Номер провадження: 11-сс/785/296/17
Номер справи місцевого суду: 522/2731/17,1-кс/522/2501/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

представників заявника - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляції ОСОБА_9 та директора ТОВ «Будавтотех» ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2017 року про накладення арешту на майно,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, яке 13.01.2017 року було вилучено у ТОВ «Юг-Пресс-Форм» в ході проведення обшуку під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000956 за ч. 5 ст. 191 КК України за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського (Промислова) № 35, та яке 07.02.2017 року виділено в окреме кримінальне провадження за ч. 4 ст. 358 КК України за № 0000112 від 07.02.2017 року. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2017 року вказане клопотання було задоволено, накладено арешт на вказане майно та заборонено посадовим особам ТОВ «Юг-Пресс-Форм», ТОВ «Омега 11» та іншим особам будь-яким чином використовувати та розпоряджатися вібропресом марки «HONCHA» моделі QT9-15, серійний номер JC/Т920-2003, в який входить комплекс обладнання для виготовлення тротуарної плитки, а саме: лінія з виготовлення бетонних блоків, металевий трискіперний приймальний бункер, змішувач для лінії з виготовлення бетонних блоків, та інші складові частини і деталі, фактично розташованого у складському (виробничому) приміщенні на ливарній ділянці комплексу будівель та споруд Державного підприємства «Інвестжитло» (код 33294267) за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського (Промислова) № 35. Вказане майно залишено на відповідальне зберігання директору ТОВ «БУД-ТЕХ-СНАБ-Південь» ОСОБА_10 та зобов`язано його забезпечити належне зберігання вказаного майна.

Не погоджуючись з ухвалою, заявник ОСОБА_9 , який є власником арештованого майна, подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити йому строк на оскарження ухвали від 13.02.2017 року, оскільки про ухвалу, яка була винесена без його участі, дізнався лише 24.02.2017 року, просить скасувати ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2017 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, зобов`язати слідчого, прокурора негайно повернути майно, вилучене під час проведення обшуку, законному власнику ОСОБА_9 , посилаючись на незаконність ухвали, оскільки з ухвали не вбачається, що арештоване майно може бути доказом у даному кримінальному провадженні стосовно припущення правоохоронних органів з приводу того, що нібито договір оренди від 05.01.2015 року та акт приймання-передачі містять ознаки підроблення, а також незрозуміло, хто може бути заявником щодо нібито підроблення документів стосовно обладнання. Апелянт вказує, що на момент винесення оскаржуваної ухвали він був власником вказаного обладнання, переданого йому після його виходу зі складу учасників ТОВ «Омега 11» 08.12.2016 року в якості частки в зв`язку з виходом. В свою чергу, ТОВ «Омега 11», учасником і керівником якого він раніше був, передало вказане обладнання ТОВ «ЮГ-ПРЕСС-ФОРМ» за договором здачі в операційну оренду основних засобів від 05.01.2015 року, актом приймання-передачі та товарно-транспортними накладними строком до 05.01.2017 року. Як володілець вилученого майна він звернувся до Приморського районного суду з клопотанням про скасування арешту майна та ухвалою слідчого судді від 31.01.2017 року клопотання було задоволено та скасовано арешт накладений ухвалою від 18.01.2017 року.

