Справа № 159/1642/17
Провадження № 1-кп/159/181/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000369 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ковеля Волинської області, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, працюючого машиністом технологічних компресорів 4-го розряду Волинського управління магістральних газопроводів, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в:

обвинувачений ОСОБА_4 , 25 квітня 2014 року, близько 23 год. 30 хв., управляв технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 2107» д.н.з. НОМЕР_1 . Слідуючи по вул. Володимирській в напрямку вул. Незалежності м. Ковеля, в порушення вимог п. 2.3 б Правил дорожнього руху був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою і відповідно не реагував на її зміну, а також в порушення вимог п. 12.4, п. 12.3 зазначених правил слідував зі швидкістю, що перевищувала 60 км/год та при виникненні небезпеки для руху, яку обвинувачений в справі повинен був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого на перехресті вулиць Володимирська-Княгині Ольги скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який швидким рухом переходив проїзну частину дороги в зоні дії дорожніх знаків 5.35.1 та 5.35.2 справа на ліво по напрямку руху автомобіля, заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження за ознаками небезпеки для життя у вигляді політравми: відкритої важкої черепно-мозкової травми з гострою лівобічною субдуральною гематомою та забоєм головного мозку важкого ступеню з набряком головного мозку, дислокаційними с-м, мозковою комою 1 ст., посттравматичного розриву правої барабанної перетинки, гострого посттравматичного лівобічного верхньощелепного синуситу, закритого перелому середньої третини лівої стегнової кістки зі зміщенням та відкритих багато уламкових переломів дистальних третин обох кісток лівої гомілки із зміщенням та середньої третини малогомілкової кістки без зміщення з розвитком травматичного шоку ІІ ступеню, які утворилися від дії тупих твердих предметів.
Порушення Правил дорожнього руху (п. 2.3 б, п. 12.3, п. 12.4) знаходяться в прямому причинному зв`язку із заподіяними наслідками.
Таким чином, ОСОБА_4 своїми необережними діями скоїв кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка управляла транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
В судовому засіданні обвинувачений свою вину у скоєнні інкримінованого йому злочині фактично не визнав та показав, що дійсно в нічний час управляв зазначеним автомобілем, який належав його батькові. Рухаючись по вулиці Володимирській з увімкнутим ближнім світлом фар по своїй смузі руху ближче до центру зі швидкістю близько 75 км/год, бачив на узбіччі, ближче до проїзної частини дороги, тобто на бордюрі, незнайому йому особу, корпус якої було нахилено вперед і яка раптово почала швидко переходити дорогу. Тоді він застосував екстрене гальмування та прийняв лівіше, однак уникнути наїзду на потерпілого не зміг. Не заперечував, що погодні умови були хорошими, горіло вуличне освітлення, а світлофор працював в режимі попередження (помаранчевий колір). Обвинувачений не заперечував також, що наїзд на пішохода стався на перехресті, поза пішохідним переходом. Після наїзду ним було викликано швидку допомогу та працівників поліції.
Вважає, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини пішохода, який раптово вийшов на проїзну частину дороги, хоча і в межах перехрестя доріг.
Поряд з цим, в скоєному щиро розкаюється.
Винуватість обвинуваченого в скоєнні зазначеного кримінального правопорушення (злочину) повністю доводиться наступними доказами і зокрема:
- відповідно до протоколу огляду місця події від 26.04.2014 року дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля обвинуваченого сталась по вул. Володимирській м. Ковеля в районі пішохідного переходу поблизу будинку № 74 та регульованого перехрестя в зоні дії дорожнього знаку 5.35.2 ПДР. Цим же протоколом встановлено, що на даній ділянці дороги дозволено двохсторонній рух з шириною проїзної частини 9,2 м., яка на той час розділена нечіткою дорожньою розміткою. На даній ділянці дороги в напрямку вулиці Незалежності виявлено автомобіль марки «ВАЗ-2107» д.н.з. НОМЕР_1 з пошкодженим переднім вітровим склом та передньою правою фарою, а також вм`ятиною на автомобілі, який знаходиться на віддалі до лівого узбіччя по напрямку руху автомобіля на відстані 2,8 м від переднього колеса та 2,9 м від заднього. На відстані 6 метрів від лівої осі переднього колеса автомобіля знаходиться пляма, схожа на кров та на відстані 9,7 м. взуття потерпілого. На дорожньому покритті наявні сліди гальмування автомобіля відповідно заднього правого колеса 28 м. та заднього лівого 18 м.
Цим же протоколом встановлено наявність вуличного освітлення та зафіксовано факт непрацюючого в звичайному режимі світлофора. По лівій стороні дороги, на газоні знаходиться дорожній інформаційний знак 5.35.2 (пішохідний перехід).
