АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_8 та накладено арешт на майно яке було вилучене 24 листопада 2016 року в ході проведення обшуку за адресою, АДРЕСА_1 , перелік якого зазначено в клопотанні слідчого.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував наявністю підстав для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, з метою збереження його як речового доказу.

В апеляційній скарзі власник майна просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання слідчого відмовити. Так, апелянт вважає, що ухвала слідчого судді є незаконною і необґрунтованою, оскільки винесена з порушенням вимог чинного законодавства, без всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи. В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_7 зазначає, що стороною обвинувачення не доведено відповідності вилученого майна критеріям ст. 98 КПК України. Крім того, апелянт вважає, що слідчим було пропущено строк на звернення до суду з клопотанням про арешт майна, що унеможливлює його розгляд по суті. Також, власник майна посилається на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 грудня 2016 року, за результатами розгляду її скарги на бездіяльність слідчого з приводу не повернення вилученого майна, якою було зобов`язано слідчого повернути вилучене в ході обшуку 24 липня 2017 року майно.

Також апелянт ставить питання про поновлення пропущеного строку на оскарження ухвали слідчого судді, посилаючись на ті обставини, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без її повідомлення, а копія постановленого судом рішення їй не надсилалась.

Заслухавши доповідь судді, представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення слідчого судді законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги та клопотання про поновлення пропущеного строку, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Враховуючи ті обставини, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення його власника, а копія постановленого судом рішення, як вбачається з наданих суду матеріалів, на адресу останньої не надсилалась, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо поважності причин пропуску строку на оскарження ухвали слідчого судді та вважає за необхідне поновити його.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу відсутності підстав для накладення арешту на майно, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
На переконання колегії суддів вказаних вимог закону слідчий суддя, під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна, дотримався.
Так, Головним слідчим управлінням СБ України здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000281 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у період часу з 2015 року по теперішній час представники спеціальних та розвідувальних органів РФ, діючи за попередньою змовою з представниками створених на території України ТОВ «Смарт Контрол», ТОВ «Інфобезпека ЛТД» та інших суб`єктів господарювання, вчиняють незаконний збут та використання персональних електронно-обчислювальних машин, мобільних телефонів та програмного забезпечення російського виробництва, що відносяться до спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації.

24 листопада 2016 року під час обшуку за адресою розташування офісу ТОВ «Інфобезпека ЛТД», на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року, було вилучено майно, яке прямо зазначене в ухвалі про надання дозволу на проведення обшуку.

Постановою слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_9 від 25 листопада 2016 року вилучена майно визнано речовим доказом.

Звертаючись з клопотанням про арешт майна вилученого 24 листопада 2016 року в ході проведення обшуку, слідчий зазначив, що метою застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження є збереження його як речового доказу.
Встановивши вище зазначені обставини, дослідивши доводи клопотання і матеріали, які були надані слідчим на обґрунтування своїх вимог, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянтів, дотримався вимог ст. 170 КПК України і прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для його задоволення та накладення арешту на зазначене в клопотанні слідчого майно.
З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується та вважає, що слідчим доведена необхідність застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження з метою збереження цього майна як речового доказу.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

На думку колегії суддів, доводи клопотання та додані до нього матеріали містять достатньо даних, які вказують на відповідність вилученого майна критеріям ст. 98 КПК України, а відтак вважає, що стороною обвинувачення доведено ті обставини, що воно може бути використано як доказ у даному кримінальному провадженні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги з приводу недоведеності слідчим тих обставин, що вказане майно має ознаки речових доказів, є безпідставними.

Також, є безпідставними та спростовуються наданими суду матеріалами і посилання апелянта на пропущення слідчим строку звернення до суду з клопотанням про арешт майна.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про законність і обґрунтованість ухвали слідчого судді та вважає, що вона постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані слідчим матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є арешт майна.

Істотних порушень вимог КПК які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Клопотання власника майна ОСОБА_7 про поновлення пропущеного строку на оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2017 року, задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2017 року, якою клопотання старшого слідчого в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_8 та накладено арешт на майно яке було вилучене 24 листопада 2016 року в ході проведення обшуку за адресою, АДРЕСА_1 , перелік якого зазначено в клопотанні слідчого, залишити без зміни, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не

підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/4032/2017 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_10
Доповідач ОСОБА_1