В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"19" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

законного

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 (в ході розгляду участь приймали

захисники: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 ),

обвинуваченого ОСОБА_15 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008822 від 26 травня 2013 року за обвинуваченням

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Білорусь, громадянина України, з вищою освітою, працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_15 , 26 травня 2013 року, приблизно о 15:30 год., керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-210700-20, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по третій смузі проїзної частини пр-ту Миру від Ленінградської площі в бік б-ру Верховної Ради в м. Києві, зі швидкістю приблизно 30 км/год.

В той час проїзну частину пр-ту Миру напроти будинку № 9, в зоні нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1; 5.35.2, та дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра», перебігав малолітній пішохід ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перед яким, даючи дорогу пішоходам, в другій смузі попутного з автомобілем ВАЗ-210700-20 напрямку, зупинився тролейбус ЛАЗ-Є301 бортовий № НОМЕР_2 , 46 маршруту, під керуванням водія ОСОБА_17 ..

Проїзна частина пр-ту Миру розділена на три смуги для руху транспорту в бік б-ру Верховної Ради та три смуги для руху транспорту в бік Ленінградської площі, присутня дорожня розмітка 1.3, 1.5. ПДР України, максимально дозволена швидкість автомобілів на даній ділянці дороги становить 60 км/год.

Під час руху водій ОСОБА_15 допустив порушення вимог п.п. 1.7., 2.3.б), 18.1, 18.4. Правил дорожнього руху України, саме:

- п. 1.7 ПДР України «водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності»;

- п. 2.3б) ПДР України «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- п.18.1 ПДР України «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»;

- п.18.4 ПДР України «якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення вищевказаних вимог ПДР України з боку водія ОСОБА_15 виразилось в тому, що він керуючи автомобілем ВАЗ-210700-20, д.н.з. НОМЕР_1 не був особливо уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, та не реагував на її зміну і наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти будинку № 9 по пр-ту Миру в м. Києві, перед яким зупинився тролейбус ЛАЗ-Є301 бортовий № 4615, не зменшив швидкості свого автомобіля, та не зупинився перед пішохідним переходом, а продовжив рух, не переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів і, виїхавши на розмітку 1.14.1 «Зебра», не дав дорогу пішоходу ОСОБА_16 , який перетинав проїзну частину пр-ту Миру в зоні нерегульованого пішохідного переходу, справа наліво по відношенню до руху автомобіля ВАЗ-210700-20.

В результаті порушення водієм ОСОБА_15 вимог Правил дорожнього руху України відбувся наїзд правою передньою частиною автомобіля ВАЗ-210700-20 реєстраційний номер НОМЕР_1 в лівий бік тіла пішохода ОСОБА_16 , котрому в наслідок ДТП були заподіяні тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи №934/Е від 25.06.2013 року в комплексі відносяться до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя, згідно п.п. 2.1.2, 2.1.3 «б» «Правил»).

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Так, зокрема, будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_15 пояснив, що дійсно 26 травня 2013 року, приблизно о 15:30 год., керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-210700-20, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по третій смузі проїзної частини пр-ту Миру від Ленінградської площі в бік б-ру Верховної Ради в м. Києві, зі швидкістю приблизно 30 км/год., однак в певний момент руху, а саме наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти будинку № 9 по пр-ту Миру в м. Києві, перед яким зупинився тролейбус ЛАЗ-Є301 бортовий № 4615, не вжив всіх можливих заходів, не навмисно допустив порушення вимог п.п. 1.7, 2.3б), 18.1, 18.4 ПДР України, внаслідок чого відбувся наїзд його ТЗ в лівий бік тіла пішохода ОСОБА_16 , котрому в наслідок ДТП були заподіяні тілесні ушкодження.

Також обвинувачений зазначив, що за період, який пройшов з дня вчинення злочину, повністю переоцінив своє життя, життєві цінності, зрозумів, що нічого важливішого для себе у цьому житті не має, ніж своє самовиховання у дусі дотримання загальноприйнятних норм поведінки та моралі, створення своєї родини.

Також, будучи допитаним з дотриманням правил, передбачених статтями 352, 353, 354 КПК України, у судовому засіданні та попередженим про необхідність давання правдивих показань, без попередження про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань і завідомо неправдиві показання, без приведення до присяги (ч. 2, 5 ст. 354 КПК України) потерпілий ОСОБА_16 , в присутності законного представника ОСОБА_9 , підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця, способу його вчинення.

В свою чергу, законний представник потерпілого ОСОБА_9 у суді вказав, що на місці ДТП не був, про останнє дізнався з телефонного дзвінка. Підтвердив, що син в наслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, які привели до вартісного та тривалого лікування.

Вказані показання обвинуваченого, потерпілого та його законного представника суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.
Також, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_18 пояснив суду, що 26 травня 2013 року, приблизно о 15 год. 25 хв. він зустрівся з обвинувачем, який забрав його на своєму автомобілі ВАЗ-210700-20, д.н.з. НОМЕР_1 на пр-ті Миру біля універмагу «Дарниця» і вони поїхали в напрямку станції метро «Дарниця». ОСОБА_19 був за кермом, а він сидів на передньому сидінні пасажира. Коли рухалися по проїзній частині пр-ту Миру зі сторони Ленінградської площі в бік б-ру Верховної ради в м. Києві, по якому проїзна частина була розділена по три смуги для руху транспорту в обох напрямках, малась дорожня розмітка розділення проїзної частини на смуги руху та подвійна суцільна лінія, що розділяла зустрічні потоки транспорту, ділянка дороги горизонтальна, пряма, проїзна частина була сухою, опадів не було, зі швидкістю приблизно 30 км/год. по третій смузі проїзної частини цього проспекту, приблизно, по її середині. Під`їжджаючи до перехрестя з вул. Чудновського в м. Києва в попутному з ними напрямку, а саме попереду по другій смузі рухався різнокольоровий двійний тролейбус. По ходу їхнього руху, перед перехрестям з вул. Чудновського і за ним були розташовані два нерегульовані пішохідні переходи, позначені дорожньою розміткою «зебра», та відповідними дорожніми знаками. Дані пішохідні переходи проглядались гарно. В зустрічному напрямку транспорту було дуже мало. Коли проїхали перший нерегульований пішохідний перехід та наближались до другого пішохідного переходу, розташованого за перехрестям з вул. Чудноського і передня частина їх автомобіля наближалась до передньої частини тролейбусу, який був праворуч від них, свідок помітив, як тролейбус зупинився перед дорожньою розміткою «зебра», другим нерегульованим пішохідним переходом, розташованим навпроти буд. № 9 по пр-ту Миру, але, яка в той час була відстань між передніми частинами автомобіля та тролейбусу, точно вказати не може, то побачив, як із-за передньої частини тролейбусу на їх смугу руху, справа наліво, перпендикулярно по відношенню до руху їх автомобіля, вибігли два пішохода, які рухались по розмітці «зебра» і одразу відбувся наїзд правою передньою частиною автомобіля на одного з пішоходів, а де дівся другий пішохід не помітив. В момент наїзду автомобіль почав зменшувати швидкість та перестроївшись ліворуч, частково виїхав на зустрічну смугу, де обвинувачений нарешті зупинив його. Після повної зупинки, вони вийшли з автомобіля підбігли до постраждалого, ОСОБА_19 по мобільному телефону викликав карету швидкої допомоги, яка приїхала приблизно через 2-3 хв. і забрала постраждало до лікарні. Разом одночасно з каретою швидкої допомоги приїхали працівники ДАІ, які оформили матеріали ДТП. Потім поїхав з місця пригоди по своїм справам.

В свою чергу, свідок зауважив, що того, як до наїзду на проїзну частину вибігли пішоходи він не бачив, бо оглядовість праворуч була обмежена тролейбусом, однак може сказати лише, що вони швидким бігом перебігали через дорогу.

Крім того, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що 26 травня 2013 року, приблизно о 15 год. 30 хв. він керував технічно справним тролейбусом бортовий №4615 на 46 маршруті та від`їхав від зупинки «Універмаг Дарниця», де зробив посадку пасажирів, і рухався по проїзній частині пр-ту Миру зі сторони Ленінградської площі в бік б-ру Верховної ради в м. Києві. Стан здоров`я та самопочуття були гарні, від керування тролейбусом не відволікався. Проїзна частина пр-ту Миру була розділена по три смуги для руху транспорту в обох напрямках, малась дорожня розмітка розділення проїзної частини на смуги руху та подвійна суцільна лінія, що розділяла зустрічні потоки транспорту. Ділянка дороги горизонтальна, пряма в плані. Проїзна частина була сухою, опадів не було. Під`їжджаючи до перехрестя з вул. Чудновського рухався зі швидкістю приблизно 15-20 км/год. по другій смузі проїзної частини п-ту Миру, приблизно по її середині, а в попутному напрямку, попереду нього на всіх смугах транспорту не було. По ходу його руху, перед перехрестям з вул. Чудновського і за ним були розташовані два нерегульовані пішохідні переходи, позначені дорожньою розміткою «зебра», та відповідними дорожніми знаками. Дані пішохідні переходи проглядались гарно. В зустрічному напрямку транспорту було дуже мало. Видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія була необмежена, становила приблизно 300 метрів. Оглядовість ліворуч та праворуч до бордюрних каменів була необмежена. Коли проїжджав перший нерегульований пішохідний перехід то на відстані від себе приблизно 15 метрів побачив, що на розмітці «зебра» другого нерегульованого пішохідного переходу з правого боку, біля бордюрного каменя, на проїзній частині стоять два пішоходахлопчики. В той час почав зменшувати швидкість свого тролейбусу, рухався накатом та періодично натискав на педаль гальм. Того, чи рухались автомобілі позаду нього не знає, не звертав на це уваги, рухався спокійно в своїй смузі. Так, пригальмовуючи доїхав до другого нерегульованого пішохідного переходу, розташованого за перехрестям з вул. Чудновського і зупинився в своїй смузі, передньою частиною тролейбусу порівнявшись з ближньою межею дорожньої розмітки «зебра». Коли тролейбус зупинився, то стоячі на пішохідному переході хлопці спокійним кроком один біля одного розпочали рух по розмітці «зебра», ближче до дальньої її межі, по ходу руху тролейбусу і коли порівнялись з ним, то один з них раптово почав бігти і коли вибіг на третю смугу, попутного з ним напрямку, то його збив автомобіль ВАЗ-2107, який рухався по третій смузі проїзної частини пр-ту Миру зі сторони Ленінградської площі в бік б-ру Верховної Ради. Наїзд на пішохода відбувся на розмітці «зебра», в районі дальньої її межі. Контакт автомобіля відбувся правою передньою частиною з лівим боком тіла дитини. Другий хлопчик дорогу не перебігав, а продовжував спокійно йти. Після наїзду автомобіль ВАЗ-2107 перестроївся ліворуч і частково виїхавши на зустрічну смугу зупинився, а хлопчик від удару відлетів приблизно на 5 метрів за пішохідний перехід і упав в його смугу. Після цього він одразу вибіг з тролейбусу і побіг до хлопчика, також з автомобіля ВАЗ-2107 вибіг водій, який також підбіг до нього та викликав карету швидкої допомоги та працівників ДАІ. Першими на місце пригоди приїхали працівники ДАІ, а потім карета швидкої допомоги, яка забрала постраждалого до лікарні.

В свою чергу, свідок зауважив, що так як слідів гальмування автомобіля ВАЗ-2107 на місці пригоди, на проїзній частині не було, то вважає, що в даній пригоді винний водій автомобіля ВАЗ-2107, який під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу не впевнився, що на ньому не перебувають пішоходи і не зупинив свій автомобіль, хоча в момент пригоди його тролейбус вже стояв і діти розпочали рух через дорогу, коли він зупинив тролейбус.

Будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_20 пояснив суду, що в його власності знаходиться автомобіль ВАЗ-21213, д.н.з. НОМЕР_3 , в якому він встановив біля лобового скла відео-реєстратор «Гейзер», який постійно вмикає, коли керує автомобілем. 26 травня 2013 року, приблизно о 15 год. 25 хв., керував автомобілем ВАЗ-21213 д.н.з. НОМЕР_3 і виїжджав з двору буд. № 6 по пр-ту Миру і виїхавши на проїзну частину проспекту повернув праворуч, та рухався зі сторони Ленінградської площі в бік б-ру Верховної Ради в м. Києві. Перед цим побачив, як перед ним по третій смузі проїзної частини пр-ту Миру зі сторони Ленінградської площі в бік б-ру Верховної Ради в м. Києві проїхав автомобіль ВАЗ-2107 зі швидкістю приблизно 50-60 км/год. Виїхавши на проїзну частину пр-ту Миру виїхав в другу смугу та поїхав за даним автомобілем набираючи швидкість. Проїзна частина пр-ту Миру була розділена по три смуги для руху транспорту в обох напрямках, малась дорожня розмітка розділення проїзної частини на смуги руху та подвійна суцільна лінія, що розділяла зустрічні потоки транспорту. Ділянка дороги горизонтальна, пряма в плані. Проїзна частина була сухою, опадів не було. По ходу його руху, перед перехрестям з вул. Чудновського і за ним були розташовані два нерегульовані пішохідні переходи, позначені дорожньою розміткою «зебра», та відповідними дорожніми знаками. Дані пішохідні переходи проглядались гарно. В зустрічному напрямку транспорту було дуже мало. Під`їжджаючи до перехрестя з вул. Чудновського розігнався приблизно до 30 км/год., а автомобіль ВАЗ-2107 віддалявся від нього і наздоганяв різнокольоровий двійний тролейбус, який рухався на невеликій швидкості, якій саме точно вказати не може, в другій смузі попутного напрямку і зупинився перед другим нерегульованим пішохідним переходом, розташованим напроти буд. №9 по пр-ту Миру. В той час автомобіль ВАЗ-2107 не зупиняючись проїхав перший нерегульований пішохідний перехід та наближався до другого пішохідного переходу, об`їхав з лівого боку тролейбус, який зупинився, і передньою правою частиною скоїв наїзд на пішохода, який вибіг із-за передньої частини тролейбусу на його смугу руху, справа наліво, перпендикулярно по відношенню до його руху. Після цього автомобіль ВАЗ-2107 перестроївся ліворуч, частково виїхав на зустрічну смугу, де і зупинився, а хлопчик від удару відлетів вперед і впав приблизно між другою та третьою смугами. До пригоди йому було видно, як двоє пішоходів-дітей розпочали рух через дорогу по розмітці «зебра» перед тролейбусом, який зупинився, але наїзд відбувся тільки на одного пішохода, інший побіг назад на тротуар. Діти дорогу перебігали по пішохідному переходу в темпі швидкого бігу, але тролейбус вже в той час зупинився, даючи їм дорогу. Після цього він під`їхав до місця пригоди та повернув ліворуч виїхавши на вул. Чудновського, де зупинив свій автомобіль на тротуарі, та пішов до місця пригоди.

Тож, свідок вважає, що в даній пригоді винний водій автомобіля ВАЗ-2107, який не дав дорогу пішоходам, що перетинали дорогу по пішохідному переходу, і їх пропускав тролейбус, що зупинився.

Вказані показання свідків суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.
Крім того, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень § 3 Глави 28 КПК України, свідок ОСОБА_21 зазначив суду, що як слідчий Дніпровського РУ в м. Києві приймав участь при проведені процесуальних дій у рамках даного провадження, та здійснював останнє безпосередньо. Обставини кримінального правопорушення та достеменно усього комплексу проведених слідчих (розшукових) дій проведених у провадженні не пам`ятає, у зв`язку з великим часовим проміжком.

При цьому, він переконливо зазначив суду, що будь-якого фізичного чи психологічного впливу до обвинуваченого чи свідків він не застосовував та в його присутності до останіх нічого подібного не застосовувалось і йому про це нічого не відомо.

Таким чином, суд, аналізуючи зміст показань останнього вважає ці показання такими, що ні прямо, ні не прямо не підтверджують самі обставини кримінального правопорушення, як і існування чи відсутність обставин, які мають значення для даного кримінального провадження, а тому не можуть бути прийняті судом, як належні, проте є допустимими.

Загалом, обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.
Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх в ході судового розгляду встановлено не було.
В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством встановлено наступне.

З протоколу огляду місяця дорожньо-транспортної пригоди здійсненого з 16 год. 40 хв. по 17 год. 20 хв. 26.05.2013, який був проведений старшим слідчим СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_22 в присутності понятих та учасників події обвинуваченого підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньої-транспортної пригоди, його час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, характеристика природних умов наслідків, що настали в результаті зіткнення транспортного засобу та потерпілого (а.п. 14 том № ІІ).
Зокрема, у даному протоколі вказано місце ДТП м. Київ, пр-т Миру, елементи вулиці, дороги - пішохідний перехід, на проїзній частині нанесені лінії білого кольору горизонтальної розмітки 1.3, 1.5, 1.14.1, місце події знаходиться в зоні дорожніх знаків 5.35.1, 1.33, відстань видимості з робочого місця водія при денному освітлені 300 м., ВАЗ рухався в 3 смузі руху, локалізація технічних пошкоджень дві вм`ятини на капоті з правої сторони.
Порушень вимог ст.ст. 98, 100, 104-106, 223, 237, 238 КПК України судом у ході судового розгляду не встановлено та сторонами не доведено.
Зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, складеної старшим слідчим СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_22 слідує, що вона містить зображення місця пригоди у вигляді схеми, яка оформлена на місці пригоди і підписана понятими та водієм ОСОБА_15 та на якій графічно відображені й зафіксовані всі об`єкти та обставини, що стосуються події та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин, а саме: ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода; сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та слідів; транспортні засоби, причетні до ДТП, координати їх розміщення відносно елементів проїзної частини та сталих орієнтирів; сліди та предмети, що стосуються пригоди, відносно елементів проїзної частини, транспортних засобів; координати місця зіткнення, відносно сталих орієнтирів; ширина проїзної частини разом з роздільними смугами; розташування дорожньої розмітки, тобто у даному випадку підтверджується місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення (а.п. 15 том № ІІ).
З протоколу огляду предмету здійсненого з 10 год. 30 хв. по 10 год. 50 хв. 14.04.2013, який був проведений старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_21 в присутності понятих, обвинуваченого і захисника слідує, що було оглянуто автомобіль ВАЗ-210700 д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, на якому виявлено наступні пошкодження: деформована передня частина правого переднього крила зі слідами зафарбування фарбою іншого кольору; дві вм`ятини на капоті з правого боку, одна з яких діаметром 5,0 см, яка знаходиться на відстані 0,35 м від передньої частини автомобіля, та 0,1 м від правої бокової частини автомобіля, а друга діаметром 7,0 см, яка знаходиться на відстані 0,7 м від передньої частини автомобіля, та 0,2 м від правої бокової частини автомобіля, також відірване праве бокове дзеркало заднього огляду, тобто ним підтверджується спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення (а.п. 18-22 том № ІІ).
Порушень вимог ст.ст. 104-107, 223, 237 КПК України судом у ході судового розгляду не встановлено та сторонами не доведено.
З протоколу огляду предмету здійсненого з 14 год. 40 хв. по 15 год. 00 хв. 13.06.2013, який був проведений старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_21 в присутності понятих та ОСОБА_20 слідує, що було оглянуто CD-R диск Verbatim 700 mb, 52x speed, 80 min, який предоставлений ОСОБА_20 , та виявлено при вставленні CD-R диску Verbatim в CD (DVD) програвач комп`ютера DELUX за допомогою програми GOM player було відкрито відео-файл PICT4235.AVI розміром 109 МБ і встановлено наступне відео-зображення: відеозапис проводився на камеру, розташовану біля лобового (вітрового) скла в салоні автомобіля, який виїжджає з двору на проїзну частину, яка розділена по три смуги для руху транспорту в обох напрямках, де мається дорожня розмітка розділення проїзної частини на смуги руху та подвійна суцільна лінія, що розділяє зустрічі потоки. В той час перед даним автомобілем проходить пішохід, а коли він з правим поворотом виїжджає на проїзну частину, то перед ним зліва направо по відношенню до його руху, по третій смузі, проїхав автомобіль ВАЗ-2107, червоного кольору. Після цього автомобіль, в якому ведеться відео-зйомка, повернув праворуч та виїхавши на проїзну частину, перестроївся в другу смугу і поїхав за автомобілем ВАЗ-2107. По ходу руху даного автомобіля, в першій смузі біля бордюрного каменя стоять два легкові та один вантажний автомобілі, а далі за дорожньою розміткою «Зебра» нерегульованим пішохідним переходом, в його другій смузі стоїть (чи повільно рухається) тролейбус, якого по третій смузі, без зупинки, обганяє автомобіль ВАЗ-2107, червоного кольору. В зустрічному напрямку по проїзній частині не інтенсивним потоком рухаються автомобілі. Далі видно, як перед тролейбусом, справа наліво по відношенню до його напрямку руху, в районі другого нерегульованого пішохідного переходу (розмітки «Зебра»), проїзну частину перетинають силуети двох пішоходів, і одного з них правою передньою частиною збиває автомобіль ВАЗ-2107, який об`їжджав тролейбус з лівого боку. В подальшому, автомобіль ВАЗ-2107 перестроюється ліворуч та виїжджає на бік дороги зустрічного напрямку, а пішохід на якого скоєно наїзд падає на проїзну частину. Інший пішохід відбігає праворуч, назад на тротуар. Після цього, автомобіль в якому ведеться відео-зйомка, під`їжджає до місця пригоди, перед яким повертає ліворуч і зупиняється на тротуарі, по якому ходять пішоходи. На цьому відеозапис припинився. Відеозапис проводився в світлий час доби, в ясну погоду, без опадів, проїзна частина суха, горизонтальна. Тривалість відеозапису становила 1,53 хв. Як пояснив ОСОБА_20 , що це він зробив відеозапис на реєстратор свого автомобіля ВАЗ-21213 д.н.з. НОМЕР_3 26.05.2013, коли виїжджав з дворів на проїзну частину п-ту Миру і рухався зі сторони Леніградської площі в бік б-ру Верховної Ради і зафіксував, як рухаючийся перед ним автомобіль ВАЗ-2107 на пішохідному переході скоїв наїзд на пішохода-дитину, який перетинав проїзну частину п-ту Миру по нерегульованому пішохідному переході, розташованому напроти буд. № 9 (а.п. 57-58 том № ІІ).

Тобто, даним доказом підтверджується час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.
Порушень вимог ст.ст. 104-107, 223, 237 КПК України судом у ході судового розгляду не встановлено та сторонами не доведено, тож за таких умов, суд вважає за можливе визнати належним та допустимим доказом у справі посекундну роздруківку відомостей, який містить даний технічний пристрій, що має функцію відеозапису, яка міститься на аркушах справи 167 214 том № 1, оскільки даними фото роздрувань з місця події підтверджується правдивість відомостей, які були встановлені при проведенні слідчого експерименту, та сам по собі доказ, а саме відеозапис був відкритий сторонам у порядку ст. 290 КПК України, а у даному випадку, лише здійснено розкадровку останнього, фотознімки завірено належним чином, а саме відповідно до норм КПК України, зокрема § 4 Глави 4, та пункту 5.27 Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації" (затв. Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55), яким зазначено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "згідно з оригіналом", назви, посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту підпис, засвідчуватись повинна кожна сторінка документу з відтиском печатки, однак фотознімки, що містяться на аркушах справи 214-ж - 214-м том № І та 46-75 том № ІІ, суд вважає не допустимим доказом, оскільки вони належним чином не завірені.
З протоколу проведення слідчого експерименту здійсненого з 11 год. 50 хв. по 12 год. 10 хв. 14.06.2013, який був проведений старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_21 в присутності понятих та ОСОБА_17 та долученої до нього схеми слідує, що було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_23 та у ході якого він вказав, що в час пригоди він керуючи тролейбусом ЛАЗ-Є301 бортовий №4615, замість якого під час слідчого експерименту був використаний тролейбус ЛАЗ-Є301 бортовий №4623, рухався по другій смузі проїзної частини п-ту Миру, зі сторони Ленінградської площі в бік б-ру Верховної Ради в м. Києві і під`їжджаючи до перехрестя з вул. Чудновського рухався зі швидкістю 15-20 км/год. Коли він проїхав перший нерегульований пішохідний перехід і проїхавши перехрестя з вул. Чудновського наближався до другого нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти буд.№9 по п-ту Миру, то праворуч по напрямку свого руху на тротуарі помітив двох малолітніх пішоходів, які стояли на бордюрному камені, перед пішохідним переходом і він зупинився перед пішохідним переходом даючи дорогу пішоходам. При цьому були зроблені заміри, згідно яких пішоходи стояли на відстані 2,7 метра до ближньої межі розмітки «Зебра» по ходу його руху, лівий боковий інтервал від тролейбуса до третьої смуги по ходу його руху становив 0,5 метра, а зупинився він не доїжджаючи 0,2 метра до нерегульованого пішохідного переходу, ближньої межі розмітки «Зебра». Після цього ОСОБА_17 вказав, що коли він зупинив свій тролейбус то малолітні пішоходи почали переходити проїзну частину п-ту Миру, справа наліво по ходу руху його тролейбусу і пройшовши півтори смуги, один з пішоходів розпочав бігти через дорогу, під кутом в бік дальньої межі розмітки « ОСОБА_24 », де на нього був скоєний наїзд правою передньою частиною автомобіля ВАЗ-2107, який рухався по третій смузі проїзної частини п-ту Миру, зі сторони Ленінградської площі в бік б-ру Верховної Ради в м. Києві, проїжджаючи через нерегульований пішохідний перехід, розташований напроти буд. № 9 по п-ту Миру. При цьому були зроблені заміри, згідно яких від місця вступу на проїзну частину до місця наїзду пішохід подолав відстань 6,8 метра і наїзд на нього автомобілем відбувся на границі дальньої межі розмітки «Зебра». З якою точно швидкістю до наїзду рухався автомобіль ВАЗ-2107 ОСОБА_17 вказати не зміг. З метою встановлення темпу руху пішохода на тротуарі крейдою була накреслена ділянка довжиною 6,8 метра, яку ОСОБА_17 було запропоновано подолати в тому темпі, яким в час пригоди рухався пішохід, що останній і зробив. При цьому були зроблені заміри, згідно яких пішохід подолав відстань 6,8 метра за час: а) 4,4 сек., б) 3,9 сек., в) 3,8 сек. (а.п. 65-69 том № ІІ).

Тобто, даним доказом підтверджується час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.
Порушень вимог ст.ст. 104-107, 223, 240 КПК України судом у ході судового розгляду не встановлено та сторонами не доведено.
З протоколу проведення слідчого експерименту здійсненого з 11 год. 00 хв. по 11 год. 40 хв. 14.06.2013, який був проведений старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_21 в присутності понятих та свідка (на момент проведення експерименту мав даний статус) ОСОБА_15 слідує, що було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_15 у ході якого він вказав, що в час пригоди керуючи автомобілем ВАЗ-2107 д.н.з. НОМЕР_1 , який був використаний під час слідчого експерименту, рухався по третій смузі проїзної частини п-ту Миру, зі сторони Ленінградської площі в бік б-ру Верховної Ради в м. Києві і під`їжджаючи до перехрестя з вул. Чудновського рухався зі швидкістю 30 км/год. В той час попереду його, в попутному напрямку, по другій смузі проїзної частини п-ту Миру рухався тролейбус, замість якого під час слідчого експерименту був використаний тролейбус ЛАЗ-Є301 бортовий №4623. Точну швидкість руху тролейбусу ОСОБА_15 на місці вказати не зміг, вказав, що не більше 1015 км/год. Також ОСОБА_15 сівши за кермо свого автомобіля виставив його так як він рухався до пригоди, також скерувавши тролейбус виставив його в своїй смузі. При цьому були зроблені заміри, згідно яких правий боковий інтервал від його автомобіля до другої смуги становив 0,5 метра, а до тролейбуса 1,3 метра. Дистанція між автомобілем і тролейбусом становила 17,1 метр. При цьому з робочого місця водія автомобіля ВАЗ-2107 д.н.з. НОМЕР_1 другий нерегульований пішохідний перехід, розташований за перехрестям з вул. Чудновського, напроти буд.№9 по п-ту Миру, де відбулась ДТП, із-за передньої частини тролейбуса проглядався лише на 1,7 метра другої смуги проїзної частини п-та Миру, по ходу його руху. В той час відстань від передньої частини автомобіля ВАЗ-2107 д.н.з. НОМЕР_1 до першого нерегульованого пішохідного переходу, розташованого перед перехрестям з вул. Чудновського становила 59,0 метрів, а до другого нерегульованого пішохідного переходу становила 84,6 метра. Після цього ОСОБА_15 перемістив свій автомобіль та тролейбус вперед і коли дистанція між ними становила 2,7 метра, а передня частина тролейбусу виїхала на 1,4 метра дорожньої розмітки «Зебра» першого нерегульованого пішохідного переходу, з робочого місця водія автомобіля ВАЗ-2107 д.н.з НОМЕР_1 другий нерегульований пішохідний перехід, розташований напроти буд.№9 по п-ту Миру, із-за передньої частини тролейбуса проглядався до першої смуги проїзної частини п-та Миру, по ходу його руху. При цьому ОСОБА_15 вказав, що пішоходів на другому пішохідному переході, з правого боку і взагалі, не було, хоча розмітка «Зебра» в першій смузі проїзної частини п-ту Миру (по ходу його руху) із-за передньої частини тролейбусу не проглядалась. Також ОСОБА_15 вказав, що він та тролейбус так продовжували наближатись до другого нерегульованого пішохідного переходу, проїхавши перехрестя з вул. Чудновського. Після цього ОСОБА_15 було запропоновано показати на місці, де він знаходився, коли виявив пішохода, де в той момент знаходився тролейбус і де відбувся наїзд його автомобілем на пішохода, що останній і зробив. При цьому були зроблені заміри, згідно яких, коли передня частина автомобіля ВАЗ-2107 д.н.з НОМЕР_1 виїхала на 2,4 метра розмітки «Зебра», другого пішохідного переходу, то правий боковий інтервал від автомобіля ОСОБА_15 до другої смуги становив 1,25 метра, а до тролейбусу 1,75 метра і він вже випередив тролейбус на 0,95 метра. В той момент ОСОБА_15 побачив пішохода, який з`явився із-за передньої частини тролейбусу і рухався справа наліво по відношенню до руху його автомобіля по дорожній розмітці «Зебра» в темпі швидкого бігу. Як вказав ОСОБА_15 , що коли він виявив пішохода то в той час одразу відбувся контакт автомобіля з ним. Первинний контакт відбувся правим переднім крилом автомобіля ВАЗ-2107 д.н.з НОМЕР_1 , на відстані 0,3 метра від його переднього бампера з пішоходом, після чого пішохід впав на капот автомобіля. В момент наїзду на пішохода ОСОБА_15 застосував екстрене гальмування, вивернув кермо свого автомобіля ліворуч і частково виїхавши на зустрічну смугу зупинився (а.п. 81-88 том № ІІ).

Тобто, даним доказом підтверджується час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.
Порушень вимог ст.ст. 104-107, 223, 240 КПК України судом у ході судового розгляду не встановлено та сторонами не доведено.
Вказані документи суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено, у зв`язку з чим вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів, внаслідок чого доводи сторони захисту про неналежність та недопустимість цих доказів є надуманими та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи.
Аналізуючи документи, що були надані стороною обвинувачення, як докази на підтвердження вини особи, а саме: пояснення ОСОБА_9 від 29.05.2013; протокол допиту потерпілого від 20.06.2013; пояснення ОСОБА_20 від 26.05.2013 та доповнення до них; протокол допиту свідка ОСОБА_20 від 13.06.2013; пояснення ОСОБА_17 від 26.05.2013 та доповнення до них; протокол допиту свідка ОСОБА_17 від 14.06.2013; пояснення ОСОБА_18 від 30.05.2013; протокол допиту свідка ОСОБА_18 від 21.06.2013; протокол допиту свідка, суд позбавлений змоги врахувати на надати їм певну оцінку з точки зору належності та допустимості, оскільки згідно ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, суд не вправі обґрунтовувати судове рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, у даному ж випадку обставин передбачених ст.ст. 225 та ч.3 ст. 97 КПК України не встановлено.

Щодо документів, які були надані стороною обвинувачення, як докази на підтвердження вини особи, а саме: пояснення ОСОБА_15 від 26.05.2013; протокол допиту ОСОБА_15 від 12.06.2013, протоколи допиту підозрюваного від 26.06.2013 та 27.06.2013, то суд вважає надані обвинуваченим показання у різних статусах, як то свідка, а потім підозрюваного, враховуючи практику ЄСПЛ, яка свідчить про те, що показання особи, яка допитувалася, як свідок, однак в подальшому являється підозрюваним у цій же справі, не можуть бути покладені в основу її обвинувачення в чому небуть, за необхідне визнати не належним доказом у справі.

Не належним доказом у справі, який би доводив пред`явлене обвинувачення, на думку суду, також є і надане у якості доказу стороною обвинувачення повідомлення про підозру обвинуваченому, оскільки останнє саме по собі однозначно та в категоричній формі не підтверджує фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а являється припущенням сторони обвинувачення щодо вчинених особою дій на стадії розслідування провадження, тобто наданий НПА не містить в собі переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків та схожих неспростовних презумпцій факту, що суперечить вимогам ст. 62 Конституції України.

Щодо кольорової копії витягу з навчального посібника «Ілюстрації правил дорожнього руху України» (а.п. 214-г 214-є том № 1), то суд вважає даний доказ за своєю суттю не належним, оскільки ним не підтверджується ні час, ні місце, ні спосіб вчинення кримінального правопорушення, сам же факт наявності в державі України законодавчо визначених правил дорожнього руху сторонами не оспорюється, тож окремому доказуванню не підлягає, та не допустимими аркуші 214-д 214-є, адже вони взагалі не завірені.

Не належним та не допустимим доказом у справі суд також визнає схему ДТП складену представником потерпілого ОСОБА_8 з розташуванням всіх будинків, дорожніх знаків, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 290 КПК України, та виходячи з того, що остання належним чином не завірена.

В частині наданої суду, як доказу, довідки № 195 від 26.12.2013 з середньої загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 146 м. Києва (а.п. 214-н том № 1)., то суд вважає даний доказ не належним, оскільки він не засвідчує обставини визначені ст. 91 КПК України, які підлягають доказування та не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого, оскільки в межах пред`явленого обвинувачення відповідальність настає за порушення правил безпеки дорожнього руху, які заподіяли тяжке тілесне ушкодження або спричинили смерть, тобто той факт, який засвідчений у довідці, а саме те, що потерпілий навчається у 3-Б класі жодного значення не має.

При цьому, з досліджених судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновків експертів, тобто докладних описів проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судовим слідством встановлено наступне.

З висновку авто-технічної експертизи № 233ат від 20.06.2013 слідує, що в ситуації, що склалася на дорозі водій автомобіля ВАЗ-2107 НОМЕР_1 повинен був керуватися вимогами п.п. 18.1, 18.4 ПДР України; у даній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ-2107 НОМЕР_1 мав технічну можливість запобігти контакту із пішоходом шляхом виконання вимогам п.п. 18.1, 18.4 ПДР України; в діях водія автомобіля ВАЗ-2107 НОМЕР_1 вбачаються технічні невідповідності вимогам п.п. 18.1, 18.4 ПДР України; для оцінки дій пішохода спеціальних знань не потрібно, вони можуть бути оцінені відповідно до вимог розділу ПДР України (а.п. 96-100).

З висновку судово-медичної експертизи №934/Е від 25.06.2013 убачається, що ОСОБА_16 в наслідок ДТП були заподіяні наступні тілесні ушкодження: а) закрита черепно-мозкова травма забій головного мозку легкого ступеню, перелом внутрішньої пластини лобної кістки справа, підшкірна гематома, садно лобної ділянки справа; б) садна лівого ліктьового, колінного та гомілково-ступневого суглобів, та які в комплексі відносяться до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя, згідно п.п. 2.1.2, 2.1.3 «б» «Правил»). Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворились від травматичної дії тупих предметів, що могло бути при транспортній травмі (травма при зіткненні автомобіля, який рухався, з пішоходом), за давністю можуть відповідати 26.05.2013 року (а.п. 33-37 том № ІІ).

З висновку Київської міської наркологічної клініки лікарня «Соціотерапія» № 002824 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 26.05.2013, слідує, що у водія ОСОБА_15 ознак сп`яніння не виявлено (а.п. 74 том № ІІ).

При цьому, наявні у провадженні постанови слідчого про призначення експертиз свідчать про те, що останні були призначені у відповідності до Кримінального процесуального Кодексу України.

Щодо доводів сторони захисту про неналежність висновку судово-медичної експертизи № 934/Е від 25.06.2013, суд вважає їх надуманими такими, що не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, оскільки порушень діючого законодавства України при проведенні експертом даної експертизи встановлено не було, вимоги ст. 69 КПК України дотримано, та останній у повній мірі відповідає вимогам ст. 102 КПК України та містить дані про те, коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта) та на якій підставі була проведена експертиза; місце і час проведення експертизи; хто був присутній при проведенні експертизи; перелік питань, що були поставлені експертові; опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом; докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка; обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання, зазначення про попередження про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, підпис експерта, а позицію сторони захисту про те, що отримання вказаних висновків не є обґрунтованим через використання малої кількості матеріалів є надуманою, оскільки дане питання вирішує експерт самостійно, та у разі такої необхідності може витребовувати додаткові матеріали, однак таким правом визначеним ст. 69 КПК України експерт не користувався, що свідчить про те, що наданий обсяг матеріалів для отримання об`єктивних висновків був достатнім.

Не сприймає суд і доводи захисту про отримання матеріалів для проведення експертиз з порушенням норм КПК України, оскільки апріорі, останні були отриманні у відповідності до норм Кодексу, зокрема його статті 93.

Таким чином, зазначені висновки суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні містять в собі докладні описи проведених досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися безпосередньо та, які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, тобто повній мірі відповідають вимогам КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Тобто, порушень положень § 5 Глави 4 КПК України, як і самої Глави в цілому, в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.
Надаючи оцінку висновкам експерта № 1-12/13 від 02.12.2013 та № 1-03/14 від 31.03.2014, які були здійснені експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичне бюро судових експертиз» ОСОБА_25 (а.п. 113 129 том № І та 138 154 том № ІІІ) суд враховує, що експерт в обох своїх висновках вказує те, що діє на підставі свідоцтва ЦКК № 1594, яке видане йому 16.11.2012 та дійсне до 16.11.2015 з можливістю проведення експертиз за спеціальністю 10.1 дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим вважає надуманими доводи представника потерпілого про те, що на час проведення цих експертиз видане експерту свідоцтво є недійсним. Крім того, експертизу експерт проводив на підставі свідоцтва ЦКК № 1594, а недійсним є свідоцтво № 412, у зв`язку з його звільненням 12.07.2012 з Київського НДІСЕ.

Однак, суд вважає дані висновки за своєю суттю недопустимим доказом, оскільки дані експертизи проводилися на підставі цифрового носія з фотокопіями матеріалів кримінального провадження № 008822 на 144 аркушах та запису відео автомобільного реєстратора.

В той же час, для суду залишається не зрозумілим, які саме матеріали кримінального провадження використовувалися експертом, оскільки докладний опис останніх відсутній, також залишаться не зрозумілим, який саме запис відеореєстратора досліджував експерт та звідки він його отримав, апріорі такі висновки не кореспондуються з показаннями самого обвинуваченого, який в суді однозначно вказав на те, що він порушив ПДР.

Більше того, експерт використовував матеріали кримінального провадження № 008822, в той час, як згідно обвинувального акту та витягу з ЄРДР ОСОБА_15 пред`явлено обвинувачення у рамках кримінального провадження № 0008822, однак відповідно до ч. 5 ст. 101 КПК України, висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими, тож використання матеріалів іншого кримінального провадження свідчать про те, що зроблені експертом висновки на підставі матеріалів з іншого провадження не можуть бути доказами у цьому провадженні.

Ба навіть, саме проведення експертизи на підставі окремо взятих фотокопій матеріалів, які були на цифровому носії, без самого аналізу усіх оригіналів матеріалів в їх сукупності, без належного завірення таких матеріалів, встановлення відомостей того, хто зробив такі фотокопії, даних про те чи після їх фотокопіювання вносилися якісь зміни чи ні, дозволяє суду дійти до висновку, що експерт у даному випадку не дотримався вимог КПК України, Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 року за № 1431/20169, Закону України «Про судову експертизу» та беззаперечно цілком і повністю проігнорував положення розділу ІІІ - оформлення матеріалів для проведення експертиз (досліджень) Інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.01.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), який імперативно регламентує, що матеріали, які надаються експерту мають бути оформлені згідно з вимогами процесуального законодавства та цієї Інструкції, враховуючи обставини визначені п. 3.5 розділу, у даному випадку, взагалі відсутні.

Таким чином, ці висновки є сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, що прямо суперечить вище вказаним нормам КПК України та практиці ЄСПЛ, адже наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

В свою чергу, згідно положень ст. 22 КПК України , кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Так, суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, однак останні будучи вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб регламентований КПК України будь-яких інших доказів на підтвердження висловлених ними обставин злочину та імовірного його перебігу, окрім тих, які уже проаналізовані у цьому судовому рішенні, суду не надали, від допиту експертів сторони з боку обвинувачення та захисту відмовились та така відмова ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, за згодою сторін кримінального провадження, з урахуванням положень ст.ст. 22, 26 КПК України, була прийнята судом.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом.

Тож, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки вона своїми умисними діями скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_15 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Так, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_15 є щире каяття, часткове відшкодування шкоди.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та в ході судового розгляду, просив вибачення, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, у межах своєї вини відшкодувати потерпілому стороні матеріальну шкоду, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з її вини.
Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до імперативних положень ч. 2 ст. 67 КК України, судом визнається вчинення злочину щодо малолітнього, яким є потерпілий ІНФОРМАЦІЯ_2 у розумінні ч. 2 ст. 6 Сімейного Кодексу України (п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України), а доводи сторони захисту в цій частині вважає сумнівними в силу норм ч. 2 ст. 67 КК Україна, яка в поєднання з позицією ВСУ висловленню у п. 6 Постанові Пленуму Верховного Суду України 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зі змінами та доповненнями) вказують на те, що відповідно до ч. 2 ст. 67 КК ( 2341-14 ) суд, установивши наявність зазначених у пунктах 2, 6, 7, 9, 10, 12 ч. 1 цієї статті обтяжуючих обставин, зобов`язаний навести їх у вироку та врахувати при призначенні покарання без будь-яких виключень, у тому числі для злочинів вчинених з необережності.
В свою чергу, згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Тож, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, позитивні характеристики, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (працює, раніше не судимий, не одружений, має вищу освіту), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає належні соціальні зв`язки; позицію прокурора та законного представника потерпілого у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 286 КК України зі звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків з числа ст. 76 КК України.

Про можливість належної соціалізації особи та допустиму репутацію свідчить невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (невстановленість зловживання алкогольними напоями), характер вчиненого кримінального правопорушення та відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання та оскільки переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_16 , до ОСОБА_15 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином) (а.п. 35-38 том № І), суд виходить з наступного.
Цивільний позивач та представник, у судовому засіданні пояснили суду, що матеріальна шкода складається із витрат понесених на лікування потерпілого, моральна ж шкода полягає у пережитих стражданнях після вказаних подій.
У судовому засіданні цивільний відповідач та його захисник заявлений цивільний позов визнали частково, а саме зауважили, що визнають її тільки у міру вини обвинуваченого та враховуючи конкретні обставини справи в даній ситуації вважають моральні страждання потерпілого у сумі 180000 грн. перебільшеними, тобто такими, що не випливають з дій відповідача.
Також вказали, що в ході судового розгляду цивільному позивачу було відшкодовано 1131, 47 грн.
Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має прав пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, що кореспондується з нормами ст. 1177 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У судовому засіданні цивільний позивач та його представник, кожен окремо пояснили, що матеріальна шкода складається з 27000 грн. 00 коп., які були понесені на купівлю медикаментів та супроводжуючі витрати.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Частина 2 статті 1166 ЦК України встановлює, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких умов, суд враховуючи доведеність в ході судового розгляду факту завдання цивільним відповідачем потерпілому матеріальної шкоди, яка складає 27000 грн., вважає за необхідне стягнути з останнього, враховуючи відшкодовану ним суму у розмірі 1131, 47 грн., 25 868 грн. 53 коп., а в іншій частині позову щодо відшкодуваня матеріальної шкоди відмовити.

Разом з тим, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпіла сторона вказує на пов`язані з нею втрати та з чого при цьому виходить.

В судовому засіданні судом було встановлено, що потерпілій стороні було завдано моральну (немайнову) шкоду, яка полягає у сильних душевних стражданнях, які довелося пережити, зокрема: стрес, страх, шок, образу, тривогу, емоційну напругу.

У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За таких обставин суд, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілого, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь цивільного позивача 100000 гривень.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, до обвинуваченого не застосовувався та, враховуючи вимоги ст.ст. 177, 178 КПК України, підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Питання судових витрат у провадженні суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_15 визнати винним вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_15 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_15 обов`язки: попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Цивільний позов ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_16 , до ОСОБА_15 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином) задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_16 , 25 868 (двадцять п`ять тисяч вісімсот шістдесят вісім) гривень 53 копійки матеріальної шкоди та 100000 (сто тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди, а всього 125868 (сто двадцять п`ять тисяч вісімсот шістдесят вісім) гривень 53 копійки.
В іншій частині у задоволенні цивільного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . на користь держави витрати на залучення експерта для проведення експертизи у сумі 978 (дев`ятсот сімдесят вісім) гривень 88 копійок.

Речові докази: диск залишити у матеріалах провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні для відома.

С у д д я : ОСОБА_1