Справа №164/296/17
Номер провадження 1-кп/162/35/2017
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2017 року смт. Любешів
Любешівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні Любешівського районного суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000454 від 09.11.2016 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця с. Яланець, Томашпільського району, Вінницької області, який має професійно-технічну освіту, не одруженого, раніше засудженого 20.06.2012 року Томашпільським районним судом Вінницької області за ст. 152 ч. 3 КК України до 9 років позбавлення волі; 15.07.2015 року Ізяславським районним судом Хмельницької області за ст.ст. 71, 391 КК України до 6 років 4 місяців позбавлення волі, на даний час відбуває покарання у Маневицькій ВК-42,

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 391 КК України,

встановив:
Обвинувачений ОСОБА_4 з 23.09.2015 року відбуває покарання у Маневицькій ВК-42, що розташована по АДРЕСА_1 . За час відбування покарання у зазначеній виправній установі він проявив себе як злісний порушник установленого порядку відбуття покарання, за що неодноразово піддавався дисциплінарним стягненням, а саме: 21.10.2015 року до ОСОБА_4 було застосовано дисциплінарне стягнення у виді попередження за порушення розпорядку дня, зокрема він не виконав загальної команди „Підйом та не вийшов на поіменну перевірку засуджених всупереч положень п. 3 ч. 2 ст. 107 КВК України, згідно яких засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії; 11.11.2015 року засудженого ОСОБА_4 поміщено до ДІЗО терміном на 7 діб у зв`язку з невиконанням законної вимоги начальника відділення СПС №7 ОСОБА_6 про зміну засудженим спального місця на інше вказане, який керуючись п. 5 розділу 2 наказу Міністерства юстиції України №2300/5 від 04.11.2013 „Про організацію соціально-виховної та психологічної роботи із засудженими має право закріплювати за засудженими індивідуальні спальні місця; 15.11.2015 року щодо засудженого ОСОБА_4 застосоване дисциплінарне стягнення у виді попередження за порушення розпорядку дня, оскільки він вдруге не виконав загальної команди „Підйом та не вийшов на поіменну перевірку засуджених, чим вдруге порушив п. 3 ч. 2 ст. 107 КВК України; 30.11.2015 року щодо засудженого ОСОБА_4 застосоване дисциплінарне стягнення виді догани за порушення форми одягу, зокрема він вийшов із локальної дільниці без нагрудного знаку, яким був забезпечений, що є порушенням п. 2 розд. III Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції №2186/5 від 29.12.2016 року, де зазначено, що засуджені зобов`язані носити одяг встановленого законодавством зразку та нагрудні знаки, затверджені зразками поіменної картки та нагрудного розпізнавального знака для засуджених; 11.12.2015 року відносно засудженого ОСОБА_4 застосовано дисциплінарне стягнення у виді суворої догани за аналогічне порушення форми одягу; 29.02.2016 року за третє невиконання загальної команди „Підйом та не вихід на ранкову перевірку, що є порушенням п. 3 ч. 2 ст. 107 КВК України, до засудженого ОСОБА_4 застосоване дисциплінарне стягнення у виді суворої догани; 01.03.2016 року засуджений ОСОБА_4 , згідно графіку заступив днювальним по гуртожитку і відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК України зобов`язаний був виконувати роботи по благоустрою колонії, однак коли начальник відділення СПС №7 ОСОБА_6 поставив йому законну вимогу прибрати відділення, то останній безпричинно у категоричній формі відмовився. У зв`язку з тим, що на той час до засудженого ОСОБА_4 безуспішно застосовувались більш м`які дисциплінарні стягнення, жодне з яких погашеним не було, однак він продовжував допускати грубі порушення режиму відбування покарання та безпричинно відмовлявся від виконання законних вимог адміністрації установи, тому за чергове невиконання законної вимоги начальника відділення СПС №7 ОСОБА_6 щодо прибирання приміщення відділення до засудженого ОСОБА_4 10.03.2016 року застосовано дисциплінарне стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу (ПКТ) строком на 2 місяці.

Перебуваючи у ПКТ Маневицької ВК-42, засуджений ОСОБА_4 , вперто не бажаючи ставати на шлях виправлення, продовжував протидіяти адміністрації установи у законному здійсненні її функцій та вчиняв численні порушення режиму відбування покарання, за що піддавався дисциплінарним стягненням, зокрема: 11.03.2016 року до нього застосовано стягнення у виді суворої догани за вчинення дрібного хуліганства, а саме висловлювань нецензурною лайкою на адресу представників адміністрації установи; у виді попередження за порушення розпорядку дня - він в чергове не виконав загальної команди „Підйом", допустивши порушення п. 3 ч. 2 ст. 107 КВК України; 29.03.2016 року у виді догани за встановлення міжкамерного зв`язку, що прямо заборонено ч. 4 ст. 107 КВК України; 08.04.2016 року у виді суворих доган, а також 22.04.2016 року у виді 10 діб ДІЗО за відмову виносити свої спальні речі, які видаються на час сну, з камери (передбачено ч. 11 ст. 134 КВК України); 28.04.2016 року у виді попередження за порушення розпорядку дня - він в чергове не виконав загальної команди „Підйом та не вийшов на ранкову перевірку засуджених, допустивши порушення п. 3 ч. 2 ст. 107 КВК України; 29.04.2016 року у виді суворої догани за невиконання законної вимоги начальника відділення СПС щодо виходу з камери для проведення обшуку, що передбачено п. 1 розд. ХVІІ Правил, згідно якого для проведення обшуку засуджені виводяться з жилого приміщення (камери), побутового або іншого приміщення у заздалегідь визначені персоналом установи виконання покарань місця; 25.05.2016 року у виді суворої догани за чергову відмову виносити свої спальні речі з камери (передбачено ч. 11 ст. 134 КВК України), що мало місце 21.05.2016 року.

Після того, як 22.05.2016 року засуджений ОСОБА_4 був звільнений з ПКТ по закінченню визначених строків відбуття зазначеного стягнення, він продовжив чинити непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань та протидіяти адміністрації у законному виконанні її функцій. Так, маючи непогашене стягнення у виді ПКТ, останній 29.05.2016 року в чергове порушив розпорядок дня, не виконавши команди „Підйом та не вийшовши на ранкову перевірку, за що 07.06.2016 року був підданий дисциплінарному стягненню у виді 10 діб ДІЗО, де в чергове відмовився виносити свої спальні речі з камери після сну і здавати до речової комори, за що 09.06.2016 отримав стягнення у виді попередження. Після того 12.06.2016 року засуджений ОСОБА_4 допустив порушення форми одягу і вийшов на перевірку у шортах, при тому що на час перебування у ДІЗО забезпечувався спеціальним одягом і згідно п. 2 розд. III Правил зобов`язаний був перебувати у ньому, за дане порушення останній був підданий стягненню у виді догани. За аналогічні порушення форми одягу, які після того мали місце 27.06.2016 року і 03.07.2016 року засуджений ОСОБА_4 01.07.2016 року та 08.07.2016 року був підданий дисциплінарним стягненням у виді догани і суворої догани відповідно. Після того, 10.07.2016 року він вчергове допустив порушення розпорядку дня, не виконавши загальної команди „Підйом, за що 12.07.2016 року отримав дисциплінарне стягнення у виді суворої догани. Проте вже 11.07.2016 року засуджений ОСОБА_4 вкотре грубо порушив режим відбування покарання, саме не виконав законної вимоги начальника відділення СПС №7 ОСОБА_6 про зміну спального місця на вказане йому інше, крім того 21.07.2016 року під час вирішення питання комісією про застосування щодо нього дисциплінарного стягнення за вказане порушення в присутності начальника установи, відмовився виконувати його законну вимогу слідувати з працівниками установи до ПКТ, оскільки у зв`язку із безуспішністю накладення попередніх стягнень 21.07.2016 року дане дисциплінарне стягнення було вдруге застосоване до засудженого ОСОБА_4 протягом одного року. Незважаючи на це, останній продовжував чинити злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, за що більше 50 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, жодне з дисциплінарних стягнень не погашене, заохочень не має.

Вказані дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування кваліфіковані за ст. 391 КК України як злісна непокора законним вимогам адміністрації виправної установи особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу.

22 лютого 2017 року між прокурором Маневицької місцевої прокуратури Волинської області ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000454 від 09.11.2016 року, та підозрюваним ОСОБА_4 в порядку, передбаченому ст. ст. 486, 469, 472 КПК України укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з даною угодою прокурор ОСОБА_3 та підозрюваний ОСОБА_4 дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій підозрюваного ОСОБА_4 за ст. 391 КК України, підозрюваний у повному обсязі сформульованої підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчинені даного кримінального правопорушення.

Також, сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке ОСОБА_4 повинен понести за вчинений злочин, а саме за ст. 391 КК України покарання у виді 1 року позбавлення волі.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які розяснені підозрюваному.

Розглядаючи в порядку ст. 314 ч. 3 п. 1 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним про визнання винуватості.

Прокурор в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України просив цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання та інші передбачені угодою заходи.

Обвинувачений в судовому засіданні також просив вказану угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 391 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання.

Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винуватим, згідно ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, від якого потерпілих немає.

Суд шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій, будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що ОСОБА_4 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 467 КПК України.

Враховуючи викладене, оскільки умови угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим відповідають вимогам КПК та КК України, суд, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження цієї угоди.

За таких обставин суд вважає доведеним в підготовчому судовому засіданні те, що ОСОБА_4 скоїв злісну непокору законним вимогам адміністрації виправної установи особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, за порушення вимог режиму відбування покарання піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу, а тому ці його дії кваліфікує за ст. 391 КК України, за якою належить призначити ОСОБА_4 узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості міру покарання.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 314, 373, 374, 475 КПК України, суд,-

ухвалив:
Затвердити угоду від 22 лютого 2017 року про визнання винуватості укладеної між прокурором Маневицької місцевої прокуратури Волинської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 про визнання винуватим ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 391 КК України, за якою призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 22 лютого 2017 року покарання: за ст. 391 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту ним частину покарання за вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15.07.2015 року, та остаточно призначити йому покарання у виді пяти років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня проголошення вироку з 20 квітня 2017 року.

Копію вироку негайно після його оголошення вручити обвинуваченому, прокурору. Інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді. Учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку, надіслати його копію не пізніше наступного дня.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Любешівський районний суд.

Головуючий: