводив огляд і вручення їй коштів. В протоколі вказав, що вручено державні кошти, а от звідки вони взялися він не пам`ятає. Після 26.01.2016 року звертався до керівництва протитуберкульозного диспансеру і просив прийняти ОСОБА_6 на роботу, але чому так вчинив пояснити не може. Тоді ж йому стало відомо, що ОСОБА_6 вже була прийнята на роботу і наказ про прийом її на роботу підписав ОСОБА_5 ;
-допитана в судовому засіданні з ініціативи прокурора слідча по справі ОСОБА_13 суду показала, що під час ознайомлення з матеріалами справи ОСОБА_5 і захисту було відмовлено в ознайомленні з інформацією зафіксованою на оригінальному носієві DVD-R від 26.01.2016 року, а також і в копіюванні наявної інформацію на вказаному оптичному диску. В протоколі ознайомлення з матеріалами справи, де сторона захисту вказала про це забула поставити свій підпис, а також чому не була проведена виїмка і огляд пристрою, яким ОСОБА_6 проводила запис розмови з ОСОБА_5 21 і 22 січня 2016 року, чому процесуальну дію вручення коштів було доручено провести оперативному підрозділу; чому без ухвали суду 26 січня 2016 року проводився обшук робочого кабінету ОСОБА_5 та в судовому порядку не було отримано дозволу на визнання речовими доказами 500 доларів США, що були знайдені в папці, яка лежала на робочому столі ОСОБА_5 ; чому станом на 26 січня 2016 року не було перевірено чи був в наявності наказ щодо прийому на роботу ОСОБА_6 в якості медсестри у Волинське територіальне протитуберкульозне об`єднання; чому в матеріалах справи відсутня розтаємнена постанова прокурора за №86-т від 25.01.2016 року і доручення №85-т від 25.01.2016 року на яку йде посилання в протоколі огляду і вручення коштів ОСОБА_6 від 26.01.2016 року, а також, які дії чи бездіяльність обвинуваченого ОСОБА_5 давали підстави досудовому слідству в період з 21 по 26 січня 2016 року вважати, що зі сторони останнього є вимагання в заявниці винагороди, що давало підстави досудовому слідству проводити вручення їй коштів свідок відповісти не змогла.

Проте, при розгляді даного кримінального провадження в судовому засіданні, вина ОСОБА_5 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 ч.3 КК України не знайшла свого підтвердження представленими стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні доказами у зв`язку з чим, обвинувачений ОСОБА_5 підлягає виправданню за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, а також як особа щодо якої були вчинені провокаційні дії.
При оцінці показів свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , суд вважає за необхідне врахувати, що покази свідків підтверджують покази обвинуваченого ОСОБА_5 щодо невинуватості у вчиненні інкримінованого злочину.

Разом з тим, при оцінці показів свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_29 , суд вважає за необхідне взяти до уваги, що покази свідків жодним чином не вказують на вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 злочину, а навпаки підтверджують покази обвинуваченого ОСОБА_5 про його невинуватість.

Також, стороною захисту в розпорядження суду була надана витребувана з Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання довідка від 26.07.2016 року за №882/16-2.16 про те, що з вказаної дати і до 21.01.2016 року заклад не звертався до Луцького міського центру зайнятості щодо направлення на роботу медичних сестер.

Разом з тим, за клопотання захисту в розпорядження суду було також надано копію наказу Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання від 25.01.2016 року №9-ос де в п.4 вказано: Прийняти ОСОБА_6 на посаду сестри медичної палатної терапевтичного відділення №2 тимчасово, на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_31 з 01.02.2016 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Також, в заяві ОСОБА_6 на ім`я начальника управління СБ України у Волинській області від 22.01.2016 року, що зареєстрована за №С-13 вказано, що 22.01.2016 року остання звернулася на прийом до генерального директора Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання ОСОБА_5 , з метою працевлаштування на посаду медичної сестри. Він прийняв її заяву і зазначив, що працевлаштування можливе лише при умові проходження нею медичного огляду і наданні йому коштів в сумі 500 доларів США. В заяві зазначено, що до такої заяви додано карту пам`яті.

Покази свідка ОСОБА_6 в сукупності з показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_25 , ОСОБА_29 , ОСОБА_27 , ОСОБА_24 , наявної інформації отриманої з довідки Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання довідка від 26.07.2016 року за №882/16-2.16, де зазначено, що заклад не звертався в Луцький міський центр зайнятості щодо наявної вакансії медсестри і наказу по Волинському обласному територіальному медичному протитуберкульозному об`єднанні від 25.01.2016 року №9-ос з якого вбачається коли остання вже була прийнята на роботу і з якого часу мала приступити до роботи, що спростовують свідчення ОСОБА_6 щодо вказаних нею обставин вимагання в неї обвинуваченим ОСОБА_5 винагороди за працевлаштування, також покази ОСОБА_6 щодо її незнайомства із ОСОБА_16 та ОСОБА_22 , повністю спростовуються показами самих свідків та свідка ОСОБА_24 , а тому її свідчення є неправдивими і не можуть бути покладені в основу обвинувачення.
При оцінці наданих в розпорядження суду стороною обвинувачення як доказу вини ОСОБА_5 , заяви ОСОБА_6 за №С-13 від 22.01.2016 року і протоколу прийняття від неї заяви про вчинення кримінального правопорушення від 22.01.2016 року, суд вважає за необхідне врахувати, що вказані докази з врахуванням наданої судом оцінки свідченням ОСОБА_6 в суді, також жодним чином не вказують про вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину.

