Справа № 376/1244/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/241/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 22.02.2017

УХВАЛА
Іменем України
22 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі:
головуючого судді: - ОСОБА_2
суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар: - ОСОБА_5
за участю прокурора: - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_7
представника потерпілих - ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000672 за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», першого заступника прокурора Київської області на вирок Сквирського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року, яким,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_2 , з повною загальною середньою освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання звільнено із випробуванням, зі встановленням йому іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 :
- не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально -виконавчої інспекції ;
- повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи;
- періодично з`являтись до кримінально виконавчої інспекції для реєстрації.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3338,64 грн. процесуальних витрат на залучення експертів.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 20000 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 17780 грн. матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 1000 грн. за експертні послуги ФОП ОСОБА_11 .
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 40000 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілої ОСОБА_9 9489,89 грн. витрат на лікування.
Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілого ОСОБА_10 67201,46 грн. витрат на лікування.
Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілого ОСОБА_10 50000 грн. матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу.
Вироком також вирішено питання щодо речових доказів,
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно з вироком суду, 20.11.2015 року близько 18 год. ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «АUDІ 100», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить йому згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , та рухаючись на 293 - км автодорогою Кременець - Біла Церква - Ржищів в напрямку м. Сквира, Київської області, всупереч п. 12.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року, введеними в дію 01 січня 2002 року, згідно з яким «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги» та п. 14.2 «в» ПДР України, відповідно до якого «Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані», почав виконувати обгін вантажного автомобіля, який рухався в попутному з ним напрямку, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 210930», д.н.з. НОМЕР_3 , який в той час рухався в зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди: пасажир автомобіля «ВАЗ 210930», д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичного експерта № 24/Д від 24.03.2016 року, отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження; водій автомобіля «ВАЗ 210930», д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичного експерта № 23/Д від 22.03.2016 року, отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Згідно з висновком експерта № 19/8-02/692 від 10.06.2016 року встановлено, що: за даних дорожніх обставин, з технічної точки зору, водій автомобіля «АUDІ 100», д.н.з. НОМЕР_1 , повинен був діяти згідно вимог п.п. 12.2 та 14.2 «в» Правил дорожнього руху України; за заданих дорожніх обставин, з технічної точки зору, можливість попередження зіткнення автомобілів, водієм автомобіля «АUDІ 100», д.н.з. НОМЕР_1 , полягала у виконанні ним вимог п. 14.2 «в» Правил дорожнього руху України, для чого не було перешкод технічного характеру.
Грубі порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 12.2 та 14.2. «в» Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку із вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , та середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» просить вирок Сквирського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до ПрАТ «УПСК» скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог потерпілих відмовити у повному обсязі. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що правовідносини між Позивачем і ПрАТ «УПСК» є цивільно-правовими і не випливають із обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України. Оскільки Страховик несе відповідальність не на підставі закону, а в силу договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, він не може бути відповідачем при вирішенні позову в порядку ч. 2 ст. 128 КПК України.
Позов потерпілого в кримінальному провадженні може стосуватися лише обвинуваченого ОСОБА_7 , а вимоги до страховика можуть розглядатися лише поза межами кримінального провадження, тобто в порядку цивільного судочинства.
Посилається і на те, що при вирішенні цивільного позову судом першої інстанції проігноровано норму Закону України № 1961-IV, а саме: п. 35.1 ст. 35, згідно якої для отримання страхового відшкодування потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачі зверталися до ПрАТ «УПСК» із заявою про страхове відшкодування, тобто не скористалися своїм правом на вирішення спору в досудовому порядку, чим порушила порядок та умови отримання страхового відшкодування.
Вказує і на те, що право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає з моменту, коли право цієї особи порушене, тобто з моменту відмови страховика у виплаті страхового відшкодування.
Посилається і на те, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку щодо розміру шкоди, заподіяної майну потерпілого, оскільки розмір такого виду шкоди розраховується не в добровільному порядку, а на підставі вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які судом першої інстанції не були застосовані.
Крім того, судом першої інстанції не враховано положення абзацу 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України № 1961-IV, в якій зазначається, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього Закону.
Згідно договору ліміт відповідальності (страхова сума) за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю складає 100 000 грн., за шкоду заподіяну майну 50 000 грн., франшиза 500 грн.
Таким чином, суд першої інстанції неправомірно стягнув з ПрАТ «УПСК» шкоду, пов`язану із пошкодженням транспортного засобу, у розмірі 50 000 грн.
Вказує і на те, що для проведення компенсації витрат, понесених Позивачами на лікування, останнім необхідно було подати до Відповідача оригінали чеків на купівлю лікарських препаратів та витяг з історії хвороби із зазначення курсу лікування, кількістю та дозуванням медичних препаратів, призначених лікарем. Даний витяг має бути завірений належним чином.
В матеріалах справи відсутні документи медичного закладу, якими можуть бути обґрунтовані підстави для відшкодування таких витрат, у зв`язку з чим Страховику неможливо встановити, чи відповідають лікарські засоби, придбані потерпілими, медичним рекомендаціям відповідного закладу охорони здоров`я.
В апеляційній скарзі заступник прокурора Київської області просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, застосувавши до нього ст. 76 КК України. В інший частині вирок суду залишити без змін.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції не врахував підвищений ступінь суспільної небезпеки злочину, який вчинено з грубим порушенням вимог ПДР, наслідків злочинного діяння спричинення потерпілим тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень та призначив покарання у розмірі, що не забезпечить досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України. Так, при вирішенні питання про необхідність призначення додаткового покарання, суд не врахував зазначені обставини та не обрав ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк. Як наслідок, вказані порушення призвели до уникнення обвинуваченим додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а тому призначене покарання явно не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість.
Крім того, вказує і на те, що ОСОБА_7 засуджено за кримінальне правопорушення, яке він вчинив 20.11.2015 року до дня набрання чинності Законом України від 07.09.2016 року № 1492-VIII, проте при звільненні його від відбування покарання з випробуванням, суд не мав права покладати на нього обов`язок, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу КВІ (як в редакції Закону від 14.04.2009 року так і в редакції Закону від 07.09.2016 року).
В запереченнях на апеляційні скарги обвинувачений ОСОБА_7 вказує на те, що згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування )для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому, зокрема, додаткові витрати, викликані необхідністю придбання ліків.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Таким чином, суд першої інстанції належним чином вирішив стягнути з ПрАТ «УПСК» на користь потерпілих грошові кошти.
Щодо апеляційної скарги прокурора вказує на те, що згідно з матеріалами кримінального провадження, він свою вину в інкримінованому злочині визнав повністю, щиро розкаявся, добровільно частково відшкодував завдану потерпілим майнову та моральну шкоду, активно сприяв розкриттю злочину. Також зазначає, що має посвідчення водія і наявність посвідчення водія може суттєво вплинути на його подальше місце роботи, а відповідно його офіційне працевлаштування може суттєво вплинути на подальшу матеріальну підтримку потерпілих, так як він зобов`язався надалі відшкодовувати потерпілим завдану шкоду, а тому позбавлення права керувати транспортними засобам може привести до неможливості виконання даного завдання. Вказує на те, що потерпілі, а також прокурор, який брав участь у суді першої інстанції, в судових дебатах, при розгляді справи в суді першої інстанції, просили не застосовувати до нього додаткову міру покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.
В запереченнях представник потерпілих ОСОБА_8 , щодо апеляційної скарги прокурора вказує на те, що потерпілі погоджуються з позицією прокуратури про позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними засобами на строк три роки.
Посилається і на те, що скасування вироку в частині заборони ОСОБА_7 виїзду на постійне проживання за межі України, може поставити потерпілих в гірше становище, бо виїзд засудженого за кордон на постійне проживання позбавить їх можливості стягнення матеріальних та моральних збитків із засудженого. У зв`язку з цим, наполягає на застосуванні стосовно ОСОБА_7 збереження заборони на виїзд за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В запереченнях щодо апеляційної скарги ПрАТ «УПСК» представник потерпілих частково погоджується з даною апеляційною скаргою, а саме просить вирок Сквирського районного суду Київської області від 19.12.2016 року в частині задоволення цивільних позовів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до ПрАТ «УПСК» скасувати та направити матеріали кримінального провадження в цій частині на новий розгляд у Сквирський районний суд Київської області в порядку цивільного судочинства.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги ПрАТ «УПСК», думку представника потерпілих, який вимоги апеляційної скарги прокурора підтримав частково, а саме вважав, що до обвинуваченого слід застосувати додаткове покарання та заперечував щодо вирішення питання застосування до обвинуваченого вимог ст. 76 КК України, при вирішенні апеляційної скарги ПрАТ «УПСК» поклався на думку суду, обвинуваченого, який просив залишити апеляційні скарги прокурора та ПрАТ «УПСК» без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши доводи апеляційних скарг та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Судовий розгляд даного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження та потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості. Правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 сторонами кримінального провадження не оспорюється.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином, вчиненим з необережності, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування завданих збитків. Також судом враховано відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин та думку потерпілих, які вважали за можливе не позбавляти обвинуваченого волі.
За таких обставин призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.
Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо недоцільності застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та можливості його звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 хоча і вчинив тяжкий злочин, однак вказаний злочин вчинений з необережності, обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, станом на 22.02.2017р. відшкодував потерпілим заподіяну моральну та матеріальну шкоду на загальну суму 120 тис. грн., в суді першої інстанції потерпілі не наполягали на застосуванні щодо нього додаткового покарання. Крім того обвинувачений ОСОБА_7 керував транспортним засобом в тверезому стані, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на даний час не працює, перебуває на обліку в центрі зайнятості, має на утриманні двох дітей, які на даний час є студентами денної форми навчання, має право керувати транспортними засобами декількох категорій, за його словами існує можливість його працевлаштування водієм, а тому позбавлення його права керувати транспортними засобами може унеможливити його працевлаштування і позбавить його можливості надавати матеріальну допомогу потерпілим та може поставити його сім`ю в скрутне матеріальне становище.
За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання та необхідності застосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є необґрунтованими.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням із покладенням, на підставі ст.76 КК України обов`язків, у тому числі, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, суд застосував положення ст. 76 КК України в редакції, що діяла на час вчинення злочину. Нова редакція ст. 76 КК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07.09.2016 року №1492-VIII, що набрала чинності 08.10.2016 року ) погіршує становище обвинуваченого.

