Справа № 344/2410/16-к
Провадження № 1-кс/344/1122/16
У Х В А Л А
16 березня 2016 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

потерпілого ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5 ,

слідчого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого ВП Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження №0000095, -

ВСТАНОВИВ:

в скарзі вказано, що слідчим закрито кримінальне провадження за заявою скаржника про вчинення щодо нього злочину працівниками СБУ за обставин втручання в виробничу діяльність скаржника і завдання майнової шкоди.

В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу з підстав, що в ній зазначені та надав перед судом пояснення про те, що дружина скаржника надала йому довіреність на здійснення виробничої діяльності, ним взято в оренду нежитлове приміщення та спільно з дружиною придбано обладнання. В наступному орендодавець нежитлового приміщення висунув вимогу про будівництво трьох гаражів на користь двох працівників СБУ та одного працівника податкової служби, що і було здійснено. Для цього скаржнику надали цемент та відсів. Працівники СБУ на яких вказував скаржник приходили до нього в цех і сварились з ним, що скаржник розглядає в якості втручання у виробничу діяльність. Оскільки досудовим слідством не допитано дружину скаржника та окремих свідків, тому скаржник просив скасувати оскаржувану постанову про закриття кримінального провадження.

В судовому засіданні прокурор заперечив скаргу з тих підстав, що досудовим слідством допитано усіх осіб, на яких вказав скаржник, крім свідка Піддубного, який перебуває в АТО, ОСОБА_7 , який протягом тривалого часу відсутній за місцем проживання, та дружини скаржника, про яку він сам в своїх показаннях повідомив, що їй нічого не відомо, оскільки вона не займалась виробничою діяльністю. Досудовим слідством встановлено усі фактичні обставини на які вказував скаржник, вичерпано усі засоби для їх встановлення. Так, досудовим слідством встановлено, що скаржник запропонував батькові працівника СБУ ОСОБА_8 надати йому грошові кошти для покриття заборгованості із оплати за оренду нежитлового приміщення та на оплату електричної енергії, за що скаржник обіцяв йому спільну діяльність у виробництві та поділ прибутку від виробничої діяльності. ОСОБА_9 погодився на відповідну пропозицію, передав обумовлені грошові кошти, які попередньо отримав від ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ; в рахунок цих коштів скаржник ОСОБА_9 здійснює спірну виробничу діяльність. В наступному між сторонами виникли спори та у зв`язку із цим скаржник звернувся з усною заявою до внутрішньої безпеки СБУ, на підставі цього було внесено дані в ЄРДР. Досудовим слідством не встановлено ознак злочину в діях працівників СБУ та з`ясовано, що зазначений скаржником спір виник щодо невдоволення скаржником домовленостями щодо спільної діяльності, а тому має цивільно-правовий характер і не підлягає вирішенню в кримінально-правовому порядку.

В судовому засіданні слідчий надав пояснення про те, що усі дані, на які під час допиту вказав скаржник було перевірено, однак ознак злочину в діях працівників СБУ не встановлено, допитано осіб, на яких вказав скаржник, крім тих хто відсутній за місцем свого постійного проживання; на досудовому слідстві скаржник надав пояснення про те, що його дружина не була очевидцем спірних відносин, оскільки не займається виробничою діяльністю.

Судом встановлено наступні обставини.

30/12/2015 р. ухвалено постанову слідчого, якою закрито кримінальне провадження №0000095, з тих підстав, що 15/07/2015 р. зареєстровано заяву скаржника щодо його скарг на працівників СБУ, допитано усіх осіб на яких вказав скаржник. Проте свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 не підтвердили пояснень скаржника.

Свідок ОСОБА_11 надав пояснення про заборгованість скаржника за оплату оренди нежитлового приміщення і про те, що він повідомив про наявність у нього домовленості із ОСОБА_9 про спільну діяльність та про сплату боргу за електроенергію. Однак скаржник не виконав зобов`язань не сплатив за оренду, виробничу діяльність здійснював із ОСОБА_9 , а після вимоги ОСОБА_11 до скаржника про обстеження орендованого приміщення у зв`язку із його пошкодженням скаржник відмовився від підписання акту обстеження та покинув територію кооперативу.

В наступному 30/07/2014 р. скаржника було викликано повторно для складення акту обстеження, однак за присутності робітників, яким він не виплачував заробітну плату, осіб, з якими раніше здійснював спільну діяльність ОСОБА_15 та ОСОБА_9 не прийняв участь у складенні акту та залишив територію кооперативу.

Відповідно до постанови слідчого та пояснень прокурора передбачені законом засоби встановлення обставин, що входять до предмету доказування вичерпані; дії скаржника не спрямовані на встановлення таких обставин, описаний скаржником спір носить цивільно-правовий характер.

Раніше на досудовому слідстві скаржник не подавав клопотань і заяв щодо проведення будь-яких слідчих дій на обґрунтування кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 5 ст. 110 КПК України, постанова слідчого повинна складатися з вступної, мотивувальної та резолютивної частини.

Мотивувальна частина постанови містить відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Висновки слідчого про необхідність закриття даного кримінального провадження умотивовані на основі аналізу зібраних по справі матеріалів і доказів.

Питання закриття кримінального провадження або внесення і його підтримання в суді є виключною компетенцією представника державного обвинувачення. Тому не погодження скаржника із висновками державного обвинувачення не є підставою для скасування постанови про закриття кримінального провадження, оскільки усі дії, які необхідно було вчинити для перевірки та спростування припущень скаржника досудовим слідством здійснено.

Відповідно до ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява №37437/97).

Тому національним законодавством та міжнародно-правовими зобов`язаннями України скаржнику не гарантується право на кримінально-правове переслідування за цивільно-правовими спорами.

Відповідно до п. 52 рішення від 26/07/2011 р. Європейського суду з прав людини в справі «Георгел и Георгета Стоіческу (Georgel and Georgeta Stoicescu) проти Румунії» (скарга № 9718/03), якщо не встановлено безпосереднього заподіяння тілесного ушкодження то позитивне зобов`язання держави щодо «ефективності судової системи» не вимагає порушення кримінальної справи, достатнім є дисциплінарний, цивільний чи адміністративний спосіб правового захисту потерпілому (наприклад, постанова Великої Палати Європейського суду з прав людини в справі «Во проти Франції" (Vo v. France), скарга № 53924/00, § 90, ECHR 2004-VIII, і постанова Великої Палати в справі «Мастроматтео проти Італії" (Mastromatteo v. Italy), скарга № 37703/97, §§ 90 и 94-95, ECHR 2002-VIII).

При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Так само в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже даному суду не належить компетенція щодо оцінки доказів для встановлення складу злочину.

При цьому досудовим слідством однозначно доведено правові підстави для ухвалення оскаржуваного рішення, воно є обґрунтованим відповідними доказами, засоби доказування, що передбачені законом для встановлення спірних фактичних обставин досудовим слідством вичерпані.

Крім цього відповідно до ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже будь-які показання фізичних осіб, в якості доказів в кримінальному провадженні, можуть бути надані тільки перед судом.

Тому скаржник не вправі посилатися на неповноту досудового слідства з підстав, пояснень, які надали інші учасники або з підстав не проведення між ними одночасного допиту, оскільки для надання таким поясненням статусу доказу законом встановлено вимогу щодо подання пояснення виключно перед судом.

Таких клопотань від скаржника та його представника суду не було надано.

Так, відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Так, відповідно до ст. 22 КПК України повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором.

Отже виключно прокурором могло бути ухвалено рішення про внесення спірних епізодів до обвинувального акту та передання його до суду.

В свою чергу в ст.343 КК України встановлено кримінальну відповідальність за вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків або добитися прийняття незаконного рішення.

За вказаних обставин досудовим слідством вжито усі необхідні дії для спростування обставин із заяви про вчинення злочину. Зазначена скарга позбавлена будь-яких правових підстав, а тому є формою зловживання правом на звернення до суду.

Відповідно до зазначеного та на підставі ст. 7 КПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги про скасування постанови про закриття кримінального провадження № 0000095, відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 5 днів з моменту проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1