Справа № 346/2358/16-к
Провадження № 11-сс/779/101/2017
Категорія ст. 309 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.03.2017 року про відмову у задоволені скарги ОСОБА_6 на постанову слідчого Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 22.02.2017 року про закриття кримінального провадження №0001043, -

за участю: прокурора ОСОБА_7 ,

апелянта ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати як незаконну. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що слідчий суддя ґрунтує свої висновки на поясненні слідчого, який стверджував, що він не має право на оскарження постанови про закриття кримінального провадження, оскільки відомості в ЄРДР вносились за заявою ОСОБА_9 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, проте апелянт не згодний з таким формулюванням, оскільки після смерті його матері ОСОБА_9 , органи досудового розслідування тричі 29.04.2016, 30.09.2016, 22.02.2017 року намагалися закрити кримінальне провадження. На думку апелянта, незважаючи на неодноразові скасування постанов про закриття кримінального провадження, нічого не змінювалось, навіть не визнано жодної особи потерпілим, при наявності заподіяної шкоди. Апелянт вважає, що фактично потерпілою була його мати ОСОБА_9 , а він її представником, згідно приписів ст.55 Конституції України та ч. 6 ст. 55 КПК України, проте слідчий належним чином не задокументував цього факту. Посилається на те, що він помилково відмовився в судовому засіданні від скарги, під впливом некоректної поведінки слідчого та важкого морального стану, у зв`язку із втратою матері.

Ухвалою слідчого судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.03.2017 року відмовлено у задоволені скарги ОСОБА_6 на постанову слідчого Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 22.02.2017 року про закриття кримінального провадження №0001043. Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що рішення слідчого про закриття кримінального провадження на досудовому провадженні може бути оскаржено заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, відповідно до ст. 303 ч.1 п.3 КПК України, проте, оскільки скаргу подано особою, яка не має права подавати скаргу, крім того ОСОБА_6 відмовився від поданої скарги, слідчий суддя дійшов висновку, що в задоволенні скарги необхідно відмовити.

Під час апеляційного розгляду:

- апелянт ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати;

- прокурор не підтримав доводи апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованої та просив залишити її без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу з наступних підстав.

Положеннями ст.ст. 2, 8, ч. 1 ст. 9 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, з застосуванням до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, здійснення кримінального провадження з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Метою кримінального процесу є встановлення об`єктивної істини по справі і прийняття на підставі цього законного, справедливого рішення. Передумовою встановлення істини є всебічне, повне і об`єктивне дослідження обставин справи.

Однією з умов прийняття законного та обґрунтованого судового рішення є неухильне дотримання судом встановлених законом вимог до його форми й змісту.

Діючим кримінальним процесуальним законодавством пред`являються певні вимоги до судового рішення, недотримання яких тягне його скасування або зміну.

Стаття 370 КПК України передбачено, що судового рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Крім того, судове рішення повинно бути послідовним, категоричним, ясним за викладенням і точним за змістом. Ясність судового рішення означає чітке, визначене і зрозуміле викладення рішення. Точність означає безпомилкове викладення його змісту.

Недопустимо допускати суперечності, які можуть привести до неоднозначного розуміння судового рішення.

Між тим, слідчий суддя не дотримався вказаних вимог закону, та допустив суперечності як в мотивувальній частині рішення, так й між мотивувальною та її резолютивною частинами.

Так, мотивуючи своє рішення, слідчий суддя дійшов одночасно двох протилежних висновків, а саме: скаргу подано особою, яка не має права подати скаргу, одночасно ОСОБА_6 відмовився від поданої скарги, що є підставами для відмови у її задоволенні.

В резолютивній частині прийнятого рішення, слідчим суддею постановлено наступне: «В задоволені скарги ОСОБА_6 на постанову про закриття кримінального провадження від 22.02.2017 року відмовити».

Колегія суддів відносить таку суперечність між мотивувальною та резолютивними частинами судового рішення до істотного порушення кримінального процесуального кодексу, яке ставить під сумнів правильність висновку слідчого судді, виходячи з наступного.

Главою 26 КПК визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування. Частиною 1 ст. 303 КПК передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження та ким (заявником, потерпілим, підозрюваним тощо) такі рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені.

Отже, п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України встановлено, що подати скаргу до суду на постанову слідчого про закриття кримінальної справи можуть заявник та потерпілий, чи його представник і законний представник.

Відповідно до ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Приписом п. 1 ч. 2 ст. 304 КПК України встановлено, що скарга повертається, якщо вона була подана особою, яка не має права на її подання.