Покази свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , як доказ вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, судом до уваги не приймається, оскільки вказані свідки не надали жодного свідчення про вчинення злочину та обставини його вчинення саме обвинуваченим ОСОБА_5 ..

З висновку експерта №38/38 від 18.02.2016 року, що надано стороною обвинувачення в розпорядження суду вбачається, що нашарувань спеціальних хімічних речовин на марлевих тампонах, на яких було знято змиви з лівої і правої рук ОСОБА_5 під час цієї дії не виявлено.
При оцінці показів свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , суд вважає за необхідне врахувати висновок вищевказаної експертизи, а відтак покази останніх жодним чином не вказують на вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 злочину, а навпаки підтверджують покази ОСОБА_5 про його невинуватість.
Покази свідка ОСОБА_8 не заслуговують на увагу суду, з наступних підстав. Свідок ОСОБА_8 є працівником правоохоронного органу, який згідно з показами ОСОБА_7 і ОСОБА_9 підтримував зі ОСОБА_6 дружні відносини, виконував за дорученням прокурора слідчі (розшукові) дії і процесуальні дії, організовував і був завчасно обізнаний про обставини операції та майбутнє затримання ОСОБА_5 , був одним з тих працівників правоохоронних органів, під контролем яких проводилася зустріч ОСОБА_6 з ОСОБА_5 26.01.2016 року. Вказані обставини дають підстави вважати, що свідок ОСОБА_8 є зацікавленою особою.

Також, покази свідка ОСОБА_13 судом до уваги не приймається, так як остання теж є працівником правоохоронного органу і безпосередньо проводила по справі досудове розслідування, знала про обставини операції та майбутнє затримання ОСОБА_5 .. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 26.01.2016 року вона була одним з працівників поліції, які проводила обшук в робочому кабінеті ОСОБА_5 і оформили вказану дію протоколами огляду місця події. Вказані обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_13 є зацікавленою особою.

Суд критично ставиться до досліджених при судовому розгляді справи речовим доказам і документам, наданим стороною обвинувачення для підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_5 з наступних підстав.

Стороною обвинувачення як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні було надано протокол огляду від 02.02.2016 року та долучення до матеріалів справи карти пам`яті (флеш-носія) з написом англійськими літерами та цифрами АЕ63-1030R C20GF 0780021 Made in Taiwan на якому на звукових файлах 160121,0151.МРЗ та 160122_0152.МРЗ знаходяться інформація, яку ОСОБА_6 додала до своєї заяви №С-13 від 22.01.2016 року.

В протоколі зазначено, що запис проводився з допомогою диктофону на мобільному телефоні. При цьому сторона обвинувачення не надала суду записуючого пристрою, яким проводилась запис розмови, що унеможливлює проведення дослідження голосу обвинуваченого ОСОБА_5 , який заперечує факт розмови зі ОСОБА_6 про винагороду, а тим більше про вимагання такої винагороди за працевлаштування.

Дослідивши інформацію на вказаних звукових файлах, суд не знаходить підстав вважати, що під час розмови ніби-то ОСОБА_6 з ОСОБА_5 21 і 22 січня 2016 року останній вів розмову про винагороду за її працевлаштування, а тим більше вимагав таку винагороду.

Суд вважає, що ОСОБА_6 , долучивши до своєї заяви вищевказану карту пам`яті (флеш-носій) інформації намагалася штучно створити докази щодо вимагання в неї ОСОБА_5 винагороди за працевлаштування.

Сторона захисту звернулася до суду з клопотанням про визнання вказаного речового доказу недопустимим.

Оцінюючи законність та допустимість вказаного доказу, суд виходить з наступного.

В судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила, що 21 і 22 січня 2016 року, перебуваючи в кабінеті ОСОБА_5 , з приводу її прийому на роботу, таємно, без будь-якого судового рішення, а лише з своєї ініціативи і без згоди останнього записувала розмову на карту пам`яті власного мобільного телефону.

Відповідно до ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Статтею 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Виходячи з положень ст.87 ч.1 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Частиною третьою статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Як вбачається з рішення Конституційного Суду України у справі від 20.10.2011 року № 1-31/2011, за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України, аналізуючи положення: "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом", Конституційний Суд України приходить до висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо. Відповідно до п. 3.2 цього Рішення, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. Конституційний Суд України чітко зазначає, що тимчасове обмеження конституційних прав і свобод громадян під час здійснення оперативно-розшукової діяльності уповноваженим органом, посадовою особою можливе лише у випадках, передбачених Конституцією України, та в порядку, встановленому законами України, з метою захисту прав і свобод інших людей, в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, економічного добробуту та прав людини; у випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину; з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи. Відтак, Конституційний Суд України приходить до висновку, що подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів.

Відповідно до глави 21 КПК України, втручання у приватне спілкування відноситься до негласних слідчих (розшукових) дій, для проведення яких законом передбачено спеціальний порядок та перелік осіб для їх здійснення. Відповідно до положень ст. 259 КПК України ніхто не може зазнавати втручання у приватне спілкування без ухвали слідчого судді.

Оскільки в судовому засіданні стороною обвинувачення не представлена ухвала слідчого судді (суду) про надання дозволу на тимчасове обмеження прав ОСОБА_5 під час створення файлу, що міститься на звукових файлах 160121,0151.МРЗ та 160122_0152.МРЗ флеш-носія АЕ63-1030R C20GF 0780021 Made in Taiwan, яку ОСОБА_6 додала до своєї заяви №С-13 від 22.01.2016 року про вчинене кримінальне правопорушення, суд, виходить з положень ст. 87 КПК України, тобто визнає порушенням прав ОСОБА_5 на таємницю спілкування і визнає вказаний доказ недопустимим, а тому не може його використати як доказ вини.

Стороною обвинувачення як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні було надано протокол огляду і вручення коштів від 26.01.2016 року.

З протоколу вбачається, що такий складено оперативним працівником управління Служби Безпеки України у Волинській області ОСОБА_8 на виконання постанови прокурора № 86-т від 25.01.2016 та доручення № 20-85-т від 25.01.2016, що позначена літерою т у реєстраційному номері, тобто свідчить про наявність у даних документів грифу таємно.

Сторона захисту звернулася до суду з клопотанням про визнання вказаних доказів недопустимими.

Оцінюючи законність та допустимість вказаного доказу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.62 ч.3 Конституції України і рішення Конституційного Суду України №12-рп/2011, що трактує вказану норму прямої дії визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку,засобів, джерел отримання таких доказів, а тому в силу ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи, у тому числі ті, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність зобов`язані діяти лише в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

В статті 84 КПК України вказано, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Статтею 86 КПК України визначено, що допустимими є докази, якщо доказ отриманий у порядку, встановленому Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Главою 20 КПК України визначено вичерпний перелік слідчих (розшукових) дій.

Частиною 2 ст. 40 КПК України встановлено, що прокурор чи слідчий вправі доручити проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.

Частиною 4 ст.36 КПК України визначено, що лише прокурор уповноважений доручити проведення процесуальних дій слідчому чи органу досудового розслідування.

Протокол огляду не має будь-якого джерела доказу є слідчою дією (Глава 20, ст.ст.237, 239 КПК) , а вручення коштів і складання протоколу, то це є процесуальною дією.

Оперативний працівник управління СБ України у Волинській області ОСОБА_8 має право проводити виключно конкретні слідчі дії доручені йому слідчим або прокурором.

Відтак, чинним КПК України не передбачено право прокурора чи слідчого доручати оперативним працівникам проведення процесуальних дій, а тому з цих підстав на думку суду вказаний доказ є недопустимим.

Крім того, зі змісту вищевказаного протоколу вбачається, що такий складений на виконання постанови прокурора №86-т від 25.01.2016 року та доручення №20-85-т від 25.01.2016 року, що позначені у реєстраційному номері літерою т. Вказана обставина свідчить про наявність в цих документах грифу «таємно», що вказує на те, що мова йшла про проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Відтак, прокурором чи за його дорученням слідчим під час розкритття матеріалів справи не було надано захисту і обвинуваченому ОСОБА_5 документів виготовлених прокурором під № 86-т від 25.01.2016 року і №20-85-т від 25.01.2016 року незважаючи на те, що хоча останні таку вимогу ставили в своїх клопотаннях.

Лише після того, як сторона захисту звернулася до суду з клопотанням про визнання такого доказу недопустимим з підстав порушення права на захист, то прокурором в останньому судовому засіданні були надані вищевказані розтаємнені документи з проханням долучити їх до матеріалів справи, як докази.

Вказані документи судом були долучені до матеріалів справи.

З огляду на вказані обставини суд зауважує, що чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який згідно з частиною дванадцятою статті 290 КПК, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування.

Отже, факт ознайомлення з матеріалами справи після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі.

Частина дванадцята статті 290 КПК України фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обов`язку щодо відкриття матеріалів, яка полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, невідкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їх доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Оскільки постанова прокурора №86т від 25.01.2016 року і доручення №20-85т від 25.01.2016 року були наявні в сторони обвинувачення на момент розкриття матеріалів справи, однак не були надані стороні захисту і обвинуваченому, тому суд приходить до висновку, що це порушує баланс інтересів в процесі, а відповідно вищевказаний протокол, як доказ є недопустимим.

Стороною обвинувачення як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні було надано протокол за результатами проведення ОТЗ НД від 27.01.2016 року.

У вказаному протоколі зазначено, що такий розтаємнено і складений за результатами проведення 26.01.2016 року, оперативно-технічних заходів негласного документування відділом ОД УСБУ у Волинській області керуючись дорученням заступника начальника відділу прокуратури Волинської області №20-85т від 25.01.2016 року, в рамках кримінального провадження зареєстрованого в ЄРДР за №0000012, на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Волинської області №41т від 25.01.2016 року. Матеріали щодо проведення оперативно-технічних заходів надійшли з відділу УСБУ у Волинській області та знаходяться на оптичному диску DVD-R реєстровий №3/57 від 25.01.2016 року. Крім того, в протоколі зазначено, що до нього додано оптичний диск DVD-R реєстр №3/57 від 25.01.2016 року.

