АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря: ОСОБА_4
за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2015 року у відношенні
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 .
- виправданої за ч.1 ст. 130 КК України;
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисник ОСОБА_8
виправдана ОСОБА_5
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/784/ 122/16 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ч.1 ст. 130 КК України Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Короткий зміст вимог апеляційної скарги:
Прокурор просить вирок суду скасувати з підстав неповноти судового розгляду, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст. 130 КК України та призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі.
У ході апеляційного розгляду повторно дослідити обставини кримінального правопорушення.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції:
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2015 року ОСОБА_5 виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 130 КК України в зв`язку з недоведеністю вини.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора:

Прокурор вважає, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Апелянт зазначає, що є не вірним висновок суду про недоведеність наявності у діях ОСОБА_5 суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст. 130 КК України.
На думку апелянта, судом не взято до уваги той факт, що ОСОБА_5 в період проходження обстеження в центрі з профілактики та боротъби зі СНІДом Миколаївської області з 09.07.2010 по 19.07.2010 р, була під розписку попереджена, про те, що незважаючи на лікування, вона свідомо поставить іншу особу в небезпеку зараження ВІЛ.
Зазначає, що твердження суду, що станом на 19.07.2010 р. тестування на ВІЛ- інфекцію відносно ОСОБА_5 завершене не було, а комісія лікарів питання про наявність в неї такої інфекції не обговорювала є невірним, оскільки згідно даних медичної картки ОСОБА_5 з Миколаївського обласного Центру профілактики та боротьби зі Снідом, останній встановлено діагноз ВІЛ- інфекція, безсимптомне носійство.
Вважає, що суд безпідставно вказав, що оскільки ОСОБА_10 не інфікований ВІЛ, то жодних негативних наслідків від дій ОСОБА_5 , про які ідеться в обвинувальному акті не настало. Оскільки кримінальна відповідальність за ч.1 ст. 130 КК України настає з моменту поставлення іншої особи в небезпеку зараження.
Також, апелянт зазначає, що суд, після останнього слова обвинуваченої, видалився в нарадчу кімнату, але в подальшому безпідставно відновив судове провадження, тим самим порушив вимоги ч.4 ст. 365 КПК України.
Встановлені судом першої інстанції обставини:
Органами досудового слідства ОСОБА_11 обвинувачується в тому, що 09.07.2010 р. після проходження медичних обстежень, пов`язаних з її вагітністю була направлена до центру з профилактики та боротьби зі Снідом Миколаївсъкої області. Перебуваючи в кабінеті цього центру, відповідно до Закону України "Про запобігання захворювання на синдром набутого імунодефіциту людини (СН1Д) та соціальний захист населення" від 03.03.1998 р. ОСОБА_5 була поставлена до відома про те, що вона інфікована вірусом імунодефіциту людини.
19.07.2010р. ОСОБА_5 була поставлена на диспансерний облік як особа, інфікована вірусом імунодефіциту людини. Після проведення обстеження ОСОБА_5 був поставлений діагноз: ВІЛ- інфекція, безсимптомне носійство.
ОСОБА_5 , як інфікована вірусом імунодефіциту людини, в той же день була під розпис попереджена, що вона може бути джерелом зараження В1Л для інших осіб, тобто лікування не буде запобігати можливості зараження нею інших осіб і вона свідомо поставить іншу особу в небезпеку зараження ВІЛ.
Незважаючи на це, ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, ігноруючи попередження особи інфікованої вірусом імунодефіциту людини, яке нею було підписано 19.07.2010 р. в центрі з профілактики та боротъби зі СНІДом Миколаївської області, в період часу з січня 2013 по серпенъ 2013 регулярно здійснювала статеві контакти зі своїм співмешканцем ОСОБА_12 без застосування запобіжних заходів, не повідомив про наявністъ в неї ВІЛ та поставивши його в небезпеку зараження ВІЛ.
На думку органів досудового розслідування та державного обвинувачення, ці дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за частиною 1 статті 130 Кримінального Кодексу України, тобто свідоме поставлення іншої особи в небезпеку зараження вірусом імунодефіциту людини, що є небезпечним для життя людини.
Між тим, суд першої інстанції у вироку зазначив, що органи досудового розслідування та прокурор не довели, що в діях ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КК України, через що за пред`явленим обвинуваченням її слід визнати невинуватою та виправдати.
Виправдовуючи ОСОБА_5 суд першої інстанції прийшов до висновку, що жодним з досліджених судом доказів не доведено, що ОСОБА_5 своїми умисними діями, усвідомлюючи небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, ігноруючи попередження особи інфікованої ВІЛ, здійснювала статеві контакти зі своїм співмешканцем ОСОБА_10 без використання запобіжних засобів, свідомо поставивши його в небезпеку зараження ВІЛ, тобто вчинила злочин, передбачений ч.1 ст. 130 КК України.
Суд зазначив, що орган досудового розслідування та прокурор не довели, що ОСОБА_5 в період проходження обстеження в центрі з профілактики та боротъби зі СНІДом Миколаївської області з 09.07.2010 р. по 19.07.2010 р., відповідно до діючого законодавства, була під розписку попереджена, що вона може бути джерелом зараження ВІЛ для інших осіб та нести кримінальну відповідальність за свідоме поставлення іншої особи в небезпеку зараження ВІЛ.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини:
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку своєї апеляційної скарги, пояснення обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу прокурора такою, що не підлягає задоволенню, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. А саме, рішення має бути ухвалене згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Згідно зі ст. 368 КПК України, суд ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
За змістом ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1). вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, 2). кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3). в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.2 ст. 6 Конституції України та ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Ці вимоги Закону судом виконані.
Висновки суду щодо недоведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 130 КК України, при обставинах, зазначених органом досудового слідства, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які детально викладені у вироку та яким надано належну оцінку.
Так, обвинувачена ОСОБА_5 , як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, свою вину в свідомом поставленні іншої особи в небезпеку зараження вірусом імунодефіциту людини, що є небезпечним для життя людини, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КК України не визнала, та пояснила, що в період вагітності сином ОСОБА_13 , з 09.07. 2010 р. по 19.07.2010 р. вона проходила обстеження та лікування у центрі з профілактики та боротъби зі СНІДом Миколаївської області. Після пологів стан її здоров`я