11-кп/775/211/2017(м)
263/9089/16-к

Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Суддя 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах та

справах про адміністративні правопорушення

Апеляційного суду Донецької області

у складі: головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0002169 від 13.06.2016 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20.02.2017 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Маріуполя Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винним за ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 07.08.2014 року, остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі та штрафу на користь держави в сумі 850 гривень, відповідно до ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу виконується самостійно, -

В С Т А Н О В И Л А :

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_9 13 червня 2016 року приблизно об 11.00 год., знаходячись біля будівлі Центру первинної медичної санітарної допомоги №3 по пр. Миру, 80, в Центральному районі м.Маріуполя, повторно, переслідуючи мету відкритого викрадення чужого майна, підійшов до раніше незнайомого неповнолітнього ОСОБА_10 та відкрито викрав з лівої кишені шортів мобільний телефон «Doogee X-5», вартістю 1081,03 гривень та гроші в сумі 200 гривень, які знаходилися під кришкою мобільного телефону, спричинивши потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1281,03 гривень.

Не погодившись з судовим рішенням, обвинувачений та його захисник адвокат ОСОБА_8 , подали апеляційні скарги.

Захисник просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та призначити за пред`явленим обвинуваченням її підзахисному мінімальне покарання, посилаючись на те, що останній вину визнав повністю, щиросердно розкаявся у скоєному, цивільний позов не був заявлений, потерпілий та його законний представник не наполягали на суворому покаранні.

Також зазначає, що при призначені покарання суд не у повній мірі врахував стан здоров`я ОСОБА_9 , який тяжко хворіє та його стан є нестабільним.

Обвинувачений просить скасувати оскаржуване судове рішення, вважає, що його дії неправильно кваліфіковані за ч.2 ст. 186 КК України, просить перекваліфікувати його дії на ч.2 ст.185 КК України, зазначає, при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції порушено його право на захист, оскільки не взяті до уваги його доводи з приводу того, що він не скоював злочин, передбачений ч.2 ст. 186 КК України, а при призначенні покарання суд не врахував, що він є інвалідом 2 групи.

Прокурор Маріупольської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_11 подала заперечення на апеляційні скарги, в яких просить залишити без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, а вирок суду першої інстанції без змін, вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, призначене покарання є законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні доводи, потерпілу, яка вважала вирок суду законним та обґрунтованим, прокурора, який просив залишити апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненого повторно.

В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 стверджував, що він тайно взяв у потерпілого із кишені телефон, потерпілий потім тільки побачив та попросив віддати, тому його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст. 185 КК України. З потерпілим вони порозумілися, потерпілі не наполягали на строгій мірі покарання, тому він вважає суворою призначену судом міру покарання.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , у тому числі і зазначені ним в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли.

Незважаючи на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_9 своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, висновки суду про доведеність його винуватості у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

Так, потерпілий ОСОБА_10 суду показував, що 13 червня 2016 року приблизно о 11.00 годині на зупинці автотранспорту біля міської лікарні №3 до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_9 та попросив гроші для купівлі ліків, а коли він йому відмовив, дістав з лівої кишені його шортів мобільний телефон. При цьому він бачив, як обвинувачений діставав телефон та попросив його віддати, але ОСОБА_9 відмовився це зробити та пообіцяв віддати телефон за гроші 170грн.

Показання потерпілого узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом і повністю спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він тайно викрав телефон у потерпілого.

Так, в ході проведення слідчого експерименту 02.07.2016 року за участю ОСОБА_9 , обвинувачений пояснив та показав, як 13.06.2016р. біля зупинки громадського транспорту він попросив у потерпілого гроші, а коли потерпілий відмовився, підійшов нього та рукою витягнув з кишені його шортів мобільний телефон, який поклав у кишеню своїх брюк. На вимоги потерпілого повернути телефон він відмовився, тобто обвинувачений відкрито викрав телефон у присутності потерпілого, на вимогу потерпілого повернути викрадене, відмовився.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у п.3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06 листопада 2009 року, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції не містять протиріч, по встановленим судом фактичним обставинам кримінального провадження, виходячи з сукупності вказаних та інших досліджених в судовому засіданні доказах, яким надана відповідна правова оцінка у вироку, в межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано та правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Також не знайшли підтвердження апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника про суворість призначеного покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_9 призначив відповідно до загальних правил призначення покарання, майже у мінімальних межах санкції частини відповідної статті кримінального закону, що передбачає відповідальність за здійснення відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про призначення покарання та його розміру ОСОБА_9 , суд першої інстанції належним чином врахував конкретні обставини справи, характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься, відповідно до вимог ст.12 КК України, до тяжкого злочину, дані про його особу, який ніде не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, хворіє хронічним захворюванням, раніше неодноразово судимий, скоїв злочин у період умовно-дострокового звільнення, не встановивши обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання та дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавленням волі, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, обвинувачений, маючи судимості за умисні корисливі злочини, в період умовно-дострокового звільнення повторно вчинив аналогічний умисний корисливий злочин, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_9 більш м`якого покарання, ніж призначив суд першої інстанції, оскільки судом першої інстанції вірно та обґрунтовано визначено обвинуваченому вид та розмір покарання, з урахуванням усіх тих обставин, які обвинувачений та його захисник зазначають в апеляційних скаргах.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_8 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, винесено законне та обґрунтоване судове рішення, підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20.02.2017 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4