Справа № 159/2976/16-к Провадження № 11-кп/773/664/16 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 156 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 грудня 2016 року м. Луцьк

Апеляційний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , із середньою освітою, не працює, раніше судимий:

1) 08.12.2006 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

2) 21.08.2007 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, частково приєднано покарання за попереднім вироком та визначено остаточне покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

3) 31.03.2011 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі,

засуджений за ч. 2 ст. 156 КК України до покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу залишено попередній тримання під вартою.

Строк відбуття покарання визначено обчислювати з 14 червня 2016 року.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк перебування під вартою з 14 червня до 05 жовтня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В порядку ст. 100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.

ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 14 червня 2016 року близько 06 год 00 хв він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у будинку АДРЕСА_2 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті вчинив розпусні дії щодо малолітньої ОСОБА_10 .

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу. Вказує на те, що наявні суперечності у показаннях потерпілої та її законного представника матері. Вважає, що показання ОСОБА_11 , яка є бабусею потерпілої, не можуть братися судом до уваги, оскільки перша є зацікавленою особою. Звертає увагу на показання свідка ОСОБА_12 , який у судовому засіданні заперечив вчинення обвинуваченим будь-яких протизаконних дій щодо малолітньої ОСОБА_10 . Крім того, посилається на те, що показання свідка ОСОБА_13 дані нею у стані алкогольного сп`яніння під тиском працівників поліції, а також вказує на поведінку потерпілої, яка не подавала ознак вчинення щодо неї протиправних дій, коли до будинку прибули поняті ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . З огляду на вищенаведені обставини просить переглянути вирок суду першої інстанції.

Захисник обвинуваченого оскаржує рішення суду з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Стверджує, що судом першої інстанції не взято до уваги позицію потерпілої, яка у судовому засіданні жодних пояснень проти ОСОБА_7 не давала, та свідка ОСОБА_12 , який заперечив вчинення обвинуваченим будь-яких протизаконних дій щодо малолітньої ОСОБА_10 . Зазначає, що свідок ОСОБА_13 ствердила про психологічний тиск на неї працівників поліції. У зв`язку із тим, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким виправдати його підзахисного.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого, його захисників, які підтримали апеляції у повному обсязі, прокурора, який заперечив проти їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

В силу ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Згідно ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку апеляційного суду, вказаних вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримано.
Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 156 КК України, суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.
Обставини, встановлені у вироку, ґрунтуються на об`єктивному, повному і всебічному дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , які в сукупності із показаннями її законного представника ОСОБА_16 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та іншими доказами покладено в основу обвинувального вироку.
Матеріалами провадження стверджується, що показання малолітньої потерпілої ОСОБА_10 є послідовними.

Подію злочину, за вказаних у судовому рішенні обставин, ОСОБА_10 підтвердила як на стадії досудового розслідування, так і у суді першої інстанції.

З висновку судово-психіатричної експертизи № 156 від 06.07.2016 року вбачається, немає підстав вважати, що малолітня ОСОБА_10 дає показання під впливом дорослих, вони відповідають її віковому інтелектуальному розвитку, остання не схильна до вираженого фантазування.

Крім того, як стверджено матеріалами провадження ОСОБА_10 за місцем навчання успішна учениця, поводить себе зразково. ЇЇ матір також позитивно характеризується.

Обставини, викладені у показаннях малолітньої потерпілої, також підтвердили її законний представник ОСОБА_16 , свідок ОСОБА_11 . Вони є правдивими та в сукупності з іншими доказами повністю відтворюють картину перебігу події, за якою щодо першої було вчинено злочин.

Тому доводи, викладені в апеляційних скаргах, про недостовірність показань вищевказаних осіб, апеляційний суд вважає безпідставними.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про непослідовність показань свідка ОСОБА_12 , оскільки останній перебуває у дружніх відносинах з обвинуваченим.

Крім того, його показання є суперечливими та не узгоджуються з показаннями потерпілої, її законного представника, свідка ОСОБА_11 , а також наявні розбіжності із показаннями самого обвинуваченого. Викладені в показаннях факти є не логічними, і пояснює він це перебуванням на той час у стані сп`яніння.

Не заслуговують на увагу твердження апелянтів про дачу пояснень свідка ОСОБА_13 під тиском працівників поліції.

Апеляційним судом встановлено, що допит свідка було проведено із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому піддавати його сумніву у суду немає підстав.
Хоча ОСОБА_13 не була очевидцем подій, що інкримінуються обвинуваченому, однак у суді першої інстанції стороною обвинувачення було підтверджено, що на стадії досудового розслідування її показання викривали ОСОБА_7 у вчиненому злочині. Але в судовому засіданні вона також підтвердила, що малолітня дитина була заплакана, а матір її заспокоювала.

Сам же обвинувачений вказував про перебування на одному ліжку під ковдрою із малолітньою потерпілою. Однак заперечив вчинення будь-яких розпусних дій щодо неї. Заперечення обвинуваченого щодо причетності його до вчиненого злочину судом першої інстанції спростовано.

Матеріалами провадження стверджується, і на це вказують законний представник, свідок ОСОБА_11 , обвинувачений та свідок ОСОБА_12 відразу ж після злочину намагалися його залагодити як погрозами, так і пропозиціями грошової винагороди за неповідомлення про вчинене.

Твердження обвинуваченого про те, що малолітня потерпіла сама придумала таку подію та оговорила його, не заслуговують на увагу, і ніякими доказами, крім показань першого, не підтверджуються.

З огляду на вищенаведене висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 156 КК України є правильними.

При призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції враховано, що даний злочин є тяжким, обвинувачений раніше неодноразово судимий, має постійне місце проживання, не працює, при звільненні з місць позбавлення волі неодноразово порушував адміністративний нагляд.

Судом взято до уваги обставини, які обтяжують покарання, рецидив злочинів та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, пом`якшуючих покарання обставин не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі відповідає ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів, як ним самим, так і іншими особами.

Зазначені в апеляційних скаргах доводи та підстави, з яких апелянти просять скасувати вирок суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання її копії, шляхом подачі касаційних скарг.

Головуючий

Судді