Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

17 березня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , перевіривши апеляційну скаргу прокурора на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року щодо ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 0009235,

у с т а н о в и в :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 31.01.2017 року ОСОБА_2 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України і їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Також судом ухвалено вказаний вирок і вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.06.2016 року виконувати окремо.

07.02.2017 року прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 9 м. Києва ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції змінити. Вважати ОСОБА_2 засудженою за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. На підставі ч.4 ст.70 КК України визначити ОСОБА_2 остаточне покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.06.2016 року виконувати самостійно.
Апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосував положення ч.4 ст.70 КК України, оскільки обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення до ухвалення вироку Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.06.2016 року. Однак у мотивувальній частині посилання на вказане судове рішення відсутні і ОСОБА_2 не визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів.
Вивчивши апеляційну скаргу та матеріали провадження, вважаю, що вона подана без додержання вимог ст.396 КПК України.
Так, згідно з ч.2 ст.396 КПК України в апеляційній скарзі, крім іншого, зазначаються вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, які мають бути чітко сформульовані і повинні відповідати положенням закону.
Вимога вважати ОСОБА_2 засудженою за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, є недоречною, оскільки саме таке покарання за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України суд їй і призначив.

Згідно з ч.4 ст.70 КК України, на яку посилається прокурор, за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Тобто положення вказаної норми відсилають до інших норм, в тому числі ч.1 ст.70 КК України, згідно з якою при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Апеляційні вимоги стосуються зміни вироку в частині призначеного покарання і прокурор вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, адже не призначив ОСОБА_2 покарання за сукупністю злочинів, і при цьому сам зазначає, що основне покарання у виді штрафу при призначенні за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Оскільки прокурор просить на підставі ч.4 ст.70 КК України визначити ОСОБА_2 остаточне покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, і вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.06.2016 року виконувати самостійно, то незрозуміло, у разі застосування положень ч.4 ст.70 КК України, який принцип призначення покарання за сукупністю злочинів, передбачений ч.1 ст.70 КК України, має застосувати суд апеляційної інстанції.

Вказані обставини унеможливлюють апеляційний розгляд, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з ч.1 ст. 399 КПК України суддя-доповідач, встановивши, що апеляційну скаргу на вирок чи ухвалу суду першої інстанції подано без додержання вимог, передбачених ст.396 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється достатній строк для їх усунення, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала апеляційну скаргу.
А тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без руху, встановити строк для усунення зазначених раніше недоліків та роз`яснити, що якщо недоліки апеляційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк не буде усунуто, відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.399 КПК України апеляційна скарга повертається.
На підставі викладеного, керуючись ст.399 КПК України,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року щодо ОСОБА_2 залишити без руху.
Встановити строк для усунення недоліків апеляційної скарги 10 /десять/ днів з дня отримання копії ухвали особою, яка її подала.
Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду
міста Києва ОСОБА_1