АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/417/17 Справа № 186/1646/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою прокурора Першотравенського відділу Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Першотравенськ Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України,-

встановила:
Вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст.135 КК України у виді 1 року позбавлення волі;

- за ч.2 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

У відповідності до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю три роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно пунктів 1-2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Провадження по цивільному позову ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди в сумі 100 000 гривень ухвалено закрити на підставі п.3 ч.1 ст.205 ЦПК України, у зв`язку з відмовою позивачки від позову, яка прийнята судом.

Стягнуто на користь держави судові витрати по залученню експерта в сумі 5 141 гривня 10 копійок.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винним у вчинені наступного:

Так, 08 квітня 2013 року о 03 годині 55 хвилин в м. Першотравенську Дніпропетровської області, керуючи автомобілем «Toyota Tercel - 4WD» д/н НОМЕР_1 білого кольору, який знаходиться у володінні ОСОБА_12 , в темну пору доби, рухаючись по вул. Леніна м. Першотравенська Дніпропетровської області зі швидкістю 100 км/г., на смузі зустрічного руху проїзної частини, на відстані 3,0 м від правого краю проїзної частини за напрямом руху автомобіля «Toyota Tercel - 4WD», та на відстані 21,95 м від знаку «Пішохідний перехід», здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , в результаті чого останньому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження як призвели до смерті потерпілого.

Такі наслідки наступили оскільки, дії водія автомобіля «Toyota Tercel - 4WD» д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п.10.1, 11.4, 12.4 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Крім того, 08 квітня 2013 року, о 03 годині 55 хвилин, ОСОБА_7 знаходячись на зустрічній смузі руху вул. Леніна м. Першотравенська Дніпропетровської області, напроти буд. №9, розуміючи, що скоїв наїзд на пішохода, ОСОБА_13 усвідомлюючи, що останній знаходиться у небезпечному для життя стані та позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження дій, спрямованих на надання потерпілому необхідної допомоги не вжив, та покинув місце події направившись до с.Демурине Межівського р-ну Дніпропетровської області, де залишив автомобіль у кюветі, а сам зник в невідомому напрямі.

Не погодившись з вироком суду, прокурор подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить вирок в частині призначеного покарання суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні вказаних злочинів та призначити наступне покарання за ч.1 ст. 135 КК України у виді 1 року позбавлення волі, за ч.2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У відповідності до ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та даним про особу обвинуваченого.

Вказує, що обвинувачений вину в скоєні злочину передбаченого ч.1 ст.135 КК України не визнав та надав з цього приводу суперечливі покази в яких останній вказав, що взагалі не бачив, що скоїв наїзд на пішохода, а швидкість руху на момент наїзду складала 50 км/год, зазначені свідчення на думку прокурора спростовуються показами свідків та висновками експерта по справі, а вказана позиція обумовлена тим, що останній намагається уникнути від відповідальності.

Звертає увагу на обставини вчинення злочину, а саме те. що обвинувачений з метою уникнення від відповідальності, залишив потерпілого в безпорадному стані та покинув місце події, залишивши автомобіль в кюветі біля с. Демурино Межівського району, а сам виїхав за межі м. Першотравенськ.

Вважає, що факт відшкодування шкоди потерпілій на стадії судового провадження свідчить про корисливі наміри обвинуваченого направлені на уникнення від суворого покарання. Звертає увагу на покази потерпілої, яка вказала, що в неї до цього часу є претензії, оскільки після смерті чоловіка залишилися непогашені кредити.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав доводи апеляції та просив вирок скасувати через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, та про дослідження характеризуючих даних про особу обвинуваченого, думку обвинуваченого та його захисника які заперечували проти доводів апеляції та просили залишити її без задоволення, а вирок без змін, позицію учасників в судових дебатах, які підтримали такі ж позиції, перевіривши матеріали справи, дослідивши матеріали в частині характеризучих даних обвинуваченого, вивчивши та проаналізувавши доводи апеляції, зіставивши їх з наявними матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає задоволенню, вирок в частині призначеного покарання скасуванню з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_14 у скоєні інкримінованих злочинів при обставинах, викладених у вироку відповідають фактичним обставинам справи, та повністю ґрунтуються на даних розглянутих в судовому засіданні, та приведених у вироку доказах, які в апеляції прокурором не оспорювалися.

