Провадження №: 1-кп/752/491/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2017 року м. Київ Голосіївського районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

провівши в приміщенні суду в м. Києві судовий розгляд кримінального провадженням № 0010664 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

03.10.2016 року Святошинським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк один рік, від відбування покарання, на підставі ст. 75 КК України, звільнений з іспитовим строком один рік,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,

обвинувачених за ч. 2 ст. 186 КК України,

з участю сторін та інших учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И В :
04.11.2016 року близько 00.00 годин ОСОБА_6 , на автомобілі марки «БМВ» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , приїхали за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_6 , не ставлячи до відома ОСОБА_7 про мету поїздки та свої наміри заволодіти чужим майном, піднявся до квартири АДРЕСА_4 , а ОСОБА_7 залишився чекати в автомобілі.

ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_10 , який проживав в квартирі АДРЕСА_5 , та який сприйняв ОСОБА_6 як працівника правоохоронного органу, недостовірну та вигадану інформацію з приводу того, що його син потрапив у ДТП і потрібні гроші, щоб владнати усі питання. ОСОБА_10 , хвилюючись за долю сина, зібрав наявні грошові кошти, як в гривнях так і в доларах США та вирішив пересвідчитися, що сталося та виявив бажання особисто їхати на місце пригоди, у зв`язку з чим разом з ОСОБА_6 спустився до низу та сів на заднє сидіння автомобіля під керуванням ОСОБА_7 .

В подальшому, ОСОБА_7 не будучи поставленим до відома про злочинні наміри ОСОБА_6 , за вказівкою та орієнтуванням останнього певний час кружляв містом. Перебуваючи в районі вулиці Заболотного 21, в м. Києві, під час руху ОСОБА_6 , умисно, з метою відкритого викрадення чужого майна, розвернувшись наніс удар рукою в область голови ОСОБА_10 , який почав робити спроби вискочити з автомобіля, шляхом відкривання дверей та нанесення ударів по склу. ОСОБА_7 зупинив автомобіль, після чого ОСОБА_6 витяг ОСОБА_11 з автомобіля та почав наносити йому удари в різні частини тілі, як наслідок заподіявши легкі тілесні ушкодження.

Подолавши у такий спосіб опір потерпілого, ОСОБА_6 обшукавши кишені ОСОБА_10 , відкрито заволодів його майном, а саме: грошовими коштами в розмірі 745 гривень та 4 тисячами доларів США, що становить 102360 грн.; телефоном «Нокіа», вартістю 650 грн. та документами, які матеріальної цінності для потерпілого не представляли.

Тобто, ОСОБА_6 визнається винними за ч. 2 ст. 186 КК України, відкритому викраденні чужого майна, вчиненого повторно.

Обвинувачений ОСОБА_6 винним себе не визнав. Пояснив, що 04.11.2016 року вночі зателефонував знайомий по імені ОСОБА_12 та попросив поїхати на вул. Закревського, вказав адресу, забрати конверт у одного чоловіка. Він в свою чергу, як таксисту, зателефонував ОСОБА_13 , якого раніше добре знав, та погодив, що той його завезе до зазначеного місця. Коли приїхали, він вийшов з автомобіля та направився до квартири, яку вказав ОСОБА_12 . Двері відкрив чоловік, який зараз є потерпілим. Він повідомив чоловіка від кого приїхав, а той каже, що пішли до низу, поїду з тобою. Спустилися до низу та сіли в автомобіль під керуванням ОСОБА_14 . ОСОБА_12 по телефону йому повідомив, що поїдь з чоловіком покатайся, а той в свою чергу перебуваючи в автомобілі постійно спілкувався по телефону з ОСОБА_12 та невідомими особами. Про що вони розмовляли, його не цікавило. Потерпілий сів позаду, хоча там були автомобільні шини, мало місця, оскільки наміру возити когось з собою, не було. Заїхали на АЗС і потерпілий дав 200 грн. на заправку. Коли рухалися по вул. Заболотного, потерпілий з кимось спілкувався по телефону, і він йому сказав, щоб припинив розмовляти і поклав телефон. Потерпілий почав кричати і робити спроби вискочити з автомобіля. ОСОБА_15 зупинив автомобіль, потерпілий вибіг, а вони поїхали додому.

Що мало бути в пакеті, йому не відомо. Працівником поліції не представлявся, потерпілого не бив та грошей не забирав. Мету поїздки, до відома ОСОБА_7 не доводив і той нічого не знав, лише був як таксист. За те, що мав забрати конверт, ОСОБА_12 обіцяв дати 500 грн. Потерпілий каже неправду, що його били та забрали гроші. Позов потерпілого не визнає.

Обвинувачений ОСОБА_15 винним себе не визнав. Пояснив, що повертався додому, попередньо забравши автомобільні шини. Зателефонував ОСОБА_16 , з яким знайомі з дитинства, та просив за певну плату доставити його на вул. Закревського, на що він погодився. Коли під`їхали до будинку який той вказав, ОСОБА_17 кудись пішов, а він залишився чекати в автомобілі. Через певний час ОСОБА_17 прийшов з ОСОБА_18 , як потім з`ясувалося, і той сів на заднє сидіння. Під`їхали до АЗС і ОСОБА_17 взяв у ОСОБА_11 200 грн., які він використав на пальне. Перебуваючи в автомобілі чув, що розмова іде про сина потерпілого, якого той шукав. Лебідь та потерпілий розмовляли між собою та кожен окремо по телефону. Уже перебуваючи на вул. Заболотного, коли потерпілий спілкувався по телефону, ОСОБА_17 поставив йому вимогу покласти телефон, а той почав робити спроби вискочити з автомобіля, бив рукою в скло. Він зупинився. ОСОБА_17 та потерпілий вийшли, а він в цей час розвернув автомобіль. Повернувся ОСОБА_17 , каже, чоловіка не буде і вони поїхали додому. Потерпілого не бив, грошей не забирав. Погодившись на пропозицію ОСОБА_19 , оскільки той обіцяв заправити пальним та мав намір заробити 300 грн., які той обіцяв. На досудовому слідстві казали, що буде свідком і він допитувався як свідок наступного дня після події і давав такі ж покази. Ніякої домовленості з ОСОБА_17 не було. На досудовому слідстві за його заявою надали адвоката Камінську, відмовився від неї, оскільки на той час уже мав свого захисника, яка і зараз здійснює його захист. Потерпілий можливо деталі точно не пам`ятає, але він йому ударів не наносив, оскільки не виходив з автомобіля. Позов потерпілого не визнає.

Незважаючи на спростування обвинуваченим ОСОБА_6 обставин відкритого заволодіння майном потерпілого з застосуванням до нього насильства, його винність повністю підтверджується сукупністю доказів повно та всебічно досліджених судом.

Так, потерпілий ОСОБА_10 дав детальні показання щодо обставин його пограбування. Пояснив, що в ніч на 04.11.2016 року невідомий чоловік зателефонував і повідомив, що його син попав в ДТП, збив людину і потрібно терміново гроші для владання усіх питань. Він запитав де син, у відповідь трубку взяла особа, яка плакала і голосом схожим на голос сина сказала, щоб терміново збирав гроші і передав майору ОСОБА_20 , який приїде. Через певний час в двері зателефонували. Відкрив, стоїть, як потім з`ясувалося, ОСОБА_17 , на запитання відповів, що він майор ОСОБА_21 . Кажу, що хочу особисто бачити сина і поїду з ним. Взяв 865 грн. та 4 тисячі доларів США і вони разом спустилися до низу. ОСОБА_17 запропонував сісти на переднє сидіння, проте він відмовився і сів на заднє. За кермом був ОСОБА_15 , як він пізніше взнав, він з ним не спілкувався. Заїхали на АЗС, він дав 200 грн. на пальне. Почали кружляти містом. Зупинялися. ОСОБА_17 виходив курив, з кимось спілкувався по телефону. Помітив, що його намагаються везти не на те місце, де нібито сталася ДТП, а саме Борщагівку, бо він добре знає місто. Потім, коли повернули в ліс в районі вулиці Заболотного, ОСОБА_17 різко повернувся та вдарив його в ліву частину обличчя. Він почав робити спроби відкрити двері, однак вони були заблоковані. Потім автомобіль зупинився. Пригадує, що його почав бити ОСОБА_17 , а потім машину обійшов ОСОБА_15 та приєднався. Забрали гроші та мобільний телефон, але хто це безпосередньо зробив, сказати не може, був в шоковому стані та дезорієнтований. Він певний час лежав, а потім піднявся та направився в бік АЗС, звідки викликав поліцію. Через певний час приїхала поліція та син з невісткою. Добре запам`ятав обвинувачених, оскільки був з ними досить тривалий час. Пізніше їх впізнав на досудовому слідстві і бачив попередньо, як їх заводили в відділок поліції. Автомобіль, за кермом якого був ОСОБА_15 , марки «БМВ». Досить чітко може описати ОСОБА_17 та його одяг, оскільки саме він до нього приходив. Той був одягнений в куртку, синю шапку, джинси. Одяг ОСОБА_7 не пригадує, оскільки той був за кермом.

Як свідчать досліджені матеріали, потерпілий в ході проведення процесуальної дії, серед інших осіб впізнав ОСОБА_6 , як особу, яка відкрито заволоділа його майном, застосовуючи насильство, що підтверджується протоколом впізнання.

Свідок ОСОБА_22 , син потерпілого, опосередковано підтвердив свідчення потерпілого.
Доказом того, що відносно потерпілого було застосовано насильство, про що він стверджує, свідчить висновок експерта № 2820, згідно якого, при обстеженні ОСОБА_11 та вивчені медичної документації на нього виявлені: синці на нижній повіці лівого ока з переходом в підочну ділянку, на боковій поверхні грудної клітки зліва, які за давністю можуть відповідати терміну вказаному у постанові тобто, 04.11.2016 року, не були небезпечними для життя та відносяться до легких тілесних ушкоджень. Виявлені тілесні ушкодження не є характерними для самоспричинення.

Вищезазначені докази, суд вважає належними та допустимими, і такими, що узгоджуються між собою та показаннями обвинувачених наданими суду і які в сукупності підтверджують ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, у вчиненні якого суд визнає його винуватим.

Ураховуючи встановлені судом з показань обвинувачених, потерпілого та свідка обставини, суд не бере до уваги та відкидає показання ОСОБА_19 з приводу того що, він не застосовував насильство до потерпілого і не вчиняв грабежу.

Оскільки, з вимогою передати гроші до потерпілого звернулися невідомі і за ними приїхав саме ОСОБА_17 , який в подальшому керував діями ОСОБА_7 , а в подальшому уже в автомобілі застосував насильство до потерпілого та продовжував застосовувати насильство уже на вулиці, наслідком якого було заподіяння останньому легких тілесних ушкоджень та відкрите заволодіння його майном, свідчить про умисні, завчасно сплановані дії ОСОБА_17 , направлені на заволодіння чужим майном

У суду, на противагу стороні захисту, не виникає сумнівів у тому, що у потерпілого була сума коштів, яка була вилучена в ході грабежу, оскільки останній в підтвердження надав в розпорядження суду довідку про отримання ним в певний період високої заробітної плати в іноземній валюті, а тому доводи захисту з приводу неправдивості показань потерпілого, щодо суми викрадених коштів, суд до уваги не бере та відкидає.

Суд вважає доведеною винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім того, ОСОБА_7 також обвинувачується за ч.2 ст. 186 КК України. Згідно формулювання обвинувачення, 04.11.2016 приблизно о 00.00 год., знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського 1, ОСОБА_7 з метою відкритого викрадення чужого майна, вступив в злочинну змову з своїм товаришем ОСОБА_6 .

З метою реалізації свого спільного злочинного умислу, ОСОБА_6 разом із ОСОБА_23 , на автомобілі марки «BMW» сірого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , що належить батькові ОСОБА_24 , приїхали за адресою: АДРЕСА_6 , де мешкає потерпілий ОСОБА_10 .
Реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_6 піднявся до приміщення квартири АДРЕСА_5 , а ОСОБА_15 , виконуючи свою роль, від`їхав до буд. АДРЕСА_7 , де очікував на спільника за кермом автомобіля.

В подальшому, ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні квартири ОСОБА_10 , повідомив останньому, що приїхав для допомоги його синові ОСОБА_25 , оскільки останній потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та йому потрібні грошові кошти. ОСОБА_10 , хвилюючись за долю сина, зібрав грошові кошти та разом із ОСОБА_6 , вийшов з будинку та сів до автомобіля ОСОБА_24 .

В подальшому, продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, ОСОБА_6 та ОСОБА_26 , відвезли ОСОБА_10 за адресою: м. Київ, вул. Заболотного 21, де в салоні автомобіля ОСОБА_6 різко розвернувшись до потерпілого, наніс удар рукою в область голови останнього. ОСОБА_10 , в свою чергу, намагався вистрибнути з салону автомобіля та вибити заднє пасажирське скло. В подальшому, проїхавши до лісосмуги та зупинивши автомобіль, ОСОБА_26 , вийшов із за керма та різким ривком, висмикнув потерпілого з салону автомобіля, після чого вони разом із ОСОБА_6 , почали наносити удари руками в область голови ОСОБА_10 , від чого той впав на землю та втратив орієнтацію в просторі. В результаті нанесених ударів ОСОБА_27 та ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні Ушкодження легкого ступеню тяжкості, що не були небезпечними для життя та здоров`я в момент заподіяння.

Реалізувавши спільний злочинний умисел, ОСОБА_6 та ОСОБА_28 обшукавши кишені ОСОБА_10 , відкрито заволоділи грошовими коштами в розмірі 745 грн. 00 коп. та 4 тис. доларів США, які за курсом НБУ станом на 04.11.2015 р., становлять 102 360 грн. 00 коп., документами, які матеріальної цінності для потерпілого не становлять, мобільним телефоном марки «Нокіа» чорного кольору, вартістю 650 грн. 00 коп., після чого з краденим майном з місця вчинення злочину зникли та викраденим розпорядились на власний розсуд, чим завдали матеріального збитку потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 103 755 грн. 00 коп.

Таким чином, як зазначено у обвинуваченні, своїми умисними діями, які виразилися у відкритому заволодінні чужим майном, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 186 КК України.

За результатами судового розгляду, суд прийшов до висновку, що за ч. 2 ст. 186 КК України, відносно ОСОБА_7 слід ухвалити виправдувальний вирок, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Так, на підтвердження винності обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні вищезазначеного злочину, прокурор надав докази, які були безпосередньо досліджені судом і аналізуючи їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що вони, враховуючи показання обвинувачених, потерпілого та свідка, не є достатніми та переконливими доказами для визнання винуватості у вчиненні грабежу за попередньою змовою групою осіб.
Як уже відмічалося, обвинувачений ОСОБА_7 винним себе не визнав. Повідомив суду, що у змові з ОСОБА_17 з метою заволодіння майном потерпілого не перебував. Він лише, на прохання, як таксист, на автомобілі перевозив ОСОБА_17 та потерпілого. З останнім взагалі не спілкувався, той лише,при черговій зупинці, коли виходив спілкуватися з ОСОБА_17 запитав, чи його ОСОБА_17 найняв як таксиста, на що він стверджувально відповів. Зупинив автомобіль лише тоді, коли потерпілий почав робити спроби вискочити і бив по склу. За потерпілим вийшов ОСОБА_17 , який був відсутній біля 10 хвилин, а потім повернувся, сказав що потерпілого не буде і вони поїхали. Не може пояснити чому потерпілий вказує на нього, що він також його бив, можливо точно не пригадує деталі. Його ще 05.11.2016 року допитали як свідка, і він дав аналогічні показання, йому немає що приховувати, а потім пред`явили підозру, незаконно затримали, адвоката не надали, та не дали змоги скористатися послугами свого захисника, з яким уклав угоду ще в листопаді місяці.
Потерпілий ОСОБА_10 в своїх показаннях відмітив, що телефонували невідомі з вимогою передати гроші для вирішення питань сина, за грошима прийшов саме ОСОБА_17 , він постійно з ним спілкувався і той фактично орієнтував водія, яким був ОСОБА_15 , куди їхати. В подальшому ОСОБА_17 почав його бити. Також пригадує, хоча був, як він відмічає в шоковому стані, що удари наносив також ОСОБА_15 , хто забирав гроші, сказати не може.
Не ставлячи під сумнів показання потерпілого з приводу обставин його пограбування та детально з`ясувавши роль ОСОБА_19 , якого потерпілий добре і тривалий час бачив, з ним спілкувався, на погляд суду, лише непевних та непереконливих свідчень потерпілого з приводу того, що ОСОБА_15 також йому наносив удари, за обставин того що потерпілий, який має власний інтерес у справі, був в шоковому стані та дезорієнтований, враховуючи персональну роль та дії обвинувачених, обстановку та події, які передували моменту пограбування, для визнання винуватості ОСОБА_7 , за наявності обґрунтованих сумнівів у його обізнаності у злочинних намірах ОСОБА_19 та причетності до вчинення злочину, для визнання винуватості не достатньо.
На користь свідчень ОСОБА_7 , що він не знав про злочинні наміри ОСОБА_6 і не наносив удари потерпілому та не грабував, свідчать також показання свідка ОСОБА_22 , який зазначив, що зателефонувала мама і сказала, що побили батька та забрали гроші. Коли прибув на місце, батько був з слідами побиття, казав, що бив чоловік який сидів попереду, на пасажирському сидінні.
Про те, що ОСОБА_15 виконував лише функцію таксиста та не знав про наміри ОСОБА_19 , свідчать також показання останнього.
Суд також відмічає, що 05.11.2016 року, тобто наступного дня після події, ОСОБА_15 був допитаний як свідок, та дав аналогічні показання з приводу того, що він дійсно керував автомобілем і перевозив потерпілого та ОСОБА_19 , але не знав про злочинні наміри ОСОБА_19 , і що саме ОСОБА_17 виходив з автомобіля з потерпілим і той не повернувся.
В подальшому, враховуючи показання ОСОБА_7 як свідка, слідчим проведено впізнання з участю потерпілого, який серед інших впізнав ОСОБА_7 , що підтверджується протоколом, тобто отримано доказ, який суд, керуючись вимогами ст. 87 КПК України, визнає недопустимим доказом, оскільки отриманий з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним.
Як вважає суд, за вищевикладених обставин, зважаючи на зміст показань обвинувачених на стадії досудового розслідування при допиті як свідки та підозрювані та потерпілого, які суду важливі не для обґрунтування рішення, а для сприйняття та оцінки їх показань, в сукупності з іншими доказами, на стадії судового розгляду, за відсутності інших прямих та непрямих доказів, лише не переконливих показань потерпілого, у відношенні дій ОСОБА_7 , за відсутності доказів його обізнаності та безпосередньої участі в групі осіб у вчиненні пограбування з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, як фактично єдиного доказу, суд вважає недостатнім і не може покласти в основу доведеності вчинення ним злочину.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 , суд також бере до уваги ті обставини, що під час проведення досудового розслідування було порушено право на захист обвинуваченого, що тягне за собою необхідність визнання недопустимими докази.

Так, як видно з довідки від 17.11.2016 року (т.1 а.с. 51) Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія», ОСОБА_7 перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності. Тобто, як вважає суд, було встановлено документально підтверджені обставини, які впливають на здатність особи здійснювати право на захист, оскільки він має певні розлади поведінки та психіки. Однак, в порушення вимог ст. 52 КПК України, слідчий зазначеним обставинам оцінки не надав, з моменту їх встановлення захисника обвинуваченому не залучив, більше того, він прийняв відмову особи від захисника, при цьому не склавши протокол процесуальної дії, як цього вимагає ст. 54 КПК України, а обмежився розпискою, з якої не зрозуміло, чи відмова мала місце в присутності захисника.

Суд відмічає, що важливою складовою права на захист у кримінальному провадженні є також забезпечення ефективності захисту та створення умов для вільного вибору захисника.

Необхідність належної реалізація права на захист у кримінальному провадженні відмічено і у правових позиціях практики ЄСПЛ зокрема у справі «Лучанінова проти України», у рішенні якого відмічено, що «для здійснення обвинуваченим свого права на захист йому зазвичай повинно бути забезпечено можливість отримати ефективну допомогу захисника із самого початку провадження».

Незважаючи на вищезазначені вимоги, за наявності потреб обов`язкової участі захисника з підстав викладених вище, слідчий, в порушення вимог ст. 48 КПК України, не дотримався обов`язку надати затриманій особі, яка перебуває під вартою, допомогу у встановленні зв`язку із захисником або особами, які можуть запросити захисника, не вжив заходів для з`ясування, виклику та забезпечення явки захисника, з яким обвинувачений уклав угоду, зазначивши про це у розписці про відмову від призначеного захисника та в акті відмови без свого захисника знайомитися з матеріалами кримінального провадження та отримувати копію обвинувального акта з додатками, що долучений до обвинувального акта.

В ході судового розгляду адвокат ОСОБА_8 підтвердила обставини укладення нею на стадії досудового розслідування ще 23.11.2016 року угоди з ОСОБА_7 , та вчинення нею процесуальних дій в той період направлених на оскарження в апеляційному порядку ухвали слідчого-судді про взяття під варту останнього і про це було відомо слідчому. Обвинувачений ОСОБА_7 також надав суду копію угоди з адвокатом.

Тобто, слідчий фактично позбавив можливості обвинуваченого ОСОБА_7 , скористатися своїми правами визначеними ст. 290 КПК України, щодо ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та, за наявності обставин обов`язкової участі, не відкривав матеріали його захиснику, що по суті дає підстави суду застосувати вимоги п. 12 ст. 290 КПК України.

За таких обставин, суд, керуючись вимогами ст. 87 КПК України, за наявності встановлення порушення права особи на захист, визнає істотним порушенням прав ОСОБА_7 і основоположних свобод.

Ураховуючи, що згідно вимог ст. 63 Конституції України, ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, суд прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України.
Ураховуючи, що суд приймає рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 , слід виключити з обвинувачення ОСОБА_6 посилання на ознаку вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.
Оскільки, судом було встановлено, що до потерпілого було застосовано насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, суд при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України, на зазначену ознаку злочину посилання не вчиняє, оскільки зазначена обставина не відображена в обвинувальному акті, а суд позбавлений можливості це зробити самостійно, оскільки це буде погіршувати становище обвинуваченого.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує тяжкість вчиненого злочину, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_6 , не встановлено.

Ураховуючи обставини злочину та особу обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі.

Остаточне покарання ОСОБА_6 визначити за правилами ст. 71 КК України, тобто за сукупністю вироків. Приймаючи таке рішення суд враховує, що 03.10.2016 року ОСОБА_6 Святошинським районним судом м. Києва був засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України, до позбавлення волі на строк 1(один) рік, та на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1(один) рік, і до закінчення іспитового строку вчинив новий злочин, винність у вчиненні якого, доведена судом.

Відповідно до вимог ст. 72 КК України, у строк покарання обвинуваченому ОСОБА_6 зарахувати попереднє ув`язнення, починаючи з 14.11.2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід обраний обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу залишити без змін.
Враховуючи доведеність винності обвинуваченого у вчиненні злочину, задовольнити цивільний позов потерпілого та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_10 103 755 (сто три тисячі сімсот п`ятдесят п`ять) грн. майнової шкоди та 40 000(сорок тисяч) моральної шкоди.
Запобіжний захід обраний обвинуваченому ОСОБА_13 у виді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу, змінити та особисте зобов`язання, негайно звільнивши з під варти в залі суду.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим та призначити покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 місяців.
Ураховуючи вирок від 03.10.2016 року Святошинського районного суду м. Києва, яким ОСОБА_6 було засуджена за ч. 2 ст. 185 КК України, до позбавлення волі на строк 1 рік, та на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік, за правилами ст. 71 КК України, тобто за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком та остаточно визначити покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу, залишити без змін.

Строк покарання ОСОБА_6 рахувати з 10 квітня 2017 року, зарахувавши, відповідно до вимог ст. 72 КК України, у строк покарання попереднє ув`язнення, починаючи з 14.11.2016 року по 09.04.2017 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Задовольнити цивільний позов потерпілого та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_10 103 755 (сто три тисячі сімсот п`ятдесят п`ять) грн. майнової шкоди та 40 000 (сорок тисяч) моральної шкоди.
ОСОБА_4 в пред`явленному обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України, визнати невинуватим та виправдати, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Запобіжний захід обраний обвинуваченому ОСОБА_13 у виді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу, змінити та особисте зобов`язання, негайно звільнивши з під варти в залі суду.
Вирок суду може бути оскаржений до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом 30 діб з дня проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчисляється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1