АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/774/15/17 Справа № 1-405/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

виправданого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями потерпілої ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 на вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у м. Павлоград Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

виправданого у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
В апеляції потерпіла ОСОБА_6 /а.с.248-250/ просить скасувати вирок і постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання.
Вимоги апеляції обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції суперечать обставинам справи і доказам, які містяться у справі, оскільки у вироку зазначено, що вона підтримала своє обвинувачення, а в поясненнях вказала, що ОСОБА_8 тілесні ушкодження їй не наносив, крім того, у вироку зазначено, що в відмовному матеріалі відсутні докази, в тому числі її пояснення стосовно спричинення їй саме ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Вважає, що суд послався на висновок судово-медичного експерта № 35799 від 19 вересня 2016 року, а не на висновок судово-медичного обстеження від 20 травня 2010 року № 1692, який прямо доводить вину ОСОБА_8 та з метою усунення цих суперечностей судовий експерт не викликався, що призвело до спотворення фактів і виправдання винуватого, тобто, судом не був встановлений конкретний факт, а зроблено припущення, що вона могла впасти в іншому місці, яке було покладене в основу виправдання ОСОБА_9 .

Крім того, судом безпідставно, зазначивши що ця особа не була очевидцем події, не були взяті до уваги покази свідка ОСОБА_10 , який підтвердив спричинення ОСОБА_8 їй тілесних ушкоджень, проігноровані звернення від ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , в яких вони розповіли про відомі їм факти спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .

Натомість, в основу виправдувального вироку покладені тільки покази ОСОБА_14 , який зазначив, що один з пасажирів його автобусу вимагав від неї білет, а потім почав тикати в неї пляшкою, а ОСОБА_8 не втручався в цю ситуацію.

В апеляції представник потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 /а.с.245-247/ просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону, направивши кримінальну справу щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК України на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вимоги апеляції обґрунтовує тим, що судом були допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону, які перешкодили суду повно та всебічно встановити всі обставини у справі, належним чином забезпечити права і законні інтереси учасників процесу, у зв`язку з чим суд постановив незаконний, необґрунтований та несправедливий вирок.

Так, представник потерпілої вказує, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, а саме висновку судово-медичного експерта № 3579э від 19 вересня 2016 року, як і не дослідив належним чином особу підсудного, який раніше судимий за аналогічний злочин, а тому вказане призвело до порушень норм законодавства.

Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року ОСОБА_8 виправданого у зв`язку з недоведеністю його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до скарги приватного обвинувачення, ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він 13 травня 2010 року о 18 годині 00 хвилин, який будучи працівником Павлоградського АТП та водієм мікроавтобусу державний знак НОМЕР_1 , виконуючи запланований рейсовий маршрут на автостанції «Новий центр» в м. Дніпропетровськ та висаджуючи пасажирів мікроавтобусу, побачив ОСОБА_6 коли вона виходила з автобусу останньою. Скориставшись тим, що потерпіла в силу своїх фізичних вад не могла утримувати рівновагу та користувалася палицею, реалізуючи умисел на спричинення останній тілесних ушкоджень, завадив їй покинути салон транспортного засобу, після чого покликав незнайомого ОСОБА_6 чоловіка, разом з яким під приводом того, що начебто потерпіла скористалась безоплатним проїздом, ігноруючи пояснення останньої щодо наявності проїзного квитка, умисно нанесли їй не менше десяти ударів ногами та пластиковою бутилкою по різним частинам тіла та голові потерпілої, при цьому ОСОБА_8 особисто наніс їй не менше п`яти ударів ногами по ногам та тулубу, а невстановлена особа нанесла не менше п`яти ударів пластиковою пляшкою об`ємом 2 л. з рідиною по голові потерпілої. Своїми діями ОСОБА_8 разом з невстановленою особою спричинили ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді одного синця на лівій сідниці та одного синця в лівій скуловій області, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В суді апеляційної інстанції представник потерпілої та потерпіла підтримали доводи та вимоги апеляції потерпілої, від розгляду апеляції представника потерпілої відмовились, просили її не розглядати, посилаючись на узгодження їх позиції з приводу підтримання апеляційних вимог відповідно до апеляції потерпілої.