В апеляції директор ТОВ «Будавтотех» ОСОБА_8 вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14.02.2017 року між фізичною особою ОСОБА_9 і ТОВ «Будавтотех» та акту прийому-передачі № 1 від 14.02.2017 року власником вищезазначеного майна є саме ТОВ «Будавтотех», на підтвердження чого приєднав до апеляції копії зазначених документів. Рішення слідчого судді вважає незаконним, оскільки прокурор, виділивши матеріали з одного кримінального провадження, вніс 07.02.2017 року до ЄРЛР відомості про вчинення кримінального правопорушення за № 0000112, а із клопотанням про арешт майна звернувся до слідчого судді лише 13.02.2017 року, тоді як відповідно до вимог ч. 5 ст. 171 КПК України він зобов`язаний був звернутись із таким клопотанням не пізніше наступного робочого дня, тобто прокурор подав до суду клопотання за межами передбачених законом строків, у зв`язку з чим слідчий суддя мав повернути вилучене майно власнику. Вилучене майно не може бути речовим доказом по кримінальному провадженню за ч. 4 ст. 358 КК України, передано воно на зберігання підприємству, яке перебуває в іншій місцевості. Оскільки оскаржуваною ухвалою обмежено право власності даного підприємства на вказане майно, а про наявність йому стало відомо лише 23.02.2017 року, просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, винести нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Вислухавши доповідача, представників власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про поновлення строку на апеляційне оскарження, задоволення апеляцій, скасування ухвали слідчого судді і постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження та залишення апеляцій без задоволення, вивчивши доводи апеляцій та матеріали судової справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

При розгляді зазначеної апеляційної скарги у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Така позиція ЄСПЛ стосовно України знайшла своє відображення у рішеннях у справах «Волков проти України» від 29 січня 2013 року, та «East/West Alliance Limited» проти України», від 2 червня 2014 року. У цих випадках Європейський суд з прав людини виходить з того, що право на захист не може бути обмежене посиланням на відсутність відповідної процедури оскарження того чи іншого рішення.

Аналогічні положення закріплені в ч. 2 ст. 55 Конституції України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Окрім того, ч. 1 ст. 24 КПК України встановлює, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених КПК України.

Відповідно, до п. 9-1 ст. 393 КПК України апеляційну скаргу мають право подати представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, - у частині, що стосується інтересів юридичної особи.

Враховуючи, що відповідно до клопотання слідчого, арешт накладений на речі та товари, які належали ОСОБА_9 і на даний час належать ТОВ «Будавтотех», що підтверджується відповіднимидокументами, суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені особи мають право на оскарження ухвали слідчого судді на підставі п. 10 ч. 1 ст. 309 КПК України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, судові рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження, які повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, а саме: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до приписів ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Оскільки клопотання прокурора розглянуто слідчим суддею у відсутності власників майна, не повідомлених про час і місце розгляду справи, про наявність оскаржуваної ухвали їм стало відомо 23-24 лютого 2017 року, належить прийти до висновку про необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Перевірка доводів апеляційних скарг ОСОБА_9 та директора ТОВ «Будавтотех» показала наступне.
З матеріалів судового провадження випливає, що прокуратурою Одеської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000956 з правовою кваліфікацією за ч. 5 ст. 191 КК України відносно керівника ТОВ «Юг-Пресс-Форм» ОСОБА_11 .

Як вбачається з матеріалів судової справи, під час обшуку у приміщенні на ливарній ділянці комплексу будівель та споруд Державного підприємства «Інвестжитло» (код 33294267) за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Боровського (Промислова) № 35 було тимчасово вилучено вібропрес марки «HONCHA» моделі QT9-15, серійний номер JC/Т920-2003, в який входить комплекс обладнання для виготовлення тротуарної плитки, а саме: лінія з виготовлення бетонних блоків, металевий трискіперний приймальний бункер, змішувач для лінії з виготовлення бетонних блоків, та інші складові частини і деталі, на які ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.01.2017 року було накладено арешт , але за клопотанням ОСОБА_9 ухвалою слідчого судді того ж суду від 31.01.2017 року накладений арешт на вказане майно був скасований, оскільки власником зазначеного майна відповідно до наданих суду документів є ОСОБА_9 .

Прокурор, приймаючи 07.02.2017 року рішення про виділення матеріалів із кримінального провадження та внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 358 КК України, зазначив, що надані заявником слідчому судді разом із клопотанням про скасування арешту майна документи містять явні ознаки підроблення.

В ході розгляду апеляційних скарг прокурор не зміг вказати в чому саме полягають ознаки підроблення наданих суду документів.

Також прокурор не зміг пояснити які саме ознаки кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 358 КК України містять на собі вилучені вібропрес, бункер та змішувач до нього та як вони можуть бути використані в якості речових доказів у кримінальному провадженні, коли прокурор підробленими вважає не вказані механізми, деталі до них, а документи. При цьому прокурор пояснив, що цивільний позов у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 358 КК України не заявлений.