Прокурор в судовому засіданні надав вказаний протокол, просив його дослідити і прийняти як доказ.

Після огляду інформації зафіксованої на вказаному оптичному диску прокурор зазначив, що під час вручення обвинуваченому ОСОБА_5 коштів ОСОБА_6 26.01.2016 року видно, що на його робочому столі знаходиться папка світло-синього кольору, а під час огляду місця події в цій папці за її передньою стінкою були знайдені згорнуті вдвоє 500 доларів купюрами по 100 доларів США. Після їх освітлення ліхтарем з ультрафіолетовим світлом було виявлено світіння світло-зеленого кольору. Вказані кошти були вилучені.

Натомість, сторона захисту звернулася до суду з клопотанням про визнання вказаних доказів недопустимими, оскільки всупереч ч.ч.3, 12 ст.290 КПК України під час відкриття матеріалів не було надано доручення прокурора №20-85т від 25.01.2016 року на підставі якого, як вказано в протоколі проводилася вказана негласна слідча (розшукова) дія. Сторона захисту також зазначала, що під час відкриття матеріалів справи слідча СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_13 з її слів за вказівкою прокурора відмовилась надати захисту і обвинуваченому ознайомитися з інформацією зафіксованою на оригінальному носієві DVD-R реєстровий №3/57 про що було зазначено в протоколі ознайомлення з матеріалами справи.

Судом досліджено вказаний протокол та оглянуто відео-аудіо запис і встановлено розбіжності вказані в протоколі і під час огляду відео зафіксованої інформації на DVD-R за реєстровим №3/57 від 25.01.2016 року.

Так, в протоколі від 27.01.2016 року зазначено, що С. С.С. достає з кишені оброблені, шляхом нанесення препарату Промінь-1, грошові купюри в сумі 500 доларів США, в той самий час ОСОБА_32 розгортає свою папку синього кольору, яка лежить на його столі та вказує С.С.С. куди потрібно класти гроші, піcля чого ОСОБА_32 закриває свою папку.

Натомість на відео з носія DVD-R за реєстровим №3/57 від 25.01.2016 року не вбачається, що ОСОБА_6 , знаходячись 26.01.2016 року в робочому кабінеті обвинуваченого ОСОБА_5 при зазначених обставинах в протоколі вручала йому кошти, або казала, що вручає їх йому в якості винагороди за вчинення будь-яких дій. Під час огляду було лише видно, що папка синього кольору знаходиться на робочому столі ОСОБА_5 по ліву сторону від нього.

Оцінюючи законність та допустимість вказаного доказу, суд виходить з наступного.

Прокурором в судовому процесі було надано суду протокол ознайомлення обвинуваченого і захисника з матеріалами справи де стороною захисту було зазначено, що під час відкриття матеріалів справ слідча СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_13 відмовилась надати можливість ознайомитися з інформацією зафіксованою на приймальному носієві DVD-R реєстровий №3/57 з посиланням на вказівку прокурора.

Під час допиту, з ініціативи прокурора слідчої СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_13 остання пояснила суду, що захисту і обвинуваченому було дійсно відмовлено в можливості ознайомитися з інформацією зафіксованою на оригінальному приймальному носієві DVD-R реєстровий №3/57 від 25.01.2016 року.

Главою 21 КПК України визначено вичерпний перелік негласних слідчих (розшукових) дій, порядок і підстави їх проведення та у яких випадках (ч.ч.2,4,5 ст.246, ст.252 КПК України).

Законодавцем також визначено, яким документом фіксуються результати слідчих (розшукових) і негласних (слідчих) розшукових дій.

Досліджуючи в судовому засіданні вказаний протокол та з огляду на його назву суду не зрозуміло, яка саме негласна слідча (розшукова) дія за дорученням прокурора №20-85т від 25.01.2016 року проводилась, адже така дія, як ОТЗ НД главою 21 чинного КПК України не передбачена, а доручення прокурора від 25.01.2016 року щодо проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії суду не було надано. Суду не зрозуміло, що конкретно прокурором доручалось провести оперативним працівникам ВБКОЗ управління Служби безпеки України і чи доручалось взагалі проведення слідчих (розшукових) чи негласних слідчих (розшукових) дій. З огляду на вищевказане, суд вважає, що ненадання вищевказаного документу в розпорядження сторони захисту під час відкриття матеріалів справи навіть з тих підстав, що такий є таємний не давало можливості стороні під час відкриття справи, а також і суду в процесі розгляду справи по суті дослідити термін дії дозволу на застосування негласних слідчих (розшукових) дій (ч.ч.2,4,5 ст.246, ст.252 КПК України), після використання їх результатів як доказ у кримінальному судочинстві, оскільки такі відомості стосуються лише законності проведення відповідних дій, від чого залежить допустимість їх результатів як джерел доказів, а не є інформацією про засоби, форми і методи оперативно-розшукової діяльності у розумінні ст.8 Закону України Про державну таємницю.

