Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0007318 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 07.08.2001 року

за ч.3 ст.142 КК України 1960 року на 7 років позбавлення волі

з конфіскацією майна;

2) вироком Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2009 року

за ч.1 ст.309 КК України на 6 місяців арешту;

3) вироком Подільського районного суду м. Києва від 20.02.2012 року

за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі;

4) вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12.04.2012 року

за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України на підставі

ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

5) вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 11.05.2012 року

за ч.2 ст.185 КК України на підставі ч.4 ст.70 КК України

на 4 роки 9 місяців позбавлення волі;

6) вироком Оболонського районного суду м. Києва від 01.08.2012 року

за ч.2 ст.185 КК України на підставі ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України

на 4 роки 10 місяців позбавлення волі,

ухвалою Ірпінського міськрайонного суду Київської області

від 27.10.2015 року звільненого умовно-достроково на 9 місяців 16 днів,

________________________________

Справа № 11-кп/796/724/2017
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 8 грудня 2016 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 01.08.2012 року і за сукупністю вироків ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості та правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції змінити і призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, із застосуванням положень ст.75 КК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції призначив йому надмірно суворе покарання, і просить урахувати, що він має постійне місце проживання і реєстрації, позитивно характеризується, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, визнав себе винним у скоєному, щиро розкаявся і активно сприяв розкриттю злочинів. Звертає увагу на думку потерпілих, які в суді першої інстанції не наполягали на призначенні йому покарання, пов`язаного з позбавленням волі, і вважає, що таке покарання дасть йому можливість займатися суспільно-корисною працею і відшкодувати потерпілим завдані збитки.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, а також урахувати, що на його утриманні перебувають матір і племінник; аналогічні доводи захисника ОСОБА_6 ; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив низку крадіжок чужого майна за наступних обставин.

19 червня 2016 року близько 3 години ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 77 на вул. Бальзака в м. Києві, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою каменя розбив скло передніх правих дверцят в автомобілі Ford Kugа д/н НОМЕР_1 та проник у салон, звідки повторно таємно викрав відеореєстратор Prestigio Roadrunner 310i вартістю 500 гривень і навігатор Prestigio Geovision 5900HDвартістю 1 300 гривень, а всього майно загальною вартістю 1 800 гривень, яке належало потерпілій ОСОБА_9 , після чого з місця вчинення злочину втік, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

Крім цього, аналогічним способом ОСОБА_7 проникав у транспортні засоби і повторно таємно викрав:

- 21 червня 2016 року близько 2 години біля будинку № 8/13 на вул. Радунській в м. Києві з автомобіля Sang Yong Korando д/н НОМЕР_2 відеореєстратор MIO MiVue 568 вартістю 2 800 гривень, який належав потерпілій ОСОБА_10 ;

- 21 червня 2016 року близько 3 години біля будинку № 46 на вул. Драйзера в м. Києві з автомобіля Nissan Almera д/н НОМЕР_3 навігатор GPS Garmin Nuvi 66LM вартістю 2 700 гривень, який належав потерпілій ОСОБА_11 ;

- 12 липня 2016 року близько 1 години 30 хвилин біля будинку № 1-а на вул. Сабурова в м. Києві з автомобіля Kia Rio д/н НОМЕР_4 навігатор GPS Garmin Nuvi 2597LMТ вартістю 2 400 гривень, який належав потерпілому ОСОБА_12 ;

- 1 серпня 2016 року близько 4 години 15 хвилин біля будинку № 66-а на пр-ті Маяковського в м. Києві з автомобіля Chevrolet Aveo LS д/н НОМЕР_5 відеореєстратор Prestigio вартістю 800 гривень, флеш накопичувач вартістю 50 гривень, запальничку вартістю 300 гривень, подарунковий набір (брилок для ключів, ручка та ніж) вартістю 100 гривень, автомобільну USB-зарядку, два USB-кабелі, USB-подовжувач, автомобільний тримач до реєстратора, а всього майно загальною вартістю 1 440 гривень, яке належало потерпілому ОСОБА_13 .

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, особу винного, який не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, а також обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, і обставину, що його обтяжує, рецидив злочинів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_7 шість разів судимий, в тому числі за злочини проти власності, систематично вчинював крадіжки за даним вироком у спосіб, який передбачає пошкодження майна потерпілих. Хоча потерпілі і не пред`явили цивільні позови, обвинувачений не міг не розуміти про наявність завданих його діями матеріальних збитків, однак, перебуваючи на волі, дій до їх відшкодування не вжив.

А тому доводи в апеляційній скарзі про те, що у разі відбування ним покарання в місцях позбавлення волі потерпілі будуть позбавлені можливості отримати відшкодування завданої шкоди, є недоречними.

Стосовно доводів ОСОБА_7 , висловлених у суді апеляційної інстанції, про часткове відшкодування одному з потерпілих завданої шкоди, колегія суддів зауважує, що такі дані в матеріалах провадження відсутні, і сам обвинувачений не зміг пояснити, у якому розмірі було здійснено таке відшкодування. Не підтверджено будь-якими доказами і наявність на його утриманні матері і племінника, який досяг повноліття.

Отже, суд взяв до уваги ті дані й обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, і правильно призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті закону України про кримінальну відповідальність.

Вірно застосовано судом і положення ст.71 КК України, оскільки ОСОБА_7 , який був звільнений умовно-достроково, вчинив новий злочин протягом невідбутої частини покарання, і остаточне покарання за сукупністю вироків призначено йому у мінімально можливому розмірі.

Саме таке покарання, на переконання колегії суддів, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

А тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 8 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3