АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/875/17 Справа № 207/1375/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

представників третьої особи адвоката ОСОБА_6 , ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

слідчого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7 , який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО МОНТАЖ» на ухвалу слідчого судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року про накладення арешту на майно,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою слідчого судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року задоволено клопотання СВ Південного ВП Кам`янського ВП ГУНП Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_10 про накладення арешту та накладено арешт на наступні матеріальні цінності: МОС-1 у кількості 3128,000 тон та шлак металургійний у кількості 188,210 тон.
В обґрунтування судового рішення слідчий суддя зазначив, вказані матеріальні цінності є речовими доказами по кримінальному провадженню і тому з метою швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування, виникла необхідність в арешті вказаних речей з метою збереження речових доказів.
В апеляційній скарзі представник третьої особи просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту майна.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на невідповідність клопотання слідчого вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, а саме в клопотанні відсутні дані про значну шкоду, як кваліфікуючу ознаку ст. 356 КК України, а також на відсутність в клопотанні слідчого та ухвалі слідчого судді посилання на документи на підставі яких встановлено, що саме ОСОБА_8 є власником арештованого майна. Звертає увагу, що власником арештованого майна є ТОВ «Дніпро Монтаж». Також, зазначає, що за заявою директора ТОВ «Дніпро Монтаж» розпочато кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ст. 185 КК України, оскільки останній намагався незаконно заволодіти вказаною продукцією.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представників третьої особи щодо майна якого вирішується питання про арешт, які підтримали апеляційну скаргу та, з підстав зазначених в скарзі, просили її задовольнити, думку прокурора та слідчого, які заперечували проти задоволення скарги, посилаючись на її необґрунтованість і просили залишити її без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Згідно ч. 3 ст. 170, пунктів 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (ст. 170), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчого слідчим суддею дотримані належним чином, а доводи представників третьої особи, викладені в апеляційній скарзі та в судовому засіданні щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді, є безпідставними.

Апеляційним судом встановлено, що 26.05.2017 р. розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 0000733, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.
Відповідно до витягу з ЄРДР 26.05.2017 р. до ЧЧ Південного ВП КВП з заявою звернувся директор ТОВ «Соліда плюс» та ТОВ «УПМК-компані» ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що 26.05.2017р. працівники ТОВ «Дніпро Монтаж» умисно перешкоджали вивозу з території асфальтобетонного заводу за адресою: м. Кам`янське, вул. Колеусівська, 1Д металовмісної шлакової суміші (МОС-1), яка належить на праві власності ТОВ «УПМК-компані».
31.05.2017р. в період часу з 12.40 год. по 12.55 год. був проведений огляд території асфальтобетонного заводу за адресою: м. Кам`янське, вул. Колеусівська, 1Д, на частині якого були виявлені наступні матеріалі цінності: МОС-1 у кількості 3128 тон та шлак металургійний у кількості 188,210 тон, які належать ТОВ «УПМК-компані» та зберігаються там відповідно до договору оренди частини території, укладеного між ТОВ «УПМК-компані» та ФОП ОСОБА_11 .
Під час проведення огляду директор ТОВ «УПМК-компані» ОСОБА_8 пояснив що, 31.05.2017р. термін вказаного договору оренди закінчується і зберігати вказані матеріали на території асфальтобетонного заводу за адресою: м. Кам`янське, вул. Колеусівська, 1Д, не має можливості.
Вказані обставини підтверджуються копіями наступних документів: витягом з ЄРДР, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, звіряльною відомістю результатів інвентаризації запасів від 02.10.2015 р., інвентаризаційним описом від 02.10.2015 р., договором від 01.06.2016 р. про оренду частини території асфальтобетонного заводу за адресою: вул. Колеусівська, 1-Д, м. Дніпродзержинськ; договору № 31/05-16 від 31.05.2016 р. про відповідальне зберігання; протоколом допиту представника потерпілого ОСОБА_8 , а також його поясненнями в судовому засідання апеляційного суду; протоколом огляду місця події від 31.05.2017 р. та розпискою ФОП ОСОБА_12 про відповідальне зберігання майна на яке накладено арешт.

З наданих матеріалів вбачається, що майно на яке накладено арешт, а саме: МОС-1 у кількості 3128,000 тон та шлак металургійний у кількості 188,210 тон. є предметом розслідуваного кримінального правопорушення, що є одним з критеріїв речового доказу, зазначених у ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим постановою від 31.05.2017 року вказане майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні /а.п. 24/.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. При цьому, на відміну від іншихправових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт з метою забезпечення речових доказів не вимагає повідомлення про підозру у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Завданнями застосування арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України).
Враховуючи, що вказане майно є важливим доказом у даному провадженні, а також що в даному провадженні необхідно провести експертизу, тому для забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду, а також запобігання ризиками приховування, пошкодження, знищення, перетворення та відчуження даного речового доказу, які об`єктивно існують у разі незастосування такого заходу, колегія суддів вважає обґрунтованим та доцільним накладення арешту на вказане майно.
Апеляційний суд, при вирішенні питання про арешт майна також враховує розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та відсутність тяжких наслідків такого арешту майна для третіх осіб і приходить до висновку, що для досягнення дієвості цього провадження та інших цілей кримінального провадження накладення арешту є необхідним.
Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.
Апеляційним судом встановлено, що на даному етапі досудового розслідування в матеріалах провадження відсутні належні докази які давали б беззаперечні підстави суду прийти до висновку про відсутність ознак кримінального правопорушення, а також про відсутність необхідності в накладенні арешту. При цьому, якщо в подальшому відпаде потреба в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження або в обмеженні права користування чи відчуження вказаним майном, а так само і порушення органом досудового розслідування принципу розумних строків, третя особа або її представник може звернутись до слідчого судді в порядку ст. 174 КПК України з клопотанням про скасування арешту майна.
Інші доводи апеляційної скарги представників третьої особи, колегія суддів вважає передчасними, а ті обставини на які вони посилаються підлягають встановленню та перевірці в ході досудового розслідування. Крім того, колегія суддів звертає увагу на положення ч. 12 ст. 100 КПК України, згідно яких спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та вмотивованою, підстав для її скасування не встановлено, а відповідні доводи та вимоги представників третьої особи не можуть бути задоволені.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 170-173, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу представника третьої особи щодо майна якого вирішується питання про арешт ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року про накладення арешту на майно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3