Крім того, статтею 252 КПК України передбачено, що протоколи проведення негласних слідчих (розшукових) дій не пізніше, ніж через двадцять чотири години з моменту припинення зазначених дій передаються прокурору.

Відповідно до положень ст.106 КПК України, протокол в ході досудового розслідування складається слідчим під час проведення негласної слідчої дії або безпосередньо після її закінчення.

Разом з тим, як слідує з вказаного протоколу, негласна слідча дія була проведена 26.01.2016 року, а протокол складено лише наступного дня.

В судовому засіданні прокурор не надав доказів, що у встановлений строк протокол з додатками був направлений прокурору, який давав доручення на проведення таких дій.

Суд зазначає, що лише після того, як сторона захисту звернулася до суду з клопотанням про визнання такого доказу недопустимим з підстав порушення права на захист, то прокурором в останньому судовому засіданні було надано розтаємнене доручення прокурора №20-85т від 25.01.2016 року з проханням долучити його до матеріалів справи, як докази.

Вказаний документ судом було долучено до матеріалів справи.

З огляду на вказані обставини суд зауважує, що чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який згідно зі ст.290 ч.12 КПК, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування.

Отже, факт ознайомлення з матеріалами справи після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі.

Ст.290 ч.12 КПК України фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обв`язку щодо відкриття матеріалів, яка полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, невідкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їх доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Оскільки доручення прокурора №20-85т від 25.01.2016 року було наявне в сторони обвинувачення на момент розкриття матеріалів справи, однак не було надане стороні захисту і обвинуваченому під час розкриття матеріалів справи, то суд приходить до висновку, що це порушує баланс інтересів в процесі, а відповідно вищевказаний протокол, як доказ є недопустимим.

Відтак, оскільки з дорученням прокурора №20-85т від 25.01.2016 року, як і інформацію зафіксованою на приймальному носієві DVD-R реєстровий №3/57 від 26.01.2016 року не були надані стороні захисту і обвинуваченому під час відкриття матеріалів справи, відсутні докази направлення вказаного протоколу з додатком на приймальному носієві DVD-R реєстровий №3/57 від 26.01.2016 року прокурору у встановлений термін, тому суд приходить до висновку, що такі докази є недопустимим і не можуть бути покладені в основу вироку.

Як доказ вини підсудного ОСОБА_5 прокурор надав суду протокол огляду місця події від 26.01.2016 року і заяву ОСОБА_6 про прийняття її на роботу в медичний заклад в якості медичної сестри.

Зі змісту вказаного протоколу вбачається, що вказана дія проводилася слідчою СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_13 в присутності понятих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , участю інших осіб (начальника відділу СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_33 , оперативних уповноважений управління СБ України у Волинській області ОСОБА_34 і ОСОБА_35 ) 26.01.2016 року з 12 год. 44 хв. до 13 год. 04 хв. з використанням технічних засобів фіксації слідів і застосуванням відео-зйомки відеокамерою марки Sony на відеокасету Panasonik. Огляд проводився в робочому кабінеті ОСОБА_5 , де на робочому столі в папці світло-синього кольору за її передньою стінкою були знайдені згорнуті вдвоє 500 доларів США купюрами по 100 доларів США. Після їх освітлення ліхтарем з ультрафіолетовим світлом було виявлено світіння світло-зеленого кольору. Вказані кошти були вилучені. Була вилучена також заява ОСОБА_6 про прийняття її на роботу в якості медичної сестри в медичний заклад з 01.02.2016 року.

Оцінюючи законність та допустимість вказаних доказів суд вважає, що в даному конкретному випадку було проведено обшук службового кабінету ОСОБА_5 ..

Натомість, обшук кабінету повинен проводитися відповідно до ст.ст.234-236 КПК України.

Згідно вимог ст. 234 КПК України слідчий у клопотанні про проведення обшуку повинен вказати речі, документи, які планується відшукати.

Статтею 235 КПК України передбачено, що в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку суд повинен вказати речі, документи для виявлення яких проводиться обшук.

В пункті 7 ч. 3 ст. 234 КПК України та п.6 ч. 2 ст. 235 КПК України, передбачає обов`язкові вимоги, які мають бути вказані у клопотанні та ухвалі суду - це речі, документи, які планується відшукати.

Статтею 9 КПК України передбачено, що слідчий зобов`язаний неухильно додержуватися вимог цього Кодексу.

За таких обставин, 500 доларів США були вилучені досудовим слідством незаконно, оскільки вони були отримані не в процесуальний спосіб, а з порушенням вимог ст. ст. 167-169 КПК України.

Відтак, 500 доларів США і заява ОСОБА_6 про прийняття її на роботу, що визнані по справі речовим доказом і надані суду, як доказ вини ОСОБА_5 отримані досудовим слідством всупереч порядку встановленому КПК України, у зв`язку з чим на підставі ст. 86 КПК України, суд не може визнати їх допустимими доказами.

Як доказ вини ОСОБА_5 сторона обвинувачення надала суду постанову про проведення освідування і протокол освідування ОСОБА_5 від 26.01.2016 року.

В протоколі освідування ОСОБА_5 , яке проводилося за постановою прокурора з 12:20 год. до 12:43 год.. В процесі огляду його службового кабінету зазначено, що під час освітлення ліхтарем з ультрафіолетовим світлом між вказівним і середнім пальцями його правої руки, долоні лівої руки була виявлено світіння світло-зеленого кольору, проведено змиви з цих місць на тампони, які були поміщені в пакети, що опісля були заклеєні і підписані всіма присутніми.

З наданих суду вищевказаних документів суд не вбачає будь-яких доказів вини підсудного ОСОБА_5 в отриманні незаконної винагороди, оскільки з висновку експерта №38/38 від 18.02.2016 року зазначено, що нашарувань спеціальних хімічних речовин на марлевих тампонах, на яких було знято змиви з лівої і правої рук ОСОБА_5 не виявлено.

Сторона обвинувачення в обвинувальному акті вказує, що зі сторони обвинуваченого ОСОБА_5 щодо ОСОБА_6 було вимагання незаконної винагороди за працевлаштування.

Частиною 2 статті 91 КПК України визначено, що доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження і згідно статті 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до положень, визначених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 5 "Про судову практику у справах про хабарництво" вимаганням хабара визначається вимагання службовою особою хабара з погрозою вчинення або невчинення з використанням влади чи службового становища дій, які можуть завдати шкоди правам чи законним інтересам того, хто дає хабара, або умисне створення службовою особою умов, за яких особа вимушена дати хабара з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.

Із законодавчого визначення вимагання хабара як кваліфікуючої ознаки випливає, що ця ознака може бути поставлена у провину лише за наявності трьох основних чинників: 1) ініціатором давання (одержання) хабара є службова особа; 2) пропозиція про давання (одержання) хабара має характер вимоги (примусу), що підкріплюється або а) відкритою погрозою, або б) створенням таких умов, які переконують хабародавця в наявності реальної небезпеки (прихована погроза) його правам та законним інтересам, що змушує його погодитися з вимогою хабароодержувача; 3) дії, виконанням (невиконанням) яких погрожує вимагач, зумовлені його службовим становищем і, головне, мають протиправний характер або спрямовані на заподіяння шкоди лише правам та законним інтересам хабародавця.

З правової позиції Верховного Суду України вбачається, що вимагання може бути поставлено за провину лише у тому разі, якщо винна особа з метою одержання неправомірної вигоди, погрожуючи вчиненням або невчиненням дій, які можуть завдати шкоди правам та законним інтересам того, хто дає цю вигоду, або створює такі умови, за яких особа не повинна була, але вимушена дати неправомірну вигоду, щоб запобігти шкідливим наслідкам законним інтересам. Інакше, законність прав та інтересів, які захищає особа, яка дає неправомірну вигоду, є однією з основних (визначальних) і обов`язкових ознак вимагання (постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від: 4 жовтня 2012 року, 23 травня 2013 року, 30 травня 2013 року, 05 вересня 2013 року, 26 червня 2014 року, справи № 5-12 кс 12, № 5-13 кс 13, № 5-14 кс 13, № 5-28 кс 13, № 5-19 кс 14).

В розпорядження суду стороною обвинувачення як доказ вини ОСОБА_5 надана заяви ОСОБА_6 , що зареєстрована в управління СБ України у Волинській області за № 13-с 22.01.2016 року і заява про вчинення кримінального правопорушення від 22.01.2016 року, яку прийняв в неї начальник відділу ГУ Національної поліції у Волинській області ОСОБА_36 .. У вказаних заявах станом на вказану дату остання зазначає, що ОСОБА_5 вимагав в неї незаконну винагороду за працевлаштування.

Натомість, зі змісту вказаних заяв не вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 , з метою одержання неправомірної вигоди погрожував ОСОБА_6 вчиненням або невчиненням дій, які можуть завдати шкоди правам та законним її інтересам, або були створені такі умови, за яких заявниця не повинна була, але вимушена дати неправомірну вигоду, щоб запобігти шкідливим наслідкам законним інтересам.

Також, в розпорядження суду стороною захисту у встановленому порядку надано і долучено до матеріалів справи наказ від 25.01.2016 року про прийом ОСОБА_6 на роботу з 01.02.2016 року, що на думку суду спростовує заяви останньої щодо вимагання в неї незаконної винагороди за працевлаштування, а також і необхідність давати таку винагороду, адже ОСОБА_6 не заперечує, що будучи на прийомі у ОСОБА_5 між ними було погоджено порядок її прийому на роботу і дату виходу на роботу.

Суд вважає, що досудове слідство не перевіривши в повному обсязі у встановленому порядку заяви ОСОБА_6 передчасно прийшло до висновку про наявність вимагання незаконної винагороди зі сторони ОСОБА_5 , а також і щодо того, що є всі підстави вручати ОСОБА_6 кошти з ціллю їх наступної передачі обвинуваченому.

Станом на день розгляду справи по суті, стороною обвинувачення також не було надано доказів того, що зі сторони ОСОБА_5 під час прийому на роботу ОСОБА_6 було вимагання винагороди.

Суд вважає, що вчиняти таку процесуальну дію, як вручення коштів є підстави тоді, коли є ознаки вимагання.

З наданих суду доказів добутих досудовим слідством вбачається, що дії слідчих не були направлені на перевірку вказаних заявницею обставин щодо вимагання винагороди, що має суттєве значення для правильного визначення вказаної кваліфікуючої ознаки.

Відтак, в сукупності дій працівників правоохоронних органів спровокували ОСОБА_6 на ніби-то вручення неправомірної винагороди обвинуваченому ОСОБА_5 , оскільки досудове слідство відразу кваліфікувало його дії за ознаками вимагання винагороди, тобто за ст.368 ч.3 КК України.

З наданих сторонами суду і досліджених доказів в судовому засіданні встановлено, що жодних погроз з боку ОСОБА_5 про вчинення або невчинення ним дій, які могли би заподіяти шкоду правам та законним інтересам ОСОБА_6 , або за яких би остання була вимушена дати йому винагороду, з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів не має.

Під час судового слідства, а також в дебатах і останньому слові обвинувачений ОСОБА_5 неодноразово зазначав, що відносно нього була вчинена провокація.

Згідно вимог ст.271 КПК України, під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину, з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні.

У статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року підтверджено обов`язковість виконання Україною рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) щодо України (стаття 46), а статтями 13 і 17 передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Так, в рішенні Великої палати Суду у справі Раманаускас проти Литви, зокрема у параграфах 56,71 визначено наступні умови, які підпадають оцінці при вирішенні питання чи відповідає провокація отримання винагороди статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме:

- чи мало місце підбурювання до вчинення злочину і якщо так, то необхідно з`ясувати причини початку проведення операції, ступінь і характер участі правоохоронців у розвитку події злочину та інтенсивність самого підбурювання;

- чи є підстави вважати, що злочин відбувся б і без участі працівників правоохоронних органів, або об`єктів, виявлених і вилучених про проведенні цих слідчих дій;

- чи немає об`єктивних відомостей про ведення підозрюваним злочинної діяльності ще до того моменту, як відносно нього було розпочато правоохоронну операцію з провокації незаконної винагороди.

Позитивна відповідь на перше питання, й негативно на друге й третє питання, за практикою Суду, виступають передумовою визнання порушення права на справедливий суд з моменту початку розслідування злочину.

Відтак, предмет доказування щодо наявності чи відсутності провокації отримання винагороди складається з двох частин:

- чи мала місце зі сторони заявника про злочин ініціатива на дачу неправомірної вигоди, характер і ступінь якої може розцінюватися як провокаційний, і лише у випадку позитивної відповіді на перше питання, необхідно переходити до другої частини, що визначена конкретними обставинами справи.

- зокрема, характер і ступінь впливу працівника правоохоронного органу на розвиток події злочину й вирішення питання, чи відбулася б подія злочину без їх втручання, які допоможуть з`ясувати наступні дані: дата та підстава початку правоохоронної операції; момент офіційного контакту заявника і працівника правоохоронного органу; наявність чи відсутність реальних мотивів зі сторони заявника розпочати за власної ініціативи відповідну діяльність; наявність необхідної потреби в отримані особою, в інтересах якої пропонується неправомірна вигода, певної дії (бездіяльності) від службової особи; дата й підстава застосування негласних заходів, тощо.

За практикою Суду доведення такої обставини, як неучасть у початку провокаційних дій заявника-приватної особи працівників правоохоронного органу покладено на сторону обвинувачення.

Необхідність викладення доводів щодо відсутності провокування особи до вчинення злочину при винесенні постанови про імітацію вчинення злочину за статтею 271 КПК України, покладено на прокурора. Не наведення належної мотивації в постанові про контрольований злочин у частині відсутності провокації злочину може, з одного боку, стверджувати недоведеність стороною обвинувачення відсутності провокації злочину зі сторони правоохоронних органів, а з іншого боку, сама постанова про контрольований злочин може бути скасована судом за клопотання сторони захисту при розгляді справи в суді.

Так, свідок ОСОБА_6 показала суду, що 22.01.2016 року, знаходячись в кабінеті ОСОБА_5 було вирішено її питання з працевлаштування і до роботи за її проханням вона мала приступити 01.02.2016 року. Пропонувала ОСОБА_5 винагороду в розмірі 1000 чи 500 доларів США, хоча таких коштів у своєму розпорядженні не мала. Пояснила суду, що на її питання, як бути надалі оперативний працівник управління СБ України у Волинській області ОСОБА_8 пояснив їй, що надалі все буде іти «за встановленою процедурою».

22.01.2016 року ОСОБА_6 звернулася в управління СБУ України у Волинській області з заявою, що ОСОБА_5 вимагає в неї винагороду за працевлаштування і цим самим порушує її право на працю.

Заяву прийняв оперативний працівник управління СБ України у Волинській області ОСОБА_8 , який опісля за дорученням досудового слідства допитував її в якості свідка, оглядав і вручав кошти заявниці для їх передачі обвинуваченому ОСОБА_5 ..

Свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_7 пояснили суду, що ОСОБА_6 довгий час не могла влаштуватися на роботу по спеціальності. Розповідала про те, що в управлінні СБ України у Волинській області має знайомого оперативного працівника ОСОБА_8 , який допоможе їй влаштуватися на роботу по спеціальності, або навіть допоможе їй заробити гроші.

22.01.2016 року начальник відділу ГУ Національної поліції у Волинській області ОСОБА_37 прийняв від ОСОБА_6 заяву про вчинення кримінального правопорушення, дав доручення оперативному підрозділу допитати ОСОБА_6 в якості свідка з приводу обставин вимагання в неї неправомірної винагороди, «провести огляд грошових коштів, які будуть використовуватися при документуванні та фіксації вимагання та отриманні неправомірної винагороди в ОСОБА_6 »

26.01.2016 року, без належної перевірки досудовим слідством наведених ОСОБА_6 обставин щодо наявності вимагання коштів в діях обвинуваченого ОСОБА_5 , останній були надані кошти (в протоколі огляду і вручення коштів від 26.01.2016 року зазначено: «державні кошти в сумі 500 доларів США), обладнали на ній відео-аудіо апаратуру, автомобілем підвезли до місця роботи обвинуваченого з ціллю вручення йому коштів в якості винагороди.

Суд вважає, що зі сторони ОСОБА_6 була ініціатива на дачу неправомірної вигоди обвинуваченому ОСОБА_5 , а також зафіксувати ц е під час розмови з останнім, що за характером і ступенем дії дає всі підстави розцінювати такі дії як провокаційні.

Виходячи з характеру і ступеню впливу працівників правоохоронних органів на розвиток події щодо вручення коштів, а саме: вирішення питання щодо надання заявниці коштів при відсутності таких в її розпорядженні суд вважає, що без їх наявності в останньої не відбулася б така дія, як занесення ОСОБА_6 26.01.2016 року коштів в робочий кабінет обвинуваченого ОСОБА_5 ..

На це вказує дата, тобто що вже 22.01.2016 року, момент офіційного контакту заявника і працівника правоохоронного органу, оперативному підрозділу досудовим слідством було дане доручення на вручення коштів, що стало підставою початку правоохоронної операції, хоча зі сторони заявника були відсутні реальні мотиви розпочати за власної ініціативи відповідну діяльність, оскільки в її інтересах були вчинені зі сторони ОСОБА_5 дії щодо прийому її на роботу і в уповноваженої особи були відсутні підстави застосування негласних заходів починаючи з 25.01.2016 року, тощо.

В справі «Веселов та інші проти Росії» Суд з прав людини констатував, що як тільки встановлений факт провокації, всі докази, отримані в результаті провокації, стають недопустимими.

Окрім цього, згідно вимог ст. 271 КПК України, під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні.

Таким чином, суд вважає, що показання свідків обвинувачення, висновок експертизи і інші надані суду докази не є доказами вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння, а навпаки, вважає, що викладені в них відомості свідчать про наявність об`єктивних сумнівів щодо доведеності скоєння ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України, і не дають можливості суду зробити беззаперечний і однозначний висновок про його скоєння, оскільки прямих доказів, які б вказували на скоєння цією особою саме даного кримінального правопорушення не має та здобути їх в даний час не можливо і його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтується лише на припущеннях та неналежних доказах.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Аналізуючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності, оцінивши в судовому засіданні доводи обвинувачення, проаналізувавши покази свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що ОСОБА_5 підлягає виправданню за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, а також як особа щодо якої були вчинені провокаційні дії
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.368, 371, 374 КПК України, ст.62 Конституції України, суд,-

У Х В А Л И В :
ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні за ст.368 ч.3 КК України виправдати за недоведеністю його вини.

Арешт, що накладений на майно ОСОБА_5 , а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Речові докази грошові кошти в сумі 500 (п`ятсот) доларів США, а саме: 1 купюра номіналом 100 (сто) доларів США серія НЕ № 28404741, 1 купюра номіналом 100 (сто) доларів США серія НВ № 20546843, 1 купюра номіналом 100 (сто) доларів США серія DL № 13639497, 1 купюра номіналом 100 (сто) доларів США серія НВ № 22238438 J, 1 купюра номіналом 100 (сто) доларів США серія НВ № 22238437 J повернути в фінансовий відділ УСБУ у Волинській області.

Речові докази змиви рук та контрольні зразки бинтів, спец препарату, пластико папка синього кольору та аркуш паперу формату А-4, флеш носій «АЕ63-1030R C20GF 0780021 Made in Taiwan», що знаходиться при матеріалах кримінального провадження залишити при матеріалах кримінального провадження.

Речові докази копія журналу обліку особистого прийому громадян, добровільно наданого секретарем генерального директора ОТМПО ОСОБА_5 та заяву про прийняття на роботу ОСОБА_6 вилученої під час огляду місця події проведеного в службовому кабінеті адміністративного приміщення Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання, який розташований за адресою: м. Луцьк, вул. Львівська, 50 Волинської області, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження залишити при матеріалах кримінального провадження.

На вирок суду може бути подана апеляція до Апеляційного суду Волинської області, шляхом її подачі через Луцький міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: