УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" лютого 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судових засідань ОСОБА_2
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
У провадженні суду перебуває дана справа.
В судовому засіданні обвинувачений заявив письмове клопотання у порядку ст. 201 КПК України про зміну йому запобіжного заходу із утримання під вартою на альтернативний, яке обґрунтував тим, що має бажання, аби до нього були застосовані положення ст.ст. 177, 179, 181, 194, 336 даного Кодексу.
Звернув увагу на те, що продовження строку тримання його під вартою носить у цій справі автоматичний характер.
Також заявник вказав, що буде повністю дотримуватися вимог альтернативного запобіжного заходу, якщо останній будує до нього застосовано.
Захисник обвинуваченого дане клопотання останнього підтримав, просив задовольнити, зокрема, вказав на відсутність передумов регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 194, ст.ст. 199, 201, 331 вказаного Кодексу для утримання особи під вартою.
Прокурор заперечував проти задоволення клопотання заявника з огляд на його невмотивованість, зокрема вказав на недотримання заявник вимог ст. 201 Кодексу у цій ситуації.
Суд, заслухавши думку учасників провадження, дослідивши матеріали самого провадження в частині, яка стосується питання запобіжних заходів, як-то даних про особу, що утримується під вартою та детально проаналізувавши доводи самого заявника викладені у письмовому клопотанні, а саме його мотиви та обґрунтування, докази якими ці дані підтверджується, прийшов до наступного.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Зокрема, відповідно до ст. 331 Кодексу під час судового розгляду суд в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Згідно ст. 201 КПК України, яка входить до Глави 18 Кодексу, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, має право подати до місцевого суду клопотання про зміну запобіжного заходу.
При цьому, до клопотання мають, зокрема, бути додані: 1) копії матеріалів, якими обвинувачений обґрунтовує доводи клопотання; 2) перелік свідків, яких обвинувачений вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання, із зазначенням відомостей, які вони можуть надати, та обґрунтуванням значення цих відомостей для вирішення питання.
Адже, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ст. 22 КПК України).
Самі сторони кримінального првоадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 26 КПК України).
У той час, як суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом з метою дотримання завдань кримінального провадження щодо захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.ст. 2, 3, ч. 3 ст. 26 КПК України) та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення з урахуванням того, що жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст. 94 КПК України).
Так, у цьому випадку, в ході судового розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому встановлено таке.
В подальшому, судовими рішеннями обвинуваченому запобіжний захід було продовжено до 16.03.2017.
Частинами 3 та 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування/продовження заходів забезпечення кримінального провадження (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються.
Згідно положень ст. 84 та ст. 201 Кодексу це можуть бути будь-які фактичні письмові докази, які характеризують особу обвинуваченого та спростовують факт наявності того чи іншого ризику, або ж відомості про необґрунтованість підозри чи безпідставність висунутого обвинувачення.
Однак, у даному випадку, стороною захисту, у супереч положень ст. 132 КПК України, не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що встановлені слідчим суддею ризики та обставини визначені п.п.1-11 ч. 1 ст. 178 КПК України при обранні запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, на даний час, втратили свою актуальність, а особа останнього перестала бути суспільно небезпечною.
Апріорі, виходячи з того, що слідчим суддею встановлено наявність ризиків можливості вчинити інше правопорушення, переховуватися від суду, з урахуванням того, що обвинувачений судимий 20.07.2015 за ч. 1 ст. 185, ст. 15 ч. 2 ст. 185 ч. 2 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на 1 рік, тобто до 20.07.2016, але уже 20.01.2016, зі змінами від 28.09.2016, був повідомленим про підозру слідчим за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, які згідно висунутого обвинувачення в обвинувальному акті від 26.12.2016 імовірно мали місце 17.06.2015, 02.07.2015, 04.07.2015, 23.11.2015, 27.08.2015, 23.09.2015, 09.11.2015, тобто до закінчення терміну випробування, він правоохоронними органи уже був підозрюваний у вчиненні інших злочинів, які є багатоепізодними, а саме 7 епізодів, перебував у розшуку в цьому проваджені через, що воно було зупинено, а справу відносно ОСОБА_5 розглянуто окремо, що в поєднанні з наявними у суді даних про його особу, який одружений, не працює, судимий, має сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 свідчить про обґрунтованість наявності таких ризиків, на цей час.
Також, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182).
Зокрема, судом враховується те, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, «Мюррей Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
За таких умов, суд враховуючи те, що слідчим суддею було встановлено при обранні запобіжного заходу, що обвиунвачений об`єктивно підозрюється, у вчиненні кримінального правопорушення, а його вина підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, та, на цей час, дане судове рішення слідчого судді є чинним, не піддаючи останнє сумніву та не порушуючи принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005), що є одним із основних аспектів принципу верховенства права, вважає, що у цій справі, об`єктивні обставини встановлені слідчим суддею та, на цей час, не спростовані в ході судового розгляду, враховуючи не дослідження усіх доказів з боку сторони обвинувачення та захисту, що передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи, показання свідків, потерпілого та інші), свідчать про обґрунтованість підозри обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки, на цьому етапі, підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що він міг вчинити дані правопорушення.
При цьому, суд звертає увагу сторони захисту на те, що такі об`єктивні дані не повинні бути достатніми для засудження особи, апріорі, останні повинні лише об`єктивно зв`язувати певну особу з певним злочином для можливості застосування заходу забезпечення кримінального провадження при наявності реальних ризиків, а у разі ж не доведеності вини особи за наслідками судового розгляду, останній може бути виправданий судом, у тому числі, з урахуванням положень ст. 62 Конституції України.
Додаткових характеризуючих даних на обвинуваченого, які б не були відомими слідчому судді при обранні запобіжного заходу надано не було, як на момент обрання цього запобіжного заходу, так і на цей час, він має ті ж саме анкетні та характеризуючі його особистість дані, зокрема і сина.
Також, суд враховує те, що відповідно до даних відображених в базі автоматизованого документообігу суду Д-3, а саме судовому рішенні від 20.04.2016 у справі № 755/1943/16-к відносно ОСОБА_5 від 10.06.1996 року народження, слідує, що вона була визнана винуватою судом у вчиненні злочинів згідно КК України та звільнена від відбування покарання у порядку ст. 79 КК України , у зв`язку із наявністю сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та необхігністбю його виховання саме з її сторони.
В свою чергу, суд вважає, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
Окрім наявної обґрунтованої підозри, застосований запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості вчиненого, а встановлені ризики, зокрема можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, впливу на потерпілого та свідків, є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено, тож суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заявленого клопотання.
Щодо доводів заявника проте, що продовження строку тримання його під вартою носить у цій справі автоматичний характер, то вони є безпідставними так, як уперши він був взятий під варту слідчим суддею з урахуванням положень Глави 18 КПК України на етапі досудового розслідування, надалі йому було продовжено цей захід у порядку ст. 315 Глави 27 цього Кодексу, потім у порядку цієї Глави цього ж Кодексу відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу та, на цей час, це клопотання розглянуто згідно ст.ст. 201, 331 Глави 28 Кодексу.
При цьому, у всіх випадках суди розглядаючи це питання викладали свої мотиви та при прийнятті рішень враховували норми КПК України, які регламентували останнє на тих стадіях провадження на яких воно порушувалося, то ж вказувати про шаблонність формулювань суду у цій ситуації підстав не має, хотя б виходячи із того, що кожного разу ці питання вирішувалися останнім у порядку різних Глав Кодексу з урахуванням вимог його Глави 18.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 176-178, 183, 201, 331, 369-372, 376 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про зміну йому запобіжного заходу із утримання під вартою на альтернативний відмовити.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 08:01 год. 17.02.2017.

С у д д я : ОСОБА_1