В той же час, якщо підстави для задоволення скарги відсутні, слідчий суддя постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, в її мотивувальній частині міститься висновки щодо подачі скарги неналежною особою, що, в свою чергу, згідно ст. 304 КПК України є підставою для її повернення.

Проте, прийняте слідчим суддею рішення про відмову у задоволенні скарги, фактично свідчить про розгляд скарги по суті та відсутність підстав для її задоволення.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що постановлене слідчим суддею рішення належить скасувати, у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та постановити нову ухвалу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, 07.12.2015 року від ОСОБА_9 до Коломийського МВ УМВС України в Івано-Франківській області надійшла заява про вчинення кримінального правопорушення, відомості по якій 08.12.2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст. 356 КК України та розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001043 (а.п. 15).

Матеріали провадження містять вказану заяву ОСОБА_9 , яка підписану нею власноручно (а.п. 16-18) .

З матеріалів провадження також вбачається, що в якості свідка по справі було допитано ОСОБА_6 (а.п. 19-25).

Як зазначалось вище, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржено рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Таким чином, законодавець надає право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора особам, розділяючи їх за суб`єктами оскарження. Інші особи права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора не мають.

В судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_6 не звертався із заявою про вчинення кримінального правопорушення або з заявою про визнання його потерпілим в кримінальному провадженні №0001043.

На думку колегії суддів, у слідчого судді не було підстав для відмови у задоволенні скарги ОСОБА_6 , виходячи зі змісту мотивувальної частини ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_6 підлягає поверненню особі, яка її подала.

Посилання апелянта та його захисника на те, що фактично потерпілою у кримінальному провадженні була мати апелянта ОСОБА_9 , а він її представником, згідно приписів ст. 55 Конституції України та ч. 6 ст. 55 КПК України, не є слушними.

Право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним. Право на суд, особливо щодо умов прийнятності скарги, може бути обмеженим настільки, щоб не було порушено саму сутність цього права, тобто, обмеження повинні мати законну мету і зберігати пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями.

Право на доступ до суду, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути реалізовано тільки у відповідності до вимог національного законодавства, в зв`язку з чим суд апеляційної інстанції , вирішуючи питання про право на оскарження рішень слідчих суддів, діє в межах тих повноважень, які встановлені діючим кримінальним процесуальним законом і не приймає до уваги доводи щодо законності, обґрунтованості та справедливості оскаржуваного рішення, оскільки вони можуть бути перевірені судом тільки в результаті розгляду апеляційної скарги по суті.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, зокрема те, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань тощо.

Згідно ч. 6 ст. 55 КПК України, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

В той же час, смерть особи має перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення. Якщо особа, якій заподіяно шкоду, померла після вчинення кримінального правопорушення, але з інших причин (нещасний випадок, хвороба, самогубство і т. д.), то її близькі родичі чи члени сім`ї не мають права на визнання їх потерпілими.

Стан, що унеможливлює особисте подання особою відповідної заяви, може бути викликаний недієздатністю або обмеженою дієздатністю, фізичними вадами та іншими обставинами, що перешкоджають особі набути процесуального статусу потерпілого і використовувати його у кримінальному провадженні.

Отже, враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що приписи вказаних вище норм закону, на які посилаються в судовому засіданні апеляційного суду скаржник та його захисник, не є підставою для визнання ОСОБА_6 потерпілим з числа близьких родичів внаслідок смерті ОСОБА_9 , оскільки смерть останньої не перебувала у безпосередньому причинному зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення за яким порушено кримінальне провадження, в межах якого оскаржується постанова слідчого про закриття кримінального провадження, та ОСОБА_9 перебувала у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, аналогічно, не внаслідок вказаного правопорушення.

Колегія суддів вважає, що вказані обмеження, в розумінні закону не є обмеженням доступу до правосуддя, оскільки відповідно до ст. 214 КПК України ОСОБА_6 не позбавлений права звернутися до органів досудового розслідування з заявою про вчинене кримінальне правопорушення з набуттям відповідних процесуальних прав, визначених кримінальним процесуальним законодавством.

Доводи апелянта в частині того, що він помилково відмовився в судовому засіданні від скарги, під впливом некоректної поведінки слідчого та важкого морального стану, у зв`язку із втратою матері, як підставу для скасування рішення суду, не є слушними

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.03.2017 року про відмову у задоволені скарги ОСОБА_6 на постанову слідчого Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 22.02.2017 року про закриття кримінального провадження №0001043, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_6 повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_2