АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 серпня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
Головуючого - судді: ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі:
секретаря: ОСОБА_4
судового розпорядника: ОСОБА_5
Учасники судового провадження
прокурор: ОСОБА_8
скаржник: ОСОБА_9 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В своїх доводах, апелянт вважає, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою та підлягає скасуванню. Апелянт стверджує, що його було незаконно утримано в СІЗО м. Миколаєва. Вказує, що відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.10.2014 року, строк тримання під вартою у слідчому ізоляторі м. Миколаєва для нього витікав вже - 26.10.2014 року об 11. год. 10 хв., проте у вказаний термін його звільнено не було, жодних рішень суду, щодо продовження вказаного строку до СІЗО м. Миколаєва не надходило.
___________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/784/272/16 Слідчий суддя у першій інстанції: ОСОБА_10
Категорія: на пост. слідчого про закр. Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_1
ОСОБА_9 вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.10.2014 та 05.12.2014 року, винесені із істотним порушенням вимог закону, зокрема цими рішеннями фактично було змінено вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.10.2014 року, в частині продовження йому строків тримання під вартою, що на думку апелянта, є недопустимим та суперечить вимогам закону.
На підтвердження своїх доводів, апелянт вказує, що вищевказані ухвали Ленінського районного суду від 26.10.2014 та 05.12.2014 року були скасовані Апеляційним судом Миколаївської області, що, на його думку, свідчить про винесення завідомо неправосудних рішень суддями Ленінського районного суду.
Також, апелянт зазначає, що слідчим суддею не було враховано, що вирок Ленінського районного суду від 23.10.2014 року було винесено не компетентним складом суду, оскільки один із суддів знаходився у відпустці, про що свідчить табель робочого часу наданий ТУ ДСА.
Обставини, встановлені слідчим суддею:
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції:
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_6 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти доводів скаржника, вивчивши матеріали кримінального та судового провадження, колегія суддів дійшла до наступного.
Порядок розгляду скарги на постанову слідчого про закриття кримінального провадження передбачений ст.. 306 КПК України.
Що стосується правової позиції прийнятого слідчим прокуратури та слідчим суддею рішення, то ці рішення також ґрунтуються на положеннях закону, судовій практиці та правовій позиції ЄСПЛ.
Так, твердження апелянта про те, що він після винесення вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.10.2014 року утримувався у СІЗО м. Миколаєва незаконно, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до винесення вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.10.2014 року ОСОБА_9 утримувався під вартою на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.01.2014 року про обрання ОСОБА_11 , підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченому ст.. 27 ч.5,ч.2 ст.15, 368 ч.5 КК України запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Строк тримання під вартою ОСОБА_11 слідчим суддею неодноразово продовжувався.
Як вбачається зі змісту вироку від 23.10.2014 року - ОСОБА_9 був визнаний винним у вчиненні вищезазначеного злочину та йому було призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.
Відповідно до ч.4 ст.374 КПК України, при постановленні вироку суд повинен вирішити питання щодо запобіжного заходу до набрання вироком законної сили. При постановленні вироку від 23.10.2014 року Ленінським районним судом м. Миколаєва дійсно рішення про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою не вирішувалось, однак, на думку колегії суддів, це не означає, що з 26.10.2014 року ОСОБА_9 під вартою утримувався незаконно, без відповідного судового рішення.
Судове рішення про призначення ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі, яке йому слід відбувати реально, було прийнято компетентним судом, який вправі був приймати таке рішення. Вирішення питання про запобіжний захід при постановленні вироку, є лише способом реалізації судового рішення в частині порядку відбування призначеного покарання.
Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.534 КПК України, у розі необхідності, спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні, а процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Таким чином, вирішення процесуального питання про спосіб виконання вироку суду першої інстанції після його постановлення тим же складом суду, який і постановив цей вирок, відповідає вимогам діючого кримінально-процесуального законодавства, а тому твердження апелянта про незаконність таких дій складу суду першої інстанції - є необґрунтованими та безпідставними.
Таким чином, на думку колегії суддів, не можна вважати незаконними і дії службових осіб СІЗО та УМВС, які забезпечували процес розгляду питань, пов`язаних з виконанням вироку суду та виконання цього судового рішення.
Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що судові рішення суду першої інстанції, пов`язані з виправленням помилок та уточненням вироку, є незаконними, оскільки скасовані апеляційним судом.
Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 4.12.2014 року ( т.1 а.к.п.153-154) ухвала Ленінського районного суду від 26.10.2014 року про доповнення резолютивної частини вироку була скасована лише з процесуальних питань, пов`язаних з порушенням порядку розгляду цього питання без участі усіх учасників провадження. Будь-яких посилань на те, що ця ухвала суду першої інстанції є незаконною по своїй суті, в ухвалі апеляційного суду не зазначено.
Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 18.05.2015 року ( т.1 а.к.п. 138-147), аналогічна ухвала суду першої інстанції від 5.12.2014 року була скасована з цих же підстав. Будь-яких посилань на незаконність такого судового рішення суду першої інстанції в ухвалі апеляційного суду немає.
Таким чином, ОСОБА_9 у період з 26.10.2014 року до 18.05.2015 року у СІЗО м. Миколаєва утримувався на підставі судових рішень, які діяли та були чинними на той час.
Не відповідають дійсності і твердження апелянта про те, що вирок стосовно нього винесений незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_12 у жовтні 2014 року знаходився у відпустці.
Надання особі відпустки за місцем її роботи є правом цієї особи на відпочинок від роботи, а не обов`язком не виконувати службові обов`язки у разі такої негайної потреби. Як вбачається зі змісту наданої довідки Ленінського районного суду м. Миколаєва суддя ОСОБА_12 у жовтні 2014 року наказами голови суду відкливався з відпустки для розгляду кримінальних справ, у тому числі і справи стосовно ОСОБА_6 ..
На підставі вищевикладеного, керуючись ст..ст. 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Ухвала апеляційного суду є остаточною і подальшому оскарженню не підлягає.
Судді :