Відповідно до положень ч.2 ст. 5 КК України закон, який погіршує становище особи не має зворотної дії в часі. У даному випадку, при застосуванні до ОСОБА_7 положень ст. 76 КК України є необхідним застосування положень ч.2 ст. 4 КК України, відповідно до якої злочинність і караність, а також інші кримінально правові наслідки визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Тобто, підлягає до застосування та редакція ст. 76 КК України, яка діяла на момент вчинення злочину.

Окрім того, незастосування такого обов`язку до обвинуваченого ОСОБА_7 , як не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції може поставити потерпілих в гірше становище, оскільки може позбавити потерпілих можливості стягнення матеріальних та моральних збитків із засудженого. Тому доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд не мав права покладати на ОСОБА_7 обов`язок, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу КВІ (як в редакції Закону від 14.04.2009 року так і в редакції Закону від 07.09.2016 року), є безпідставними.
Разом з тим доводи апеляційної скарги ПрАТ «УПСК», що стосуються розв`язання цивільних позовів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заслуговують на увагу, оскільки при розгляді кримінального провадження суд першої інстанції, в порушення вимог ст.374 КПК України, при частковому задоволенні цивільних позовів на користь потерпілих взагалі не мотивував своє рішення.

Так, при вирішенні питання щодо необхідності стягнення з ПрАТ «УПСК» на користь потерпілих матеріальних витрат на лікування та шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу, суд не з`ясував, чи подавали потерпілі, відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» заяви про страхове відшкодування до ПрАТ «УПСК», чи враховано судом при стягненні матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу розмір франшизи, не послався суд і на норми закону, на підставі яких було розв`язано цивільні позови потерпілих саме в таких розмірах, чим унеможливив перевірити судом апеляційної інстанції правильність вирішення цивільних позовів потерпілих до ПрАТ «УПСК» та до обвинуваченого ОСОБА_7 .

Отже, під час розгляду справи судом першої інстанції було допущено порушення кримінального процесуального закону, що є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення в частині розв`язання цивільних позовів на користь потерпілих, в зв`язку з чим вирок суду в цій частині підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задовольнити частково. Вирок Сквирського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд в цій частині в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.405,407,419 КПК України колегія суддів,

У х в а л и л а :
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задовольнити частково.

Вирок Сквирського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 рокущодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 - скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в цій частині в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Судді _____________________ _____________________ _________________