Ухвала
іменем україни

01 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000400, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді арешту на строк 4 місяці, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду та моральну шкоду в розмірі 149 265 грн та 169 362, 92 грн, відповідно.
Також вироком суду вирішене питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою апеляційного суду вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 змінено в частині призначення покарання. Постановлено за ч. 1 ст. 286 КК призначити ОСОБА_5 покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки із відрахуванням в дохід держави 10 відсотків суми заробітку, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених частинами 2-4 ст. 76 КК. В решті вирок суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений просить змінити ухвалу апеляційного суду в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а в частині вирішення цивільного позову зменшити розміри сум стягнутої на користь потерпілого матеріальної та моральної шкоди. Посилається на те, що наразі працює в кур`єрській службі та службі таксі за рахунок чого має додатковий заробіток, що дозволяє утримувати сім`ю та відшкодовувати завдану шкоду. Крім того, вказує на відсутність в матеріалах провадження доказів на підтвердження сум фактично витрачених потерпілим грошових коштів на лікування, а моральні страждання понесені ним внаслідок події не відповідають розміру суми моральної шкоди стягнутої на його користь.
Потерпілий ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає, що з урахуванням поведінки ОСОБА_5 після вчинення злочину, розміру фізичної шкоди заподіяної здоров`ю та припинення відшкодування засудженим завданих збитків, рішення про його звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є незаконним.
На касаційні скарги надійшли заперечення від засудженого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 , в яких вони стверджують про безпідставність викладених у скаргах протилежної сторони доводів, у зв`язку з чим просять залишити їх без задоволення.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 17 липня 2014 року близько 22.25 год, керуючи технічно - справним автомобілем «Ніссан Сані» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по пр. ім. Газети Правда у м. Дніпропетровську у напрямку вул. Столетова, в порушення вимог п. 18.1 Правил безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в районі будинку № 2, не прийняв заходів до зменшення швидкості, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який перетинав проїжджу частину.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що зумовило тривалий розлад здоров`я, строком понад три тижні.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який скаргу потерпілого не підтримав, а скаргу засудженого підтримав частково і просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга потерпілого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 слід задовольнити частково виходячи з наступного.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_5 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині не оскаржується.
Доводи потерпілого про м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання та безпідставне застосування положень ст. 75 КК є непереконливими.
Так, відповідно до вимог ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, не погодившись з рішенням місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд дійшов правильного висновку про можливість звільнення ОСОБА_5 від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК, який належним чином мотивував.
При цьому, колегія суддів обґрунтовано виходила з того, що ОСОБА_5 вчинив необережний злочин середнього ступеня тяжкості, повністю визнав свою вину, добровільно частково відшкодував матеріальну шкоду потерпілому та утримує малолітню дитину і дружину, яка перебуває у декретній відпустці.
За таких обставин, висновок апеляційного суду про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням є справедливим та обґрунтованим. Призначене покарання відповідає скоєному і не суперечить загальним засадам призначення покарання, передбаченим статтями 50, 65 КК.
Отже, підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції через м`якість призначеного ОСОБА_9 покарання, відсутні.
Усупереч твердженням касаційної скарги засудженого, суд правильно призначив йому і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами
Разом із тим, суд касаційної інстанції погоджується з доводами скарги засудженого в частині невірного вирішення заявленого у кримінальному провадженні цивільного позову по відшкодуванню моральної та матеріальної шкоди.
Так, згідно ст. 368 КПК, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, в тому числі, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в пунктах 14, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» суд має навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, вказати матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов. При визначенні суми, що підлягає стягненню з засудженого або цивільного відповідача, мають бути зараховані суми, добровільно передані цивільному позивачеві до постановлення вироку.
Крім того, як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», якщо потерпілий на час розгляду справи продовжує стаціонарно лікуватися, витрачені на його лікування кошти стягуються з засудженого на день постановлення вироку. Витрати на подальше лікування потерпілого можуть бути стягнуті з засудженого в порядку цивільного судочинства.
Також п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» визначає, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст. 67 КПК чи ст. 62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.
Попри наведене, задовольняючи вимоги потерпілого по відшкодуванню матеріальної шкоди у розмірі 149 265 грн та моральної шкоди у розмірі 135 мінімальних заробітних плат, що становило 169 362, 90 грн місцевий суд у вироку, обмежившись загальними формулюваннями щодо понесених потерпілим майнових витрат і його планів на подальше лікування, а також перенесені ним моральні страждання, не навів мотивів прийнятого рішення, надав неправильну оцінку доказам на підтвердження характеру й розміру завданої матеріальної шкоди, не проаналізував належним чином висновку судово-психологічної експертизи щодо визначення розміру моральної шкоди, не представив розрахунків сум, що підлягають стягненню і не вказав матеріальний закон, яким керувався при вирішенні цивільного позову.
За таких обставин, на думку колегіїсуддів, вирок місцевого суду у частині вирішення цивільного позову не можна визнати законним і обґрунтованим, адже розв`язання цивільного позову у кримінальному провадженні відбулося з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Оскільки на вказані порушення вимог закону суд апеляційної інстанції увагу не звернув, доводи апеляцій засудженого з цього приводу не спростував, не виправив помилки районного суду, тому судові рішення щодо ОСОБА_5 в частині вирішення цивільного позову підлягають скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року щодо ОСОБА_5 в частині вирішення цивільного позову скасувати. У цій частині призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3