Виправданий ОСОБА_8 заперечував щодо задоволення вимог за апеляцією потерпілої, оскільки злочину не вчиняв.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція потерпілої не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.365 КПК України 1960 року вирок суду перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Посилання у апеляції потерпілої на безпідставне виправдання ОСОБА_8 є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 327 КПК України 1960 року виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 ухвалений з дотриманням вимог ст.ст. 323, 324 КПК України 1960 року.
Докази винуватості ОСОБА_8 , на які посилалася потерпіла, перевірені судом та згідно зі ст.ст. 65, 67 КПК України 1960 року належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
Суд першої інстанції, оцінивши та проаналізувавши докази у справі, зокрема показання потерпілої ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_10 , письмові докази, висновки експертів, дійшов правильного висновку, що вони не є достатніми доказами причетності ОСОБА_8 до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, так як прямо не вказують на нього як на особу, що спричинила тілесні ушкодження потерпілій.
Так, суд першої інстанції обґрунтовано надав оцінку показанням потерпілої ОСОБА_6 , та не взяв їх доказ вини ОСОБА_8 , оскільки в суді першої інстанції потерпіла вказувала на те, що тілесні ушкодження 13.05.2010 року їй спричинив невідомий чоловік, який є знайомим ОСОБА_8 , також не зазначала потерпіла ОСОБА_6 про те, що ушкодження їй спричинив ОСОБА_8 і в ході перевірки її заяви в Бабушкінському РВ(а.с.34,35). На ОСОБА_8 як на особу, що спричинила потерпілій тілесні ушкодження, ОСОБА_6 вказала у скарзі, поданій в порядку ст.27 КПК України 1960 року до суду першої інстанції та в апеляції, яку підтримала в суді апеляційної інстанції. Колегія суддів погоджується із оцінкою показів потерпілої ОСОБА_6 , наданою судом першої інстанції, оскільки як під час оформлення протоколу усної заяви (повідомлення) про злочин(а.с.34), в якому є її підпис потерпілої, так і в суді першої інстанції потерпіла допитувалась із попередженням про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, зауважень на протокол судового засідання не подавала, а тому підстави для прийняття до уваги доводів потерпілої щодо спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_8 у колегії суддів відсутні.
В суді першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_10 , який не був очевидцем події та не бачив, ким із чоловіків були спричинені тілесні ушкодження потерпілій, а тому судом першої інстанції правильно зазначено, що такі покази свідка не є достатнім доказом причетності ОСОБА_8 до спричинення тілесних ушкоджень потерпілій.
Також судом першої інстанції належним чином надано оцінку письмовим зверненням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які вказували на ОСОБА_8 , як на особу, яка спричинила тілесні ушкодження потерпілій з її слів, та в силу ст.65 КПК України 1960 року не є доказами його вини, крім того, зазначені свідки очевидцями події не були, з пояснень потерпілої, наданих в суді першої інстанції, сестра їй зателефонувала після нанесення ударів їй знайомим ОСОБА_8 . В суді першої інстанції клопотання щодо допиту в якості свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 потерпілою та її представником не заявлялись, відсутні такі клопотання і у поданій потерпілою скаргою в порядку ст.27 КПК України, яка містить лише клопотання про виклик до суду свідка ОСОБА_11 (а.с.4), від допиту якої потерпіла відмовилась в суді першої інстанції (а.с.239 зворот). Крім того, до розгляду апеляції потерпіла ОСОБА_6 не повідомляла даних про особу, яка була разом з ОСОБА_8 , зазначивши лише в заяві до суду апеляційної інстанції прізвище вказаної особи. Тому колегія суддів не вбачає неповноти чи однобічності судового слідства та підстав для допиту зазначених свідків в суді апеляційної інстанції.
Не підтверджується кількість та локалізація ударів, на що вказувала потерпіла в скарзі до суду (більше десяти ударів ногами і руками по різним частинам тіла і голові) та в суді першої інстанції (щодо побиття знайомим ОСОБА_8 близько 30 хвилин), та спричинення їх саме ОСОБА_8 висновком експерта №3579е, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця на лівій сідниці та синця у лівій виличній області, якому судом також надано належну оцінку у сукупності із іншими доказами.
Постанова про відмову у порушенні кримінальної справи від 21.05.2010 року, на яку посилається потерпіла в апеляційній скарзі як на доказ вини ОСОБА_8 , скасована 17.02.2011 року постановою в.о. прокурора Бабушкінського району м.Дніпропетровська, яка була досліджена судом першої інстанції, крім того, постанова про відмову у порушенні кримінальної справи не може мати преюдиціального значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів, у зв`язку з чим доводи апеляції потерпілої в цій частині є необґрунтованими.
Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляції потерпілої щодо ігнорування судом висновку судово-медичного обстеження від 20.05.2010 року №1692, який прямо доводить вину ОСОБА_8 , оскільки відповідно до п.2 ст.76 КПК України 1960 року для встановлення тяжкості і характеру тілесних ушкоджень обов`язково призначається експертиза, до доказів у кримінальній справі відноситься саме висновок експерта, а не висновок судово-медичного обстеження, що передбачено ст.65 КПК України 1960 року, який не може бути взятий до уваги колегією суддів як доказ вини ОСОБА_8 .
Висновок експерта №3579е від 19.09.2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця на лівій сідниці та синця у лівій виличній області, був оголошений судом першої інстанції, клопотання щодо допиту експерта учасниками судового провадження не заявлялись, зазначений висновок не містить суперечностей, на що вказує потерпіла в апеляції, а тому підстав для виклику експерта для надання роз`яснення висновку, колегією суддів не встановлено.
Твердження потерпілої щодо не встановлення судом конкретного факту того, що потерпіла могла впасти в іншому місці, що свідчить про виправдання ОСОБА_8 на підставі припущень, не можуть бути взяті до уваги, оскільки у вироку суд обґрунтовано послався на дотримання ним ст.62 Конституції України щодо тлумачення всіх сумнівів щодо доведеності вини особи на користь такої особи, принципу диспозитивності відповідно до ст.16-1 КПК України 1960 року, необхідності надання доказів на підтвердження вини потерпілою.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно і об`єктивно розглянув всі обставини у справі, надав належну оцінку доказам та обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_8 у спричиненні потерпілій тілесних ушкоджень та його виправдання за ч.1 ст.125 КК України із зазначених підстав, у зв`язку з чим апеляція потерпілої задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 362,365,366 КПК України 1960року та пунктом 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляцію потерпілої ОСОБА_6 на вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року залишити без задоволення.
Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2016 щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4