Оскільки прокурором пропущено передбачений ч. 5 ст. 171 КПК України строк для звернення прокурора із клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене майно відповідно до п. 3 ст. 169 КПК України слідчий суддя зобов`язаний був негайно повернути власнику.

Посилання у клопотанні прокурора та в ухвалі слідчого судді на те, що речі, які були вилучені під час обшуку у кримінальному провадженні№ 0000956 за ч. 5 ст. 191 КК України, є речовими доказами у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 358 КК України за № 0000112 від 07.02.2017 року та мають суттєве значення для встановлення всіх обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки слідчий суддя не взяв до уваги, що, як зазначив у ході апеляційного розгляду прокурор, ним на даний час не перевірено і не встановлено документів про право власності на тимчасово вилучене майно, що суперечить вимогам п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України. Доводи прокурора про те, що він вніс відомості про кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 358 КК України, не перевіривши достовірності документів про право власності на вилучене під час обшуку майно, оскільки ТОВ «Омега 11» знаходиться у Херсонській області, є необґрунтованими, адже таке тлумачення прокурором норм закону щодо права власності особи на майно є недопустимим.

Частиною першою статті 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Як видно зі змісту клопотання та доданих до нього матеріалів, 07.02.2017 до ЄРДР за №0000112 внесені відомості про реєстрацію провадження за ознаками складу злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, а підставою для реєстрації послужила інформація правоохоронних та контролюючих органів про те, що колишній директор ТОВ «Омега11» ОСОБА_9 , який є нібито власником арештованого майна, та директор ТОВ «ЮГ-прес-Форм» ОСОБА_11 надали слідчому судді Приморського районного суду м. Одеси договір здачі в оренду основних засобів від 05.01.2015 року та акт приймання-передачі від 05.01.2015 року, що містять ознаки фіктивності та укладені задніми числами з метою введення слідчого судді в оману.
Разом з тим, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, прокурор не надав доказів, які б свідчили про те, що зазначені надані слідчому судді документи є підробленими.
Натомість, прокурор визнав, що такий його висновок ґрунтується на припущеннях.
За таких обставин, посилання прокурора на те, що вилучене під час обшуку у іншому кримінальному провадженні майно може бути речовим доказом у даному кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 358 КК України, є необґрунтованим.
Інших доводів, щодо необхідності накладення арешту на майно, вилучене в ході обшуку, в клопотанні не зазначено та прокурором не надано.
Відповідно до приписів ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурором не надано доказів того, що вилучене під час обшуку майно може бути речовим доказом у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 358 КК України.
Статтею першою Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 167 та ч. 3 ст. 168 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Слідчий, прокурор, інша уповноважена службова особа підчас затримання або обшуку і тимчасового вилучення майна або негайно після їх здійснення зобов`язана скласти відповідний протокол.

Апеляційний суд враховує те, що на час розгляду клопотання, постановлення оскаржуваної ухвали слідчого судді та апеляційного розгляду справи, будь-яким особам не пред`явлено підозру у даному кримінальному провадженні, отже посилання прокурора та слідчого судді про те, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям ч. 2 ст. 167 КПК України, є необґрунтованими, оскільки матеріали судової справи та кримінального провадження не містять даних про те, що вказане майно було підшукане, виготовлене, пристосоване чи використане як засоби чи знаряддя вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
Положеннями ч. 2 ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна, зокрема, може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням володільця майна, якщо він доведе, що арешт накладено не обґрунтовано.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Отже, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя при розгляді клопотання прокурора про арешт майна не звернув увагу на його необґрунтованість, та прийняв рішення, яке не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а у справі необхідно постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вилучене майно, тому апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 163, 167-171, 376, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_9 та директора ТОВ «Будавтотех» ОСОБА_8 - задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2017 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за № 0000112 від 07.02.2017 року за ч. 4 ст. 358 КК України скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про накладення арешту на майно відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4