АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року,

за участю: прокурора власника майна його представника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою суду залишено без задоволення клопотання старшого слідчого СУ ФР ДПІ у Печерському районні ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_8 про накладення арешту на речові докази.

В обґрунтування рішення, слідчий суддя зазначив, що в клопотанні органу досудового розслідування не доведено, що транспортний засіб є тим матеріальним об`єктом, який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Не погоджуючись з ухвалою судді, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року, винести нову ухвалу, якою задовольнити клопотання старшого слідчого СУ ФР ДПІ у Печерському районні ГУ ДФС в м. Києві ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000069.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, є незаконною і необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Так, прокурор вважає, що вилучений 29 вересня 2016 року у ході проведення огляду місця події на вул. Богдана Хмельницького у м. Києві поряд із будинком 59-Б, транспортний засіб «ToyotaAvalon» державний знак НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_6 , зберіг на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження.
Крім того вказує, що зазначене майно є джерелом погашення збитків завданих державі, внаслідок скоєння кримінального правопорушення, яке розслідується по даному кримінальному провадженні.

Звертає увагу прокурор і на те, що клопотання про арешт майна до Печерського районного суду м. Києва старшим слідчим ОСОБА_8 було подано з додержанням вимог ст. 171 КПК України, однак з незрозумілих причин, слідчий суддя виніс ухвалу лише 27 жовтня 2016 року, без повідомлення слідчого про час та дату розгляду його клопотання, при цьому посилаючись на норму ст. 172 КПК України.

Також, на думку автора апеляційної скарги, в тексті оскаржуваної ухвали взагалі відсутнє обґрунтування відмови в задоволенні вищевказаного клопотання.

При цьому в обґрунтування поважності пропуску строку на оскарження, прокурор зазначає, що вищевказана ухвала районного суду фактично надійшла до Київської місцевої прокуратури № 6 лише 22 листопада 2016 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив про її задоволення, доводи власника майна та його представника щодо необхідності залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін, вивчивши матеріали судового провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно з частиною 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
З апеляційної скарги, доданих до неї документів та матеріалів судового провадження вбачається, що вищевказана ухвала районного суду фактично надійшла до Київської місцевої прокуратури № 6 лише 22 листопада 2016 року, а тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження не пропущено.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчим управлінням фінансових розслідувань ДПІ у Печерському районні ГУ ДФС в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості якого 26 травня 2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000069, за фактами фіктивного підприємництва, вчиненого повторно та за фактами умисного ухилення від сплати податків у значних розмірах, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 205, ч. 1 ст. 212 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та іншими невстановленими слідством особами, в період 2015-2016 років, розроблено та втілено у життя злочинний механізм, діяльність якого направлена на створення (придбання) ряду суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб), з метою прикриття незаконної діяльності, легалізацію (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, пособництво в ухиленні від сплати податків в особливо великих розмірах підприємствами реального сектору економіки, шляхом документального оформлення безтоварних операцій з купівлі-продажу цінних паперів, що фактично не мають жодної цінності від підприємств, які мають ознаки фіктивності, службові особи яких не мають жодного відношення до ведення господарської діяльності підприємствами.

Також, в ході оперативного супроводження досудового розслідування у кримінальному провадженні, встановлено, що в транспортному засобі марки Tayota Avalon державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_6 завжди перевозив документи багатьох підприємств, що мають ознаки фіктивності. Крім того, в зазначеному автомобілі ОСОБА_6 проводив зустрічі з особами, які також за грошову винагороду зареєстрували на своє ім`я підприємства, які в подальшому використовувались ОСОБА_6 , де проводився інструктаж осіб та підписання документів, щодо купівлі-продажу цінних паперів, які фактично не мають жодної цінності.

Крім того, ОСОБА_6 має намір вивезти транспортний засіб «Tayota Avalon» державний знак НОМЕР_1 в будь-яку точку країни та знищити докази його протиправної діяльності.

