АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/82/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 125 ч. 1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003062, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Мелітополя Запорізької області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, не працюючої, маючої на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України;
в с т а н о в и л а:
Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і їй призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди 4 000 грн. та процесуальні витрати на правову допомогу у сумі 4 500 грн. В іншій частині цивільного позову відмовлено.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 16.06.2014 року, приблизно о 18.30 год., знаходячись на кухні квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , в ході раптово виниклої сварки, що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, умисно нанесла останньому один удар головою в область перенісся, після чого, взявши зі столу керамічну чашку, нанесла нею один удар по голові ОСОБА_9 , а також штовхала та подряпала руки, внаслідок чого потерпілому були спричинені тілесні ушкодження - синці, травматичний набряк м`яких тканин голови, синці плечей, синець і травматичний набряк м`яких тканин правої половини грудної клітки, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 посилаючись на незаконність і необґрунтованість вироку через порушення та неправильне застосування норм процесуального і матеріального права, зокрема внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження зазначає, що суд:
- не надав уваги її показанням стосовно того, що вона злочину не скоювала, ніяких тілесних ушкоджень умисно потерпілому не наносила, та могла їх спричинити ненавмисно в цілях самозахисту від протиправних дій ОСОБА_9 ;
- безпідставно прийняв до уваги показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , яка є сестрою потерпілого та не була очевидцем вказаної події, оскільки вони є неправдивими;
- необґрунтовано залишив поза увагою той факт, що згідно висновку експерта № 141 від 02.03.2015 року у неї виявлені легкі тілесні ушкодження, через що за її заявою порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України відносно ОСОБА_9 та що свідчить про те, що ініціатором сварки та конфлікту був саме ОСОБА_9 , у якого був і мотив на вчинення злочину;
- не допитав основного свідка ОСОБА_11 , яка була очевидцем вказаних подій і чиї показання мають суттєве значення для справи;
- з незрозумілих підстав критично поставився до показань свідків захисту ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ;
- посилаючись на показання потерпілого, надані під час проведення 10.09.2014 року слідчого експерименту, не звернув уваги на те, що вони в силу ч. 4 ст. 95 КПК України, не можуть бути використані як докази;
- безпідставно стягнув з неї на користь потерпілого процесуальні витрати на правову допомогу у сумі 4 500 грн., проігнорувавши норми ст. 120 КПК України, згідно до яких витрати пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого несе сам потерпілий.
З огляду на вказане, обвинувачена просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження стосовно неї закрити за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який вважав, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 усіх вимог і положень зазначених законів дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_7 свою вину у скоєнні інкримінованого злочину не визнала і суду поясняла, що 16 червня 2014 року близько 16-00 години вона зайшла до дружини потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_15 , попити кави. Коли вони з ОСОБА_16 сиділи на кухні та пили каву, ОСОБА_9 повернувся додому. Зайшовши у кухню ОСОБА_9 почав чіплятися до неї з претензіями, що його дружина ОСОБА_11 зраджує йому з її сином. Після чого ОСОБА_9 вдарив її та вибив з рук чашку з кавою. Почалась бійка. Клочко ОСОБА_17 виштовхувала ОСОБА_9 з квартири. Свідками конфлікту була тільки ОСОБА_18 , її неповнолітньої дитини вдома не було. Потерпілого ОСОБА_9 вона не била, а могла лише зачепити, коли захищалася від нього. У неї є дорослий син у зв`язку з чим вона вважає, що потерпілий у якості захисту від нього написав заяву в міліцію. Вона тільки захищалась від ОСОБА_9 , коли той її бив. Внаслідок першого удару ОСОБА_9 вибив з її рук чашку з кавою, другий удар ОСОБА_9 наніс їй правою рукою у ліве око. ОСОБА_9 звернувся до Мелітопольського MB ГУМВС України тільки зранку наступного дня. Вона зверталася до Мелітопольського MB ГУМВС України з приводу нанесення ОСОБА_9 їй тілесних ушкоджень, проте відповіді ніякої не отримувала й досі. Відразу після конфлікту та нанесення ОСОБА_9 їй тілесних ушкоджень до Мелітопольського MB ГУМВС України вона не зверталась, оскільки її відмовляла ОСОБА_18 . До лікарні та до Мелітопольського MB ГУМВС України вона звернулась лише через декілька днів, тому що погано себе почувала. Після конфлікту ОСОБА_18 провела її додому, вони ще трохи посиділи, після чого ОСОБА_17 пішла, по дорозі забравши свого сина, який гуляв на вулиці з її донькою. Про події, що сталися вона розповідала своєму сину, дочці та сусідці ОСОБА_19 . Також її знайомий на ім`я ОСОБА_20 бачив як ОСОБА_17 вела її додому, ОСОБА_20 пропонував їй допомогу. 18.06.2014 року вона зверталася до Мелітопольського MB ГУМВС України по факту нанесення їй тілесних ушкоджень. Також вона зверталась до Мелітопольської прокуратури, у зв`язку з тим, що її заява не розглядалась. Винною себе не визнавала, як і не визнавала цивільного позову в повному обсязі.
Не дивлячись на невизнання обвинуваченою ОСОБА_7 своєї вини у скоєнні кримінального правопорушення, її вина повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, дослідженими та оціненими судом першої інстанції, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні показав, що з обвинуваченою ОСОБА_7 він знайомий давно, вони раніше працювали разом. Раніше він неодноразово надавав їй кошти для ведення підприєницької діяльності, які вона не повертала. 16 червня 2014 року близько 18 - 19 години він приїхав з роботи додому разом зі своєю сестрою ОСОБА_10 . Коли він зайшов у квартиру, обвинувачена ОСОБА_7 сиділа разом з його дружиною та вживали алкогольні напої. Про вжиття алкогольних напоїв, він зробив висновок, коли побачив чарки та почув запах алкоголю у кухні. Побачивши його, ОСОБА_7 почала виражатись в його сторону нецензурною лайкою після чого підійшла до нього впритул та вдарила головою в обличчя. Від удару в нього пішла кров з носу, однак не зважаючи на це, ОСОБА_7 ще раз вдарила його керамічною чашкою у ліву скроню, від чого чашка впала на підлогу та розбилась. Після другого удару він присів. Одразу медичну допомогу йому ніхто не надавав. Свідками конфлікту між ним та ОСОБА_7 була його дружина, сестра ОСОБА_10 та малолітня дитина. Після того, як ОСОБА_7 його вдарила перший раз, його дружина ОСОБА_17 стала між ними та намагалась залагодити конфлікт. Раніше між ним та обвинуваченою конфліктів не траплялося. Обвинувачену ОСОБА_7 він не бив, а тільки захищався від неї, прикривав обличчя, внаслідок чого вона подряпала йому руки. Під час конфлікту він намагався сприяти тому, щоб ОСОБА_7 пішла з квартири, проте вона не хотіла йти, була дуже агресивна, кричала. Крім того, він пробував вивести її з квартири, узявши за руки. Після конфлікту його дружина ОСОБА_17 проводила ОСОБА_7 додому. У цей же день ввечері він звернувся до Мелітопольського MB ГУМВС України. Наступного дня він не вийшов на роботу та поїхав до лікарні, так як у нього на обличчі була гематома від удару. У наступні дні в нього погіршився стан здоров`я, він дуже нервував у наслідок чого, в нього відкрилась виразка шлунку. Він вимушений був проходити санаторно-курортне лікування, на що були потрачені значні кошти. Ніяких збитків обвинувачена ОСОБА_7 йому не відшкодувала;

*показаннями свідка ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні показала, що потерпілий ОСОБА_9 її рідний брат. 16 червня 2014 року близько 18 години 30 хвилин вона разом зі своїм братом ОСОБА_9 приїхали з роботи додому. Коли зайшли в квартиру, на кухні сиділа дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_17 та ОСОБА_7 . Вона пішла на балкон та почула скандал з кухні, ОСОБА_7 кричала на ОСОБА_9 . Зайшовши у кухню вона стояла позаду ОСОБА_9 та побачила як ОСОБА_7 вдарила його в перенісся головою, від чого у ОСОБА_9 пішла з носа кров. Дружина ОСОБА_9 намагалася зупинити ОСОБА_7 , проте вона нанесла ОСОБА_9 ще один удар боковою частиною чашки у скроню збоку, від чого чашка розбилася та впала на підлогу, а ОСОБА_9 від удару присів навпочіпки. Клочко ОСОБА_17 почала вмовляти ОСОБА_21 піти. Коли ОСОБА_17 виходила з квартири разом з ОСОБА_7 . ОСОБА_9 знаходився на кухні. Малолітня дитина ОСОБА_22 та ОСОБА_9 також на момент конфлікту знаходилась у квартирі. Куди пішли ОСОБА_7 та ОСОБА_17 після конфлікту їй не відомо. Потім ОСОБА_9 отямився та поїхав до Мелітопольського MB ГУМВС України, а вона залишилася вдома з дитиною брата. Наступного дня потерпілий ОСОБА_9 разом з нею поїхали у лікарню;

*показаннями експерта ОСОБА_23 , який у судовому засіданні показав, що 17 червня 2014 року проводив медичний огляд ОСОБА_9 на підставі постанови слідчого. У потерпілого були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців, травматичний набряк м`яких тканин голови, синці плечей, синці і травматичний набряк м`яких тканин правої половини грудної клітини. Вказані тілесні ушкодження кваліфікуються як легкі, вони утворилися від дії тупих твердих предметів, можливо руками, керамічною кружкою 16 червня 2014 року при обставинах, про які зазначав потерпілий. Під час проведення огляду подряпин на плечах у потерпілого виявлено не було. У потерпілого був виявлений набряк м`яких тканин голови в області носу та області лобно-скроневої частини голови. Удар кружкою ОСОБА_9 міг наноситись прямо, знизу уверх або зверху вниз.

