Номер провадження: 11-сс/785/1343/16
Номер справи місцевого суду: 520/3163/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.09.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23.03.2016 року,-

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 по кримінальному провадженню №0000022 від 14.03.2016 року, з правовою кваліфікацією за ч.4 ст.190 КК України, та накладено арешт на вилучене майно в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: прилад зовні схожий на мисливську рушницю «Бекас 12М 03бб7047»; приклад деревинний; аркуші формату А4 з друкованим текстом у кількості 21 шт.; 4 теки з аркушами формату А4 з друкованим та рукописним текстом; пакет з предметами, схожими на упаковки цигарок запаковані без акцизних марок/іноземними акцизними марками у кількості 80 шт.; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 ; закордонний паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 ; записник коричневого кольору з рукописним текстом; мобільний телефон Нокіа імей НОМЕР_1 ; нунчаки чорного кольору.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, оскільки тимчасово вилучене майно відповідає положенням ст.167 та ст.172 КПК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Апелянт зазначає, що в судовому засіданні про розгляд клопотання про накладення арешту на майно 23.03.2016 року ОСОБА_8 він не повідомлявся, не був присутній, копію вказаної ухвали не отримував, про прийняте рішення дізнався лише 07.09.2016 року випадково.

Адвокат просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна. Посилається на те, що підозра у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення не обґрунтована, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області, в порушення п.3 ч.1 ст.171 КПК України стороною обвинувачення не було доведено, що вказують що арештоване майно має відношення до предмету доказування по кримінальному провадженню.

Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги адвоката; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Доводи апеляційної скарги адвоката про незаконність розгляду слідчим суддею районного суду клопотання без виклику власника майна та не повідомлення про результатами такого розгляду заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна розглядається за участю власника майна. Неприбуття цих осіб не перешкоджає розгляду клопотання. Тобто, слідчий суддя має право розглянути клопотання за відсутності власника майна, однак при цьому в матеріалах провадження мають міститися дані про належне повідомлення цієї особи про дату та час розгляду клопотання.

Як убачається з матеріалів судової справи, слідчий суддя розглянув клопотання слідчого про арешт майна без участі власника майна та копію оскаржуваної ухвали власнику майна не направив.

Відповідно до вимог ч.3 ст.395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Матеріали судової справи не містять даних щодо направлення копії оскаржуваної ухали слідчого суді апелянту. Крім того, прокурор не надав апеляційному суду доказів, що підозрюваний та його захисник були повідомлені про існування оскаржуваної ухвали слідчого судді.

За таких підстав, апеляційний суд приходить до висновку, що строк на оскарження апелянтом фактично не пропущений, оскільки, як було встановлено судом і не заперечувалось прокурором, навіть на день апеляційного розгляду апелянт не отримував копії оскаржуваної ухвали, що з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК України строк на звернення з апеляційною скаргою ним не пропущений.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду та невиконання слідчим та слідчим суддею положень ст.ст. 167, 168, 170, 171, 172, 173 КПК України, при зверненні з клопотанням, його розгляді та прийнятті рішення за результатами розгляду клопотання, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судової справи по розгляду клопотання про накладення арешту на майно, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення слідчого судді районного суду не можна визнати законним та обґрунтованим.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

За змістом ст.170 КПК Україниарештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів судового провадження, пояснень прокурора та слідчого під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000022 від 14.03.2016 року, ОСОБА_8 оголошено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого судді в ухвалі, так і слідчого та прокурора у клопотанні на те, що вилучене під час обшуку за місцем проживання підозрюваного майновідповідає критеріям ч.2 ст. 167 КПК України, не ґрунтуються на вимогах закону.

Апеляційним судом встановлено, що зазначені в клопотанні речі, з урахуванням правової кваліфікації злочину, який інкримінується підозрюваному, не мають відношення до предмету доказування в рамках кримінального провадження та відповідають критеріям визначеним в ст.ст.98, 167 КПК України.

Доводи прокурора, що вилучені під час обшуку: прилад зовні похожий на мисливську рушницю та нунчаки, зберігалися у підозрюваного без встановлено8го законом дозволу, є безпідставними, оскільки відомості за ст.263 КК України до ЄРДР органом досудового розслідування та прокурором не вносилися, про що повідомив суду прокурор. Інші речі вилучені при обшуку: аркуші паперу, цигарки, паспорти підозрюваного, записник та мобільний телефон, також не мають відношення до предмету доказування по кримінальному провадженню, оскільки є речами загального використання, а їх вилучення можна розцінювати як порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 31, 32, 33 Конституції України. Крім того, доводи прокурора щодо необхідності накладення арешту на телефон також є непереконливими, оскільки доступ до інформації щодо телефонних переговорів та СМС переписки власника телефону можливий шляхом витребування в установленому законом порядку у оператора мобільного зв`язку.

Апеляційний суд, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, вважає, що досягнення цілей і мети досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, не може бути компенсоване таким підходом органу досудового розслідування щодо невмотивованого ініціювання питання про накладення арешту на майно, яке не має відношення до предмету доказування по даному кримінальному провадженню.

Більш того, на переконання апеляційного суду, ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

Верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За таких обставин, покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати необґрунтованими та незаконними, а ухвалу слідчого судді - такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відповіднодоч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 131, 132, 167, 170-173, 376,404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційнийсуд, -

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23.03.2016 рокупо кримінальному провадженню №0000022 від 14.03.2016 року, з правовою кваліфікацією за ч.4 ст.190 КК України, якою накладено арешт на майно вилучене 18 березня 2016 рокув ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 по кримінальному провадженню №0000022 від 14.03.2016 року, з правовою кваліфікацією за ч.4 ст.190 КК України, про накладення арешту на майно вилучене 18 березня 2016 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , - відмовити
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_10 Прібилов