В ході додаткового огляду місця події з участю обвинуваченого від 11 червня 2014 року було встановлено, що наїзд на пішохода зі слів обвинуваченого стався за три метри від пішохідного переходу (на той час були видимі його фрагменти) та на відставні 4,7 метри від розподільчої смуги.
- в ході проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_6 26.08.2014 року останній показав та на місці розказав про місце знаходження на проїзній частині дороги осипу скла від автомобіля, яке знаходилось на відстані 0,7 м від точки прив`язки згідно протоколу огляду місця події від 26.04.2014 року та 4,4 м. від правого узбіччя. Цим же експериментом встановлено, що на дорожньому полотні на той час були видимі фрагменти старої розмітки пішохідного переходу, які знаходяться на відстані 3-ох метрів від вказаної вище точки прив`язки.
- в ході допиту в судовому засіданні ОСОБА_6 показав, що про дорожньо-транспортну пригоду дізнався в нічний час з 25.04.2014 року на 26.04.2016 року, а тому після з`ясування місця пригоди в медичному закладі виїхав разом з сином потерпілого на місце пригоди. Бачив,що ДТП сталась на зустрічній смузі по напрямку руху автомобіля, на перехресті доріг в зоні дії пішохідного переходу. Ствердив, що бачив районі пішохідного переходу осип скла від автомобіля.
Об`єктивність показань потерпілого підтвердив в судовому засіданні і свідок ОСОБА_9 , який показав, що в ніч з 25 на 26 квітня 2014 року приїздив разом з ОСОБА_6 на місце пригоди та бачив за перехрестям на дорожньому покритті плями крові. Більше про обставини ДТП нічого не пригадує.
Отже, показання обвинуваченого та потерпілого в частині місця наїзду на пішохода фактично співпадають, а відтак не викликають будь-яких сумнів в їх об`єктивності.
- протоколом огляду транспортного засобу, тобто автомобіля марки «ВАЗ-2107» д.н.з. НОМЕР_1 підтверджено механічні пошкодження, а саме: вм`ятини правого переднього крила, переднього вітрового скла та правої передньої фари.
- висновком судово-медичної експертизи підтверджено заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у виді політравми: відкритої важкої черепно-мозкової травми з гострою лівобічною субдуральною гематомою та забоєм головного мозку важкого ступеню з набряком головного мозку, дислокаційними с-м, мозковою комою 1 ст., посттравматичного розриву правої барабанної перетинки, гострого посттравматичного лівобічного верхньощелепного синуситу, закритого перелому середньої третини лівої стегнової кістки зі зміщенням та відкритих багато уламкових переломів дистальних третин обох кісток лівої гомілки із зміщенням та середньої третини малогомілкової кістки без зміщення з розвитком травматичного шоку ІІ ступеню, які утворилися від дії тупих твердих предметів.
- висновком комплексної судово-медичної інженерно-транспортної експертизи встановлено, що на момент первинного контакту автомобіля із потерпілим, останній перебував у вертикальному положенні і розташований лівою боковою поверхнею тулуба до передньої правої частини транспортного засобу.
Допитана, як свідок ОСОБА_10 підтвердила, що біля 24 години 25.04.2014 року в складі оперативно-слідчої групи виїздила на місце дорожньо-транспортної пригоди та в протоколі огляду місця події зафіксувала наявну слідову інформацію. Ствердила також, що ДТП сталась в межах пішохідного переходу, на перехресті вулиць. Про наявність осипу скла пояснити нічого не може та не виключає не відображення цього в протоколі через відсутність достатнього дорожнього освітлення.
Про наїзд на пішохода на перехресті вулиць неподалік від фрагментів пішохідного переходу на віддалі 3 м. підтвердив в судовому засіданні і свідок ОСОБА_11 . Він також зазначив, що в постанові про призначення експертизи було помилково (описка) зазначено, що момент виникнення небезпеки для водія настає з моменту виходу пішохода на проїзну частину дороги, тобто з відстані 16,5 м. (висновок експерта від 11.11.2014 року), на чому акцентував увагу представник потерпілого, проте зауважив, що у цьому висновку дана величина експертом до уваги не бралась.
Вказані показання свідка об`єктивно підтверджено і самим висновком експерта від 11.11.2014 року, яким з врахуванням показань обвинуваченого визначено швидкість руху автомобіля 73,9-77,2 км/год.
Даний висновок співвідноситься також і з показаннями обвинуваченого, який ствердив, що управляв автомобілем зі швидкістю біля 75 км/год.
Винуватість обвинуваченого в категоричній формі доводиться також висновком комісійної судової інженерно-транспортної експертизи за матеріалами кримінального провадження у відповідності з яким водій автомобіля марки «ВАЗ-2107», тобто обвинувачений повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 19.2, 12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, а саме рухатись з ввімкненими фарами світла, зі швидкістю не більше 60 км/год, а при виникненні небезпеки для руху (з технічної точки зору в момент виходу (вибігання) пішохода на пішохідний перехід) негайно вжити заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки автомобіля.