Крім показань потерпілого, винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 в повному обсязі суд підтведив сукупністю інших, як прямих, так і непрямих доказів, а саме:

*протоколом проведення слідчого експерименту від 10.09.2014 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , згідно якого були перевірені та уточнені відомості потерпілого щодо механізму утворення тілесних ушкоджень, який вказав, що ОСОБА_7 підійшла до нього впритул та вдарила головою по обличчю. Від удару в нього пішла кров з носу, не зважаючи на це, ОСОБА_7 потім ще раз вдарила керамічною чашкою у ліву скроню, від чого чашка впала на підлогу та розбилась. Після другого удару він присів (т.1, а.п. 91-97);

*висновком експерта № 401 судово-медичної експертизи ОСОБА_9 від 17.06.2014 року, відповідно до якої у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження: синці, травматичний набряк м`яких тканин голови, синці плечей, синці та травматичні набряки м`яких тканин правої половини грудної клітини. Дані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, можливо руками, керамічною кружкою 16.06.2014 року при вищевикладених обставинах. Тілесні ушкодження у ОСОБА_9 кваліфікуються як легкі (т.1, а.п.89-90).

Суд належним чином дослідив наявні докази у провадженні у їх сукупності з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Докази, покладені судом у основу обвинувачення, узгоджуються між собою, не містять якихось суттєвих суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у причетності ОСОБА_7 до умисного скоєння інкримінованого їй злочину, а тому правильно обґрунтував ними її обвинувачення.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів.

Порушень ст. ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

У вироку суд спростував доводи сторони захисту, які аналогічні і доводам наведеним в апеляційній скарзі щодо відсутності винуватості обвинуваченої у причетності до злочину, вину у якому вона не визнавала, у тому числі і щодо того хто був ініціатором бійки, зазначивши при цьому, чому прийняв одні докази та відкинув покази свідків сторони захисту ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_24 і додатковий висновок експерта № 141 (т.1, а.п.172-173), і належним чином мотивував підстави з яких відкинув ці докази, а невизнання вини розцінив як її бажання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Безпідставні також і доводи скарги щодо недопустимості в якості доказу показань потерпілого, наданих під час проведення 10.09.2014 року слідчого експерименту, з огляду на таке.
Частина перша статті 84 КПК України визначає доказами в кримінальному провадженні фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а відповідно до частини другої цієї статті процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частина перша статті 99 КПК України передбачає, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Згідно пункту третьому частини другої - до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Належними, у відповідності до статті 85 КПК України, є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, а допустимим, згідно ст. 86 цього закону, визнається доказ, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Протокол слідчого експерименту від 10.09.2014 року, за участю потерпілого ОСОБА_9 , відповідає всім критеріям належності та допустимості, а зміст показань наданих під час проведення цієї процесуальної дії критеріям достовірності, у сукупності з його ж показами під час судового провадження відповідає вимогам кримінального процесуального закону всупереч твердженням сторони захисту наведеним в апеляційній скарзі.

Неспроможні і доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення з обвинуваченої на користь потерпілого процесуальних витрат на правову допомогу у сумі 4 500 грн., оскільки при вирішенні цього питання суд керувався безпосередньо вимогами ч. 1 ст. 124 КПК України, які прямо зазначають про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого, у разі ухвалення обвинувального вироку, всіх здійснених ним документально підтверджених процесуальних витрат, до яких в силу п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК відносяться і витрати на правову допомогу.
Безпідставні також і доводи скарги про те, що суд не допитав основного свідка ОСОБА_11 , яка була очевидцем вказаних подій і чиї показання мають суттєве значення для справи, оскільки під час підготовчого судового засідання 14 березня 2016 року (т.2, а.п. 43) стороною захисту було заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідків, серед яких ОСОБА_11 не було, а з огляду на засади змагальності, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, і в межах представлених сторонами доказів, провів судовий розгляд.
Дії обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження кваліфіковані правильно.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд врахував суспільну небезпеку скоєного діяння та дані про її особу, згідно яких обвинувачена вчинила злочин невеликої тяжкості вперше, по місцю мешкання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та прийшов до висновку, що її виправлення можливо без ізоляції від суспільства і призначив покарання у вигляді штрафу, передбаченого санкцією статті, належним чином мотивувавши своє рішення.

Призначене міськрайонним судом покарання, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження скоєння нею нових злочинів.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, скасування вироку повністю чи частково та ухвалення нового вироку, або скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що з дня скоєння ОСОБА_7 інкримінованого їй за ч. 1 ст. 125 КК України кримінального правопорушення (16.06.2014 року), яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості, пройшло більше двох років, її слід звільнити від покарання за цей злочин, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 74 та п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнити від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4