АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1310/17 Справа № 202/1627/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010 від 26.01.2017 року за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року, ухвалений стосовно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ясинувата Донецької області, громадянки України, яка тимчасово не працює, має вищу освіту, має на утриманні неповнолітню доньку 2005 р.н., зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року ОСОБА_9 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Судом першої інстанції ОСОБА_9 визнана винною у тому, що вона 02.09.2015 в денний час доби, більш точного часу встановити не надалось можливим, будучи особою переміщеною з району проведення антитерористичної операції, маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою отримання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на підставі "Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", який затверджений постановою Кабінету міністрів України № 505 від 01.10.2014 р. заповнила у відділенні «Ощадбанку» (точної адреси не встановлено) та подала до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у м. Дніпро ради (далі за текстом «Управління праці»), розташованого за адресою: м. Дніпро, пр. Петра Калнишевського, 55 заяву про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасового окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, всупереч п. 6 "Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 505 від 01.10.2014 р., заповнюючи заяву про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які перемішуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, вказала завідомо недостовірну інформацію, про те, що у неї на момент заповнення заяви відсутні у володінні сім`ї житлові приміщення, розташовані в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції, та для доведення свого злочинного умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману до кінця, надала зазначену заяву до Управління праці, хоча фактично остання, відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, з 13.02.2015 р. набула у власність нерухоме майно - домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
16.10.2015 р. рішенням про призначення допомоги переміщеним особам на проживанням, прийнятого Управлінням праці, ОСОБА_9 , як уповноваженому представнику сім`ї було призначено виплату на адресну допомогу у розмірі 884 (вісімсот вісімдесят чотири) грн. в місяць, на період з 02.09.2015 р. по 01.03.2016 р..
Продовжуючи вчиняти злочинні дії, керуючись єдиним раніше виниклим злочинним умислом, спрямованим на заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_9 14.04.2016 р. в денний час доби, більш точного часу встановити не надалось можливим, зайшла до приміщення Управління праці, розташованого за адресою: м. Дніпро, пр. Петра Калнишевського, 55, де з метою продовження отримання щомісячної адресної допомоги, заповнюючи заяву про продовження призначення щомісячної адресної допомоги особам, які перемішуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, вказала завідомо недостовірну інформацію, про те, що у неї та членів її сім`ї на момент заповнення заяви відсутні у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції, та для доведення свого злочинного умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману до кінця, надала зазначену заяву до Управління праці, хоча фактично остання, відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, з 13.02.2015 р. набула у власність нерухоме майно - домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
Внаслідок незаконних дій ОСОБА_9 , 18.04.2016 року рішенням про призначення допомоги переміщеним особам на проживання, прийнятого Управлінням праці, останній було призначено виплату на адресну допомогу у розмірі 884 (вісімсот вісімдесят чотири) грн. в місяць, на період з 14.04.2016 р. по 13.10.2016 р..
Однак, 22.06.2016 року Управлінням праці прийнято рішення про припинення допомоги переміщеним особам на проживання - ОСОБА_9 , у зв`язку з виявленням повноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.
Таким чином, ОСОБА_9 , шляхом приховання відомостей щодо права власності на житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших аніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції, а саме домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , отримувала щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.
Своїми діями, ОСОБА_9 , у період з 02.09.2015 р. по 22.06.2016 р., незаконно заволоділа грошовими коштами, виплаченими в якості призначеної адресної допомоги на загальну суму 6190,98 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, обвинуваченою та її захисником подані апеляційні скарги, в яких ОСОБА_9 та її захисник адвокат ОСОБА_8 кожен окремо просять скасувати вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2017 року та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та закрити кримінальне провадження щодо неї.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачена та її захисник кожен окремо посилаються на те, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, всі обвинувачення ґрунтуються на припущеннях, а вона безпідставно притягнута до кримінальної відповідальності. Вказують, що судом не прийнято до уваги усі обставини подання заяви, в тому числі її фізичний та психологічний стан, пов`язаний з втратою житла, роботи тощо. В подальшому, коли їй було повідомлено про порушення, повернула гроші, повідомивши суду про відсутність умислу на заволодіння коштами держави, оскільки така помилка була викликана недостатнім роз`ясненням працівниками соціальної служби норм законодавства, а також некоректно викладеною формою заяви та призначення допомоги. Твердження суду у вироку, що обвинувачена отримала роз`яснення про порядок отримання допомоги переміщеним особам на проживання під час постановки на облік у м. Дніпродзержинську не відповідає матеріалам справи, дослідженим під час судового розгляду, оскільки будь-які докази відсутні. Зазначають, що в якості доказу прямого умислу в її діях судом хибно вказується сам факт того, що ОСОБА_9 2 рази приходила до установи, де оформлювала допомогу. Однак суд не прийняв до уваги її пояснення, що кожний прихід був пов`язаний виключно з необхідністю поновлення реєстрації місця проживання переміщених осіб, який здійснюється органами УПСЗН. Крім того, суд не надав оцінки відповідності дій представників УПСЗН вимогам Інструкції щодо порядку оформлення і ведення особових справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.09.2006 року № 345.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши обвинувачену ОСОБА_9 та її захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали доводи своїх апеляційних скарг, думку представника потерпілої особи ОСОБА_10 та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи, що містяться в апеляційних скаргах, зіставивши їх з наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Виходячи з положень, закріплених у ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, що передбачає його ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Частина 3 ст.374 КПК України передбачає, що у мотивувальній частині вироку зазначається, у разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Обвинувальний акт відповідно до п.5ч.1 ст.291 КПК України має містити виклад обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланнями на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, як передбачено ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року звернув увагу на вказівку у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції щодо необхідності приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (п. 79 рішення у справі «Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року).

