Справа № 344/4872/17
Провадження № 11-кп/779/269/2017
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000963 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2017 року, згідно якого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Лісна Слобідка Коломийського району Івано-Франківської області, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , українку, громадянку України, неодружену, непрацюючу, з середньою освітою, РНОКПП НОМЕР_1 , раніше судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Строк відбуття покарання обвинуваченій ОСОБА_6 визначено рахувати з часу фактичного затримання 12 березня 2017 року. Відповідно до ст. 72 КК України ухвалено зарахувати ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 12 березня 2017 року до дня набрання вироком законної сили у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід тримання під вартою ОСОБА_6 залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави 1231 грн 44 коп. процесуальних витрат у кримінальному провадженні за проведення судових експертиз.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачена ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить, врахувавши всі пом`якшуючі покарання обставини, застосувати до неї ст. 69 КК України та зменшити строк відбування покарання.

Вважає, що суд під час ухвалення вироку не врахував вимоги ст. 368 КПК України, не вирішив питання, передбачені цією статтею, не дав належну оцінку обставинам кримінального провадження. Вказує, що, на її думку, належним чином не враховано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зазначає, що в судовому засіданні свою вину у вчиненні злочину визнала повністю та підтвердила обставини вчиненого злочину. Вказує, що у вчиненому злочині щиро розкаялась, матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_9 відшкодувала повністю і просила суд її суворо не карати. Посилається на те, що потерпілий подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, претензії будь-якого характеру до неї як обвинуваченої не має, цивільний заявляти не бажає та просить призначити їй несуворе покарання, менше ніж в межах санкції інкримінованої статті. Звертає увагу, що розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та з чого виходив суд призначаючи покарання. Просить врахувати всі пом`якшуючі обставини, а саме щире каяття у вчиненому злочині, добровільне відшкодування завданих збитків потерпілому шляхом повернення викраденого, відсутність матеріальних та моральних претензій в потерпілого до неї, відсутність цивільного позову, заяву потерпілого до суду щодо відсутності претензій будь-якого характеру, прохання потерпілого призначити несуворе покарання на розгляд суду, те, що вона не перебуває на обліках ОНД та ОПНЛ № 3, характеризується по місцю реєстрації нейтрально, проживає зі старенькою дуже хворою матір`ю, яка потребує її допомоги. Зазначає, що стала на шлях виправлення і каяття, зверталася до суду з клопотанням про надання дозволу на реєстрацію шлюбу, бо мала на меті створити сім`ю.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 вчинила відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

ОСОБА_6 , стосовно якої 11 листопада 2016 скеровано до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області обвинувальний акт за ч. 1 ст. 186 КК України, на шлях виправлення не стала та вчинила новий умисний злочин проти власності за наступних обставин.

Так, 12 березня 2017 року близько 15 год. 10 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік кафе «На гребені хвилі», що по вул. Привокзальна, 9-А у м. Івано-Франківську, зустріла раніше незнайомого ОСОБА_9 , який в той момент клав до кишені своєї куртки мобільний телефон, після чого у неї виник умисел на відкрите заволодіння чужим майном, а саме: мобільним телефоном марки «Nomi і241+».

Після цього, ОСОБА_6 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, з корисливих спонукань, маючи на меті відкрито заволодіти чужим майном, підійшла до ОСОБА_9 та реалізовуючи свій умисел, несподівано для потерпілого відкрито викрала з правої кишені його куртки мобільний телефон марки «Nomi і241+», сірого кольору, ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ НОМЕР_3 , вартість якого, згідно висновку експерта № 4.3-99/17 від 29 березня 2017 року, становить 390 грн.

Після вчинення протиправних дій ОСОБА_6 місце вчинення злочину покинула, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд, чим спричинила потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 390 грн.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду повідомлявся належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за його участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній, просили пом`якшити покарання;

- прокурор просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченої без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно фактичні обставини скоєного ОСОБА_6 , доведеність її вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою вона визнана винуватою, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється. Апелянт висловив свою незгоду щодо призначеного їй покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді кримінального провадження та ухваленні вироку суд першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, дотримався вказаних вимог закону.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченій покарання дотримався. Призначене покарання є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по кримінальному провадженню у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої ОСОБА_6 , є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання обвинуваченій безпідставними.

Так, як вбачається зі змісту вироку призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винної, зокрема те, що: обвинувачена виконкомом Ліснослобідської сільської ради характеризується нейтрально; згідно бази даних «АРМОР» неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності, раніше судима 23 березня 2011 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч. 2 ст. 121, ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнена 24 лютого 2014 року на підставі ухвали Галицького районного суду Івано-Франківської області умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 6 місяців 10 днів; не працює, на обліках ОНД та ОПНЛ № 3 не перебуває; щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків шляхом повернення викраденого, відсутність матеріальних та моральних претензій потерпілого до обвинуваченої як обставини, що пом`якшують покарання; та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

За таких обставин, враховуючи вартість викраденого, позицію прокурора, що просив призначити обвинуваченій покарання за вчинений злочин у виді позбавлення волі на строк чотири роки, позицію потерпілого, що просив призначити обвинуваченій несуворе покарання в межах санкції інкримінованої статті, позицію обвинуваченої, що просила суд суворо її не карати, позицію захисника, що просила суд суворо не карати обвинувачену та призначити покарання обвинуваченій із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті, суд вважав, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_6 неможливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за необхідне призначити їй покарання згідно ст. 69-1 КК України в межах санкції ч. 2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі, оскільки таке покарання є достатнім, справедливим і необхідним для її виправлення та для запобігання вчиненню злочинів як нею, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Колегія суддів, вважає, що обставини, викладені в доводах апеляційної скарги як підстави для пом`якшення ОСОБА_6 покарання, застосовуючи ч. 1 ст. 69 КК України, констатуються з формальних підстав, адже суд першої інстанції їх в повній мірі врахував, про що змістовно та обґрунтовано зазначено в оскаржуваному вироку.

Крім того, ОСОБА_6 в апеляційній скарзі помилково зазначає, що потерпілий ОСОБА_9 подав заяву, в якій, крім іншого, просив призначити їй несуворе покарання, менше ніж в межах санкції інкримінованої статті, так як зміст заяви (а.п. 15) свідчить про те, що потерпілий ОСОБА_9 покарання ОСОБА_6 просить призначити несуворе в межах санкції інкримінованої статті.

Доводи обвинуваченої про те, що вона проживає зі старенькою дуже хворою матір`ю, яка потребує її допомоги, та хоче створити сім`ю, не є самі по собі підставами для пом`якшення їй покарання.

Крім того, будь-які докази, з яких б вбачалися відомості щодо стану здоров`я матері, в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Колегія суддів вважає, що при зазначених обставинах, які врахував суд першої інстанції, призначаючи покарання у виді позбавлення волі на строк у найменшому розмірі, встановленому для такого виду покарання в санкції ч. 2 ст. 186 КК України, з дотриманням вимог ст. 65 КК України, підстав для застосування ч. 1 ст. 69 КК України немає.

З огляду на наведене, колегія суддів, не вбачає підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання, оскільки покарання, призначене судом першої інстанції, відповідає меті та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстави для зміни вироку суду за мотивами викладеними в апеляційній скарзі обвинуваченої ОСОБА_6 відсутні.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2017 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_2