АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/81/17 Номер провадження 11-кп/786/388/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
представника установи ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою засудженому

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Одеса, раніше не судимому, засудженому:

- 4.04.2013 Суворовським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 286 КК України на 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки,

відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Приймаючи таке рішення суд зазначив, що засуджений своєю поведінкою не довів свого виправлення, оскільки хоча ОСОБА_7 відбув ? частину покарання, проте за час перебування засудженого у КВК-29, останній мав 6 стягнень в період з 31.12.2014 по 20.08.2015, 5 заохочень за сумлінну поведінку та ставлення до праці за період з 21.04.2016 по 16.12.2016, 11.12.2015 рішенням спільного засідання комісії КВК-29 та спостережної комісії при Полтавській райдержадміністрації по розгляду особових справ засуджених відмовлено ОСОБА_7 в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким після відбуття 1/3 строку покарання з тих підстав, що він не довів своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Також суд врахував наявність виконавчого листа на 119 780 грн., утримано із заробітної плати 845,19 грн.

В апеляційній скарзі засуджений просить переглянути рішення суду та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання згідно ст. 81 КК України. В обґрунтування своїх вимог обвинувачений зазначає, що суд не врахував те, що представники установи виконання покарань вважають, що він засуджений став на шлях; стягнення, накладені на нього погашені, а тому вважає себе таким, що не має стягнень; згідно виконавчого листа він сплачує 20 % щомісячно із заробітної плати відповідно до Закону та не має можливості сплачувати більше, оскільки не має грошей; незадовільний стан його здоров`я, і те, що при забороні працювати він працює.

Заслухавши доповідача, засудженого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, міркування прокурора про законність судового рішення, представника виправної колонії, який просив задовольнити апеляційну скаргу засудженого, перевіривши матеріали особової справи та судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Пунктом 1 частини 3 статті 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за необережний тяжкий злочин.
Необхідною умовою застосування положень частини 1 статті 81 КК України є те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення про що, зокрема, може свідчити дотримання засудженим правил внутрішнього розпорядку, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутність порушень дисципліни, зайняття трудовою діяльністю, добросовісне відношення до трудових обов`язків.
У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" № 2 від 26.04.2002 визначено, що при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Відповідно до п. 1 та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 26.04.2002 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.
Так під час апеляційного перегляду встановлено, що ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений 4.04.2013 Суворовським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 286 КК України на 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, за те, що він 5.09.2010 приблизно о 5.00 керував автомобілем «Toyota Corolla» д.н.з. НОМЕР_1 в порушення п.1.5.; п. 2.1. «а», «б», «г»; п. 2.3. «а», «б»; п. 2.9 «а»; п.п. 12.1., 12.3., 12.4., 21.1., 31.1., 31.4., 31.4.5. «а», «г» Правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння середньої тяжкості, не маючи при собі водійського посвідчення, реєстраційних документів на транспортний засіб та поліса обов`язкового страхування, перевозячи в салоні автомобіля шістьох осіб, перевищив швидкість і здійснив виїзд з дороги справа та наїхав переднім колесом на бордюрний камінь огородження клумби, розташованої зліва по ходу руху, а в подальшому шляхом заносу здійснив наїзд правою боковою частиною автомобіля на стіну житлового будинку. В результаті чого пасажири автомобіля ОСОБА_10 та ОСОБА_11 померли, а ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження (а.м.о.с. 11-21).

16.03.2016 Полтавським районним судом засудженому ОСОБА_7 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 4.04.2013 по 2.07.2013 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.м. о.с. 40).
Початок строку покарання ОСОБА_7 з 4.04.2013, кінець строку покарання 6.01.2021 (а.м. п. 126).
У Крюківській виправній колонії УДПтС в Полтавській області № 29 ОСОБА_7 відбуває покарання з 19.08.2013. Під час тримання в Одеському слідчому ізоляторі ОСОБА_7 допустив порушення режиму утримання до вступу вироку в законну силу. Заохочень не мав. (а.м.п. 126).
Згідно характеристики засудженого, наданої начальником відділення соціально-психологічної служби установи ОСОБА_9 та начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи ОСОБА_13 , затвердженої начальником Крюківської виправної колонії (№29) ОСОБА_14 від 5 травня 2015 року, засуджений ОСОБА_7 за час відбування покарання в установі 6 раз притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення правил внутрішнього розпорядку, стягнення погашені у встановленому Законом порядку. Після проведеної індивідуально-виховної роботи змінив свої поведінку на краще та за сумлінну поведінку та ставлення до праці отримав 8 заохочень. Працевлаштований на власному виробництві установи робітником пташнику, до роботи відноситься добросовісно, виконує встановлені норми виробітку, поставлені перед ним завдання виконує. До майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи ставиться дбайливо та здійснює за ними належний догляд. Законні вимоги персоналу установи виконує. Самостійно виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень навичок для самостійного їх виконання. До виконання робіт по благоустрою установи відноситься з розумною ініціативою, не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Приймає особисту участь у організації виховних заходів, які проводяться в установі. Бере участь у реалізації диференційованого виховного впливу «Правова просвіта», «Підготовка до звільнення». Підтримує зв`язки з рідними шляхом листування, телефонних розмов та побачень. Відповідно до ч. 1 ст. 111 КВК України у зв`язку з тяжкою хворобою матері у березні поточного року надавалася короткостроковий виїзд за межі колонії за місцем проживання останньої. 11.12.2015 та 14.12.2016 комісією установи розглядалися матеріали щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, згідно ст. 82 КК України, після відбуття 1/3 частини строку покарання, тобто після 4.12.2015, за результатами яких, засудженому було відмовлено у застосуванні даної пільги, 11.12.2015 як такому, що не став на шлях виправлення, а 14.12.2016 за особистою заявою. Має виконавчий лист на суду 119 780 грн, утримано із заробітної плати 845,19 грн. Питання про умовно-дострокове звільнення, згідно ст. 81 КК України на комісії установи не розглядалося. Засуджений має позитивні плани на майбутнє, після звільнення з місць позбавлення волі: повернутися до родини, влаштуватися на роботу та добросовісно працювати у ТОВ «Автомобільний дім», де працював до засудження та яке гарантує працевлаштувати останнього після звільнення.
У характеристиці зазначено, що адміністрація установи вважає, що ОСОБА_7 довів своє виправлення, а тому до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення згідно ст. 81 КК України.

За час відбування покарання ОСОБА_7 має 6 стягнень 31.12.2014, 17.07.2015, 20.08.2015 за невихід на ранкову перевірку, 11.02.2015 за паління у невідведеному місці, 29.07.2015 за невиконання команди «підйом», 7.08.2015 за відмову виходити на заготівлю продуктів харчування для установи, які погашені, 10 заохочень 11.11.2014, 21.04.2016, 14.06.2016, 17.08.2016, 8.11.2016, 16.12.2016, 7.02.2017, 3.04.2017, 4.07.2017 та 8.07.2017 (чотири останніх отримав після ухвалення рішення суду першої інстанції) за сумлінну поведінку та ставлення до праці.

Згідно особової справи: 11.12.2015 - відмовлено в поданні матеріалів на засудженого ОСОБА_7 , на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, через те, що останній не довів, що став на шлях виправлення, 14.12.2016 - засуджений став на шлях виправлення, проте особисто відмовився від застосування до нього ст. 82 КК України на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням згідно його заяви та вібув більше 1/3 частини строку покарання (а.о.с. 83, 115).
З довідки начальника Крюківської виправної колонії управління ДПтСУ в Полтавській області (№ 29) ОСОБА_14 та в.о. начальника відділу нагляду і безпеки ОСОБА_15 вбачається, що засуджений ОСОБА_7 не перебуває на обліку в Крюківській виправній колонії УДПтС України в Полтавській області (№29) як злісний порушник режиму утримання (а.о.с. 84).
Відповідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої право слухняної поведінки. Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.
Однією із головних умов для умовно дострокового звільнення засудженого від відбування покарання є доведеність виправлення засудженого, тобто доведеність готовності засудженого до: самокерованої поведінки, сприйняття встановлених у суспільстві норм та правил поведінки, дотримання норм чинного законодавства.
Сумлінна поведінка і ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого. При цьому висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання, а не за час, який безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе умовно-дострокове звільнення.
Відмовляючи в задоволенні заяви засудженого, суд першої інстанції всебічно врахував дані про поведінку і ставлення до праці ОСОБА_7 за весь час відбування покарання, які наведені вище, а також рішення спільного засідання комісії КВК-29 та спостережної комісії при Полтавській райдержадміністрації від 11.12.2015 яким відмовлено ОСОБА_7 в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким після відбуття 1/3 строку покарання з тих підстав, що він не довів своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, та прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_7 не довів свого виправлення. Правильно суд врахував те, що ОСОБА_7 шкоду потерпілим у розмірі 118 935 грн (119780-845) не відшкодував до теперішнього часу, що було підтверджено засудженим у суді апеляційної інстанції .

А засуджений та представник виправної колонії, прохаючи задовольнити клопотання про умовно-дострокове звільнення посилаються на поведінку засудженого, яка відображена у характеристикі Крюківської виправної колонії УДПтС в Полтавській області № 29 від 16.01.2017, а саме де відображена поведінка засудженого за час, який безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе умовно-дострокове звільнення.
Разом з тим, згідно характеристики від 11.12.2015, засуджений ОСОБА_7 характеризувався негативно, не був працевлаштований, до роботи відносився задовільно, поставлені перед ним завдання не завжди виконував. До виконання робіт по благоустрою установи відноситься недобросовісно з працівниками адміністрації установи не завжди дотримувався правомірних відносин та ввічливого ставлення. Не приймав особисту участь у організації виховних заходів. (а.п.о.с. 81).

Приймаючи до уваги, що під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції ОСОБА_7 свою вину не визнавав взагалі, вказуючи, що за кермом вказаного у вироку автомобіля був не він, а інша особа, про це засуджений стверджував і у суді апеляційної інстанції під час розгляду його апеляційної скарги на рішення суду про відмову у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення, а також те, що висновок про виправлення засудженого повинен ґрунтуватись на даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання, а не за час, який безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе умовно-дострокове звільнення, те, що ОСОБА_7 неодноразово порушував режим відбування покарання та відмовлявся від виконання роботи, твердження засудженого про те, що він довів своє виправлення не обумовлені достатніми підставами, оскільки матеріали особової справи в своїй сукупності не свідчать про досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Доводи засудженого на неврахування судом того, що при забороні лікарів працювати він працює є необґрунтованими.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 під час вчинення злочину отримав політравму: закритий оскольчатий перелом с/3 правої ключиці зі зміщенням уламків, перелом І ребер, двосторонній перелом дужки С2, краєвий перелом нижньої площадки С2, що підтверджується випискою № 11719 від 23.09.2010 та показаннями самого засудженого наданими у суді апеляційної інстанції (а.п. 39). З висновку ЛКК № 3367 від 18.09.2013 ОСОБА_7 має діагноз консолідований перелом диску С2, перелом правої ключиці, звільнений від фізичного навантаження терміном на 2 місяці(а.п. 78), а також згідно висновку ЛКК № 1653 від 15.05.2015 в наслідок перелому звільнений від тяжкої фізичної праці терміном на 1 місяць (а.п 83).

Тобто, висновками лікарів ОСОБА_7 було лише тимчасово обмежено у виконанні роботи, а саме з 18.09.2013 від фізичного навантаження терміном на 2 місяців, а 15.05.2015 від тяжкої фізичної праці на 1 місяць, при цьому документи з яких би вбачалися рекомендації лікарів взагалі відмовитися від виконання будь-якої роботи чи наявності інвалідності, яка б перешкоджала засудженому виконувати роботу, в матеріалах провадження відсутні.

Посилання ОСОБА_7 на те, що він має 10 заохочень, чотири з яких отримані ним після ухвалення судом першої інстанції рішення, те, що директор ТОВ «Автомобільний дім» у разі звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково гарантує його працевлаштування механіком (а.п. 91-92) та те, що його мати має серцеву хворобу, колегія суддів враховує, але на правильність оскаржуваного судового рішення це не впливає.
З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги засудженого.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4