З моменту виникнення небезпеки для руху у ОСОБА_4 була технічна можливість, при умові дотримання ним вимог п.п. 12.4, 12.3 ПДР уникнути наїзду на пішохода.
При цьому зазначено, що перевищення водієм дозволеної швидкості руху та застосування відвороту ліворуч з виїздом на зустрічну смугу руху, з технічної точки зору, в зазначеній ситуації стало причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди.
Даний висновок експертизи на переконання суду не викликає будь-яких сумнівів в його об`єктивності, оскільки проведений на підставі вихідних даних, які були на законних підставах зібрані в ході досудового слідства та відповідають фактичним обставинам справи.
Так, відповідно до вказаного висновку брались наступні вихідні дані:
- ДТП сталась в межах міста в темну пору доби за відсутності опадів. Проїзна частина дороги в місці ДТП пряма без дефектів, шириною 9,2 м. Дорожнє покриття асфальтно-бетонне, сухе. Місце пригоди знаходиться в межах пішохідного переходу.
Зазначене відповідає встановленим обставинам при первинному огляді місця події та показанням вказаних вище свідків. Цих обставин в судовому засіданні не оспорювали сторони.
- автомобіль марки «ВАЗ-2107» знаходився в технічно-справному стані, без вантажу в салоні та рухався зі швидкістю 75 км/год з увімкненим ближнім світлом фар.
Ці обставини підтверджуються, як показаннями самого обвинуваченого так і протоколом огляду транспортного засобу.
- показання обвинуваченого про те, що він рухався автомобілем ближче до центру дороги не перетинаючи розподільчу смугу з увімкненим ближнім світлом фар, під`їжджаючи до перехрестя з другорядної дороги побачив попереду за пішохідним переходом з правої сторони пішохода, який ногами стояв на бордюрі, подавши корпус вперед за 40 м. до перетину перехрестя. Коли він в`їхав в перехрестя, то особа переходила дорогу відносно його руху з права на ліво, перпендикулярно траєкторії, після чого він застосував екстрене гальмування, прийнявши ліворуч, проте уникнути наїзду не зміг.
Ці показання, які брались до уваги, як вихідні дані при проведенні експертизи фактично відповідають показанням даним обвинуваченим в ході судового розгляду та підтверджено первинним протоколом огляду місця події.
Крім того, при проведенні вказаної експертизи брались до уваги також вік пішохода, його стан сп`яніння 3,1 проміле, його рух через дорогу з права на ліво, відстань, яку подолав пішохід до моменту наїзду на нього 4,7 м., а також відстань, яку подолав автомобіль в загальмованому стані до наїзду на пішохода 20,9 м.
Вказані дані також відповідають фактичним обставинам по справі і зокрема: показанням обвинуваченого при додатковому огляді місця події з його участю, показанням ОСОБА_6 при проведенні слідчого експерименту, первинному огляді місця події, а також додатковому огляді місця події від 16.07.2015 року.
Так, в протоколі додаткового огляду місця події зазначено, що наїзд на пішохода стався на перехресті доріг в межах дії дорожніх знаків 5.35.1 та 5.35.2 (пішохідний перехід). Встановлено також, що автомобіль до наїзду подолав відстань в загальмованому стані автомобіля 20,9 м.
Отже, суд, даючи аналіз зазначеним даним, вважає їх достовірними, а відтак і висновок експертизи документально обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим фактичним обставинам справи.
Зазначене підтвердив в судовому засіданні при допиті експерт ОСОБА_12 .
Саме з цих підстав суд не приймає до уваги і вважає необ`єктивним висновок експерта від 02.09.2014 року № 165 про неможливість уникнути наїзду на пішохода, Констатація цього факту фактично підтверджена і висновком експерта від 29.05.2015 року № 7438 про неможливість надання висновку по причині протиречивості та необґрунтованості з технічної точки зору вихідних даних, вказаних в постанові про призначення експертизи.
Таким чином, суд вважає доведеним факт скоєння обвинуваченим злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та вірною кваліфікацією таких дій на досудовому слідстві за вказаним законом.
Обираючи покарання, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та всі обставини справи.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільно небезпечності вчиненого злочину суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Згідно з роз`ясненнями наведеними у Постанові Пленуму Верховного суду України № 14, від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень Правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до цього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Обтяжуючих покарання обставин, суд не вбачає.

До пом`якшуючих покарання обставин суд відносить: часткове добровільне відшкодування потерпілому заподіяної шкоди, притягнення до кримінальної відповідальності вперше.

Визначаючи покарання в межах санкції закону за яким ОСОБА_4 притягується до відповідальності в мінімальних межах з врахуванням думки потерпілого про призначення суворого покарання, суд бере до уваги вік обвинуваченого, його поведінку безпосередньо після скоєння злочину, а саме виклик на місце пригоди швидкої допомоги та працівників поліції, те що він вчинив злочин з необережності, перебував в тверезому стані, його майновий та сімейний стан, позитивні характеристики та ставлення до скоєного, а також ту обставину, що з часу скоєння злочину обвинуваченим будь-яких інших протиправних дій не скоєно.

Призначаючи саме таке покарання, суд бере до уваги тяжкість заподіяних наслідків для потерпілого, а саме те, що він позбавлений можливості пересуватись, потребує стороннього догляду та тривалого лікування, в тому числі оперативного, ту обставину, що обвинувачений припинив надання будь-якої матеріальної допомоги на даний час потерпілому, хоча останній її конче потребує за станом здоров`я. З цих підстав суд вважає за неможливе призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України, що буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого.

Виходячи з цих обставин, суд застосовує до обвинуваченого і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Прокурором по справі заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого в інтересах держави в особі фінансового управління виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області та Департаменту фінансів Волинської обласної державної адміністрації відшкодування витрат закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину відповідно в сумі 1917 грн. 54 коп. та 7152 грн. 72 коп.

Заявлені позовні вимоги та визнані обвинуваченим є підставними та підлягають задоволенню в повному обсязі як обґрунтовані та підтверджені бухгалтерськими документами.

Потерпілим по справі заявлено позовні вимоги до обвинуваченого про відшкодування витрат на правову допомогу і зокрема на суму 20119,63 грн.

Задовольняючи позов на вказану суму, суд виходить з наступного:

- відповідно до ст. 118 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати на правову допомогу. Статтею 120 КПК України визначено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, щодо яких здійснюється проводження, які надають правову допомогу за договором несе відповідно потерпілий, цивільний позивач.

Поряд з цим (ст. 124 КПК України) у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого, які здійснені ним, документально підтверджені процесуальні витрати.

Як зазначено в п. 47 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст. 8, ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 року № 13-рп2000, Рішення від 30.09.2009 року № 23-рп/2009, Рішення від 11.07.2013 року № 6-рп 2013).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яку таку допомогу надає, має бути адвокатом. При цьому, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка її надає. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4991-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначений вказаним Законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій, копіювання документів, витребування документів і т.п.).

При цьому зазначені витрати мають бути документально підтверджені з поданням відповідного розрахунку.

Судом встановлено, що правову допомогу потерпілому в ході досудового слідства та судового розгляду надавав, як представник адвокат, з яким була укладена угода. Про сплату останньому потерпілим в зазначеній вище сумі підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру з підписом та печаткою адвоката.

Отже, посилаючись на обсяг наданої правової допомоги потерпілому, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає зазначені вище витрати потерпілим обґрунтованими та документально підтвердженими і їх розмір не перевищує граничного, відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (№ 4991-VI від 20 грудня 2011 року).

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України, а витрати, пов`язані з проведенням експертизи стягненню з обвинуваченого.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

Початок відбування покарання рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь фінансового управління виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області (отримувач: місцевий бюджет м. Ковеля, назва рахунку: Ковельське УК м. Ковель, код платежу 24060300, р/р 0004 в ГУДКС України у Волинській області, МФО 803014, код банку 37788874, призначення платежу: інші надходження (відшкодування витрат на лікування потерпілого від злочину) 1917 грн. 54 коп. та Департаменту фінансів Волинської обласної державної адміністрації (отримувач: Обласний бюджет Волинської області, , код платежу 24060300, р/р 0001 в ГУДКС у Волинській області, МФО 803014, призначення платежу: інші надходження (відшкодування витрат на лікування потерпілого від злочину) 7152 грн. 72 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпіло ОСОБА_6 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 20119 грн. 63 коп.

Стягнути із засудженого на користь держави витрати за проведення експертиз в сумі 14730 грн. 48 коп.

Автомобіль марки «ВАЗ-2107» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходиться у ОСОБА_4 на зберіганні залишити власнику.

Вирок суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим протягом вказаного терміну з дня отримання копії вироку.

Головуючий:ОСОБА_1