Також, встановлено, що транспортний засіб марки Tayota Avalon державний номерний знак НОМЕР_1 є знаряддям, за допомогою якого здійснювалось вчинення кримінального правопорушення, та те що він зберіг на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

29 вересня 2016 року СУ ФР ДІЙ у Печерському районі Головного управління ДФС в м. Києві винесено постанову про визнання транспортного засобу «Tayota Avalon» державний знак НОМЕР_1 речовим доказом та того ж дня проведено огляд місця подій по вулиці Богдана Хмельницького у м. Києві поряд із будинком 59-Б де встановлено транспортний засіб «Tayota Avalon Тауоіа Ауаіоп» державний знак НОМЕР_1 , який у порядку ст. 168 КПК України, вилучено.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року вищевказане клопотання залишено без задоволення.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону в цілому дотримався.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є, зокрема, і речові докази.

Це означає, що доказами можуть бути лише фактичні дані, отримані в результаті проведення слідчих (розшукових), негласних (розшукових) дій, які передбачені КПК України, і в тому порядку, як це передбачено відповідною процесуальною дією.
У статті 223 КПК викладені загальні умови щодо проведення таких дій (мета, підстави, участь і присутність осіб, інтереси яких можуть бути порушені або обмежені, час і місце їх проведення, участь у проведенні слідчої (розшукової) дії осіб, які їх ініціювали, участь понятих, недопущення проведення слідчих (розшукових) дій після закінчення строків досудового розслідування). Крім того, кримінальним процесуальним законом конкретизована процесуальна форма проведення слідчих (розшукових) дій, зокрема, огляду, відповідно до ст. 237 КПК України.
Згідно ч. 5 ст. 237 КПК України, при огляді можуть бути вилучені лише речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Поняття «речі» у сенсі цієї статті слід тлумачити широко. Ними можуть бути сліди вчиненого кримінального правопорушення, документи, інші предмети, які можуть бути приєднані до матеріалів кримінального провадження як речові докази, до яких, зокрема, можна віднести матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Якщо оглянуті речі мають ознаки речового доказу (ст. 98 КПК), вони визнаються речовими доказами і залучаються до матеріалів кримінального провадження постановою слідчого або прокурора.

Згідно зі ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально - протиправним шляхом.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на згаданий транспортний засіб слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення адвоката ОСОБА_7 та, дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку, що органом досудового розслідування не було доведено те, що транспортний засіб є тим матеріальним об`єктом, який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому відсутні підстави для задоволення вищезазначеного клопотання.

З урахуванням цього слідчий суддя, всупереч ствердженням прокурора, встановив належні правові підстави, передбачені ст. 173 КПК України, для відмови у задоволенні клопотання про накладення арешту на вказане майно, як встановила колегія суддів, особа яка подала вищевказане клопотання, не довела необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що зазначене майно є джерелом погашення збитків завданих державі, внаслідок скоєння кримінального правопорушення, яке розслідується по даному кримінальному провадженні колегія суддів вважає безпідставним.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Як вбачається з матеріалів провадження, власник вищевказаного транспортного засобу ОСОБА_6 не є підозрюваний в даному кримінальному провадженні і до нього не заявлено цивільний позов, а тому його майно не може бути джерелом погашення збитків, завданих державі, внаслідок скоєння кримінального правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання слідчого СУ ФР ДПІ у Печерському районні ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_8 про накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб.

Що стосується доводів автора апеляційної скарги про те, що слідчий суддя місцевого суду виніс оскаржувану ухвалу без повідомлення слідчого про час та дату розгляду його клопотання, то колегія судді вважає їх надуманими, оскільки в матеріалах провадження міститься повідомлення від 18 жовтня 2016 року вих. № 757/49085/16-к адресоване слідчому СУ ФР ДПІ у Печерському районні ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_8 , яке було отримано адресатом 21 жовтня того ж року відповідно до зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.109-110).

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, відмовляючи в задоволені вищевказаного клопотання діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, а тому доводи прокурора стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Твердження апеляційної скарги про те, що в тексті оскаржуваної ухвалі взагалі відсутнє обґрунтування відмови в задоволенні вищевказаного клопотання не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги, колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_5 , навіть з урахуванням усіх викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 309, 376, 395, 399, 405 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року, якою залишено без задоволення клопотання старшого слідчого СУ ФР ДПІ у Печерському районні ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_8 про накладення арешту на речові докази залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-сс/796/184/2017 Категорія: ст. 170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_13 Доповідач: ОСОБА_1