Як вбачається з матеріалів кримінального та судового провадження, журналу судового засідання, органами досудового слідства і судом досліджені всі обставини, які могли мати значення для справи. Докази зібрані по справі є допустимими, достатніми і достовірними.

Що ж стосується міри покарання, то відповідно з вимогами ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, прийде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Із розяснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що суди визначаючи ступінь тяжкості скоєного злочину, зобов`язані виходити з класифікації злочинів, а також з особливостей конкретного злочину та обставин його скоєння (форма вини, мотив, спосіб скоєння, кількість епізодів, характер та ступінь тяжкості наслідків та інше).

Між тим, вимоги вказаного закону судом першої інстанції не дотримано.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_14 від відбування покарання з іспитовим строком, суд послався на відшкодування завданої шкоди і те, що останній позитивно характеризується за місцем свого проживання, працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий в силу ст. 89 КК.

Однак, суд на переконання колегії, при призначенні покарання не навів переконливих доводів для застосування вимог ст. 75 КК та звільнення засудженого від кримінальної відповідальності, не в повній мірі врахував, що скоєні злочини відноситься до категорії невеликої тяжкості та тяжкого, за які передбачене покарання у вигляді тривалого строку позбавлення волі, а саме до восьми років.

Не врахувано судом, що сам обвинувачений своєю неправомірною поведінкою, при виникненні небезпеки руху, як водій повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, останній ніяких заходів з попередження дорожньої транспортної події не прийняв, скоїв наїзд на пішохода, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті, після чого залишив останнього в небезпечному для життя стані, та з місця пригоди зник.

Колегія суддів слушними вважає, доводи прокурора з приводу того, що обвинувачений з метою уникнення від реального покарання надавав суперечливі покази під час досудового слідства та при розгляді справи у судовому засіданні, що підтверджується наданими матеріалами.

Не може не врахувати колегія суддів, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину передбаченого ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 185 КК, що свідчить про схильність останнього до антисоціальної поведінки (т. 2 а.п. 61, 62), міцних соціальних зв`язків та утриманців не має.

Беручи до уваги принципову позицію обвинуваченого, який щиросердечно в скоєному не розкаявся, належних висновків для себе не зробив, та лише на стадії судового провадження надав потерпілій матеріальну допомогу по відшкодуванню завданої шкоди, колегія суддів вважає, що його виправлення без відбування покарання пов*язаного з позбавленням волі неможливе.

Під час апеляційного перегляду підстав та обставин для призначення покарання відповідно до вимог ст. 69 КК колегією не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів, вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для звільнення ОСОБА_14 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. За таких обставин доводи прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання є обґрунтованими.

Ті обставини, що обвинувачений відшкодував шкоду та позитивно характеризується за місцем проживання враховується судом при призначенні покарання в межах санкції статті, що передбачає покарання за вчинений злочин та враховуються в сукупності з іншими матеріалами справи.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вважає, що суд призначив таке покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, яке хоч і не виходить за межі, встановлені законом, але з застосуванням ст. 75 КК України, є явно несправедливим внаслідок м`якості. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З цих підстав апеляція прокурора про необхідність скасування вироку щодо ОСОБА_14 внаслідок м`якості призначеного покарання та про призначення йому покарання у виді позбавлення волі підлягає задоволенню.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 414 КПК України, колегія суддів визнає вирок щодо ОСОБА_14 таким, що підлягає скасуванню за м`якістю призначеного йому покарання, з постановленням свого вироку в частині призначення засудженому покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

Керуючись ст.ст. 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора Першотравенського відділу Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року щодо ОСОБА_15 в частині призначеного йому покарання скасувати.

Вважати ОСОБА_10 засудженим:

-за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 року позбавлення волі;

-за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_16 покарання у виді 5 (п*яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_16 рахувати з моменту затримання.

В решті вирок - залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до вказаного суду протягом 3 місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3