Також, Європейський суд з прав людини вказує про необхідність аналізувати положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року; п. 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року; п. 34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20 квітня 2006 року).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також, «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Судова колегія вважає, що вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки судом достеменно не встановлено та не викладено у вироку формулювання обвинувачення із зазначенням місця вчинення ОСОБА_9 інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.190 КК України, як його встановлено органом досудового розслідування, а висновки суду щодо доведеності вини останньої у вчинені зазначеного злочину належним чином не мотивовані, як того вимагає положення ч.3 ст.374 КПК України.

До таких висновків колегія суддів приходить з огляду на те, що відповідно до зміненого в судовому засіданні обвинувального акту (а.с.85-91), органом досудового розслідування встановлено, що місцем вчинення ОСОБА_9 інкримінованого злочину є приміщення Управління праці та соціального населення Індустріальної районної у м.Дніпрі раді, розташованого за адресою: м.Дніпро, пр..Петра Калнишевського, 55, де заповнила та подала заяву про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Між тим, як вбачається зі змісту вироком суду, місцем заповнення зазначеної заяви суд визначив відділення «Ощадбанку», точної адреси якого не встановив, чим суд в порушення положень ст.337 КПК України, вийшов за межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та самостійно без виконання в цій частині прокурором вимог ст.338 КПК України, тобто без передбачених на то процесуальним законом підстав, встановив вироком суду інше, ніж пред`явлено органом обвинувачення місце вчинення злочину, що є недопустимим.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що неналежне встановлення місця вчинення кримінального правопорушення порушує гарантовані законом процесуальні права обвинуваченої, в тому числі і право на захист, а ухвалене судове рішення за таких обставин, у будь якому разі повинно бути визнано таким, що винесено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також, приходячи до висновку при доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та зазначаючи про вірну кваліфікацію її дій за ст.190 КК України, суд належним чином не обґрунтував свої висновки та не надав оцінки доводам сторони захисту щодо з`ясування наявності умислу у ОСОБА_9 , спрямованого саме на розкрадання коштів шляхом обману та відповідним встановленим в ході розгляду справи фактичним даним та обставинам справи. Склад злочину, передбачений ст.190 КК України може бути утворено лише при вчиненні навмисних дій, спрямованих на заволодіння чужим майном, тобто особа має усвідомлювати, що вона заволоділа саме чужим майном, право на яке їй не належить та бажає настання наслідків у вигляді неправомірного переходу права власності та відповідно спричинення збитків законному володільцю майна. Так, встановивши з пояснень обвинуваченої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 дані про місце заповнення та подачі заяви з відповідними відомостями щодо володіння членами родини заявника житлом за межами тимчасово окупованої території України та районами проведення антитерористичної операції у приміщенні відділення «Ощадбанку», а не Управління соціального захисту населення, до відома якого належить призначення допомоги, суд робить суперечливі висновки, що обвинуваченій було роз`яснено працівниками саме соціальної служби та обвинуваченій було зрозуміло порядок заповнення такої заяви та умови надання допомоги. При цьому суд не надав аналізу поясненням того ж свідка ОСОБА_11 , що вона не пам`ятає, чи роз`яснювався такий порядок саме обвинуваченій ОСОБА_9 та не переконався, чи надано стороною обвинувачення інші дані на підтвердження зазначених фактів. Крім того, колегія суддів звертає увагу та те, що в матеріалах кримінального провадження (а.с.28-36) знаходяться платіжні документи про повернення обвинуваченою неправомірно отриманої допомоги, датовані починаючи з 25.07.2016 року та на підтвердження повного повернення зазначених коштів в сумі 6190 грн. 98 коп., що інкримінуються як викрадені шляхом шахрайських дій, обвинувачена до апеляційного суду надала відповідну довідку №380/1 від 31.01.2017 року (а.с.134) та пояснила, що відразу після виявлення неправомірно виплаченої допомоги, вона відразу написала в Управлінні праці та соціального захисту населення заяву про її повернення, при цьому відомості в ЄРДР щодо вчинення ОСОБА_9 саме розкрадання було внесено лише 25.01.2017 року, майже після повного його погашення та судом належної оцінки зазначеним фактам надано не було.

До того ж, при з`ясуванні обставин справи слід враховувати, що частиною 2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», передбачено, що Україна бере на себе зобов`язання вжити всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та за таких обставин особа має бути щонайменш детально та достовірно уповноваженими на то державою особами проінформована про її права, гарантії та умови їх отримання, передбачені цим Законом.

Отже, судом першої інстанції при постановленні вироку зазначену вище неповноту усунуто не було та у вироку суду встановленим фактичним даним та доказам, якими суд обґрунтував доведеність вини обвинуваченої у вчинені інкримінованого їй злочину, належної оцінки не надано та допущено зазначені вище суттєві порушення кримінально-процесуального закону.

Згідно п.п.1,2,3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції, а клопотань про дослідження обставин справи з приводу усунення зазначених вище невідповідностей висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушень кримінально-процесуального закону, не надійшло, то у суду апеляційної інстанції відсутні будь які апеляційні підстави для прийняття свого рішення. У зв`язку з чим, судова колегія вважає за необхідне, керуючись ч.2 ст.9 КПК, яка передбачає обов`язок надання належної правової оцінки обставинам кримінального провадження, а також, ч.6 ст.9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені зокрема п.п.2,15,16 ч.1 ст.7 КПК, скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді 1-ї інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому судовому розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_9 суду необхідно всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи, які викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

На підставі ст.ст.7, 9, 370, 374, 409, 410, 415 КПК України, керуючись ст.ст.404, 405 КПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_9 скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції, в іншому складі суду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді: