АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 551/257/16-к Номер провадження 11-кп/786/89/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115; о.т.з.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавськоїобласті в складі:

Головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження № 000021 від 21.01.2016 року за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Шишацького району Полтавської області , українця , гр.. України , з середньою освітою , одруженого , мешканця АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст.89 КК України
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.115 ч.1 КК України ,

з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_6

в с т а н о в и л а :
До апеляційного суду Полтавської області надійшло кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року, яким обвинуваченого ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України з призначенням покарання у виді 8 років позбавлення волі , вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду захисником адвокатом ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу в якій просить оскаржений вирок скасувати та виправдати обвинуваченого.

Апеляцію обґрунтовує тим, що в матеріалах справи відсутні докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину , передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і не здобуто таких доказів в ході судового розгляду. Вважає , що судом безпідставно взято до уваги одні докази та відкинуто інші , які виправдовують обвинуваченого.

Іншими учасниками процесу вирок суду не оскаржувався.

За вироком суду , ОСОБА_7 19 січня 2016 року , близько 13-ї години перебуваючи в помешканні гр.. ОСОБА_9 в АДРЕСА_1 , в якому знаходилась і його дружина ОСОБА_10 , на грунті ревнощів , діючи умисно ,завдав потерпілому ОСОБА_9 , удар рукою в область голови і після того як він впав три удари ногами у взутті в область голови. Діючи далі з метою позбавлення життя потерпілого , ОСОБА_7 обухом сокири наніс потерпілому два удари по голові спричинивши тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент спричинення від яких настала смерть останнього.

Заслухавши суддю - доповідача, обвинуваченого ОСОБА_11 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_6 , які просили задовольнити подану апеляцію з наведених у ній підстав, прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги , провівши судові дебати , заслухавши останнє слово обвинуваченого , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляції , колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним , обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження , передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин , які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення , в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону та постановив законне , обґрунтоване та вмотивоване судове рішення в якому правильно встановивши фактичні обставини по справі та давши їм правильну юридичну оцінку , мотивував своє рішення належними і допустимими доказами.

За нормативним визначенням умисне вбивство характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини ; наслідком у вигляді смерті людини , причинним зв`язком між вказаним діянням та наслідком.

З суб`єктивної сторони умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом , коли винний усвідомлює небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності) передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання , або з непрямим умислом коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини , але свідомо припускає її настання.

Як вбачається із змісту вироку , суд першої інстанції мотивуючи своє рішення про доведеність вини обвинуваченого в умисному позбавленні життя потерпілого послався на матеріали огляду місця події від 21.01.2016 року з фото таблицею із якого вбачається , що за місцем проживання ОСОБА_9 було виявлено труп останнього із численним тілесними ушкодженнями і в тому числі життєво-важливих органів , слідки крові на одязі , на стінах , на підлозі , сліди волочіння по підлозі; матеріали проведення огляду домоволодіння ОСОБА_7 в ході якого було виявлено та вилучено сокиру , яку останній забрав з помешкання ОСОБА_9 ; висновок судово-медичної експертизи ОСОБА_9 із змісту якого вбачається , що всі тілесні ушкодження були спричинені потерпілому за обставин та у строк встановлений в ході судового розгляду і безпосередньою причиною смерті ОСОБА_9 стала тупа травма голови , що призвела до виникнення крововиливів у м`які тканини голови та м`яку мозкову оболонку та перелому кісток склепіння та основи черепа ; висновок судово-медичної експертизи речових доказів , який свідчить про те , що утворення забитих ран на клаптику шкіри мілко осколкового перелому на фрагменті черепа в лобній ділянці зліва від трупа ОСОБА_9 стало результатом нанесення удару обухом сокири , а саме однієї із металевих сторін .

Доводи захисника обвинуваченого про недоведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину , колегія суддів вважає непереконливими.

Так , захисник посилається на перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони через напад на нього ОСОБА_9 із сокирою.

Проте вказані доводи не ґрунтуються на встановлених у ході судового розгляду обставинах справи.

Особливістю злочину , вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони , є специфіка його мотиву , а саме: прагнення захистити інтереси особи , держави , суспільні інтереси , життя , здоров`я чи права того , хто обороняється , чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони , а й при перевищенні її меж. При цьому , перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами , наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад , страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того , що мотив захисту є основним стимулом , який визначає поведінку особи , яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Обвинувачений ОСОБА_7 в ході допиту вказував на той факт , що потерпілий замахнувся на нього сокирою і він захистився сумкою в якій застрягла сокира. В той же час , хоча суд першої інстанції і послався у своєму вироку на те , що свідок ОСОБА_10 дала свідчення аналогічні свідченням свого чоловіка , він зазначив твердження останньої про те , що самого конфлікту між її чоловік і ОСОБА_9 вона не бачила. Сам по собі факт наявності на полімерній сумці механічного пошкодження , яка до того ж була вилучена через декілька днів із помешкання обвинуваченого , на думку колегії суддів не може свідчити про наявність суспільно-небезпечного посягання з боку потерпілого. Колегія суддів також звертає увагу на нелогічні дії обвинуваченого , який забирає з будинку потерпілого сокиру , який вже на той момент із його ж слів не представляв жодної загрози.

Не є переконливими також і доводи сторони захисту про те , що судом першої інстанції не було враховано свідчень свідка ОСОБА_12 , яка в день вбивства бачила ОСОБА_7 на робочому місці зранку та після обідку і в його поведінці не було нічого незвичного , свідчень ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , які вказують на неконфліктний характер обвинуваченого , оскільки жодної інформативності щодо моменту скоєння злочину вони не несуть.

Колегія суддів як і суд першої інстанції критично підходить до доводів захисника щодо поведінки самого ОСОБА_9 , оскільки як вже наголошувалось , ця поведінка не підтверджена жодним об`єктивним доказом і крім цього колегія суддів враховує , що ОСОБА_10 є дружиною обвинуваченого і її свідчення є цілком зрозумілими в бажанні захистити свого чоловіка від кримінального переслідування. Сам по собі факт перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння не може свідчити про його агресивну поведінку і напад на обвинуваченого з сокирою.

Не приймаються колегією суддів як переконливі доводи захисника про те, що свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 вказували , що ОСОБА_9 любив випити і міг зникнути на декілька днів та з`являвся з тілесними ушкодженнями і що напередодні 19.01.2016 року він перебував в інших місцях де у нього був конфлікт. По перше , жодному із цих свідчень немає об`єктивного підтвердження , і по-друге , самі ж безпосередні учасники конфлікту ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не вказують , що в момент їх спілкування із ОСОБА_9 він мав видимі сліди тілесних ушкоджень , які він , можливо , отримав напередодні. До того ж , факт наявності у потерпілого такого ушкодження як перелом кісток склепіння та основи черепу на момент початку його спілкування із свідком ОСОБА_10 та конфлікту із обвинуваченим , взагалі виключав можливість вчинення ним будь-яких дій , а тим паче здійснення нападу на обвинуваченого.

Не є переконливими на думку колегії суддів доводи апеляції адвоката про те, що висновок судово-медичної експертизи не містить даних про те , що усі тілесні ушкодження були отримані ОСОБА_9 одночасно. Колегія суддів переконана , що відсутність розмежування у зазначеному висновку тілесних ушкоджень по часу їх отримання , не виключає того факту , що тілесні ушкодження , що потягли смерть ОСОБА_9 були спричинені саме обвинуваченим.

Вирішуючи питання про доведеність винуватості особи у вчиненні злочину , суд має виходити , крім загальних правил щодо їх належності та допустимості , не із кількості доказів винуватості особи у вчиненні злочину , а їх вагомості , переконливості. В даному випадку колегія суддів переконана , що наведені у вироку суду докази є досить значущими , вагомими та переконливими і які свідчать саме про наявність умислу в діях обвинуваченого ОСОБА_7 на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_9 ..

За таких обставин колегія суддів вважає вину обвинуваченого за ст.115 ч.1 КК України повністю доведеною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Покарання обвинуваченому призначене із дотриманням положень ст.ст.50,65 КК України. Призначаючи покарання суд першої інстанції правильно врахував дані про особу обвинуваченого , який не вперше вчинив аналогічне кримінальне правопорушення , що свідчить про нього як про особу , яка схильна до злочинної діяльності , обставини , що пом`якшують та обтяжують покарання та визначив його розмір , який є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів .

Підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим через його суворість , колегія суддів також не вбачає .

На підставі положень ст.72 ч.5 КК України в ред.. від 26.11.2015 року , обвинуваченому має бути зараховано в строк покарання час його перебування під вартою з моменту постановлення вироку до 20 червня 2017 року.

Керуючись ст..ст. 376,404,405,407,419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду Полтавської області , -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення , а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 без змін;

Відповідно до частини 5 статті 72 КК України в ред.. від 26.11.2015 року , зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання час його перебування під вартою з 27 липня 2016 року по 20 червня 2017 року із розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі;
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції, а засудженим у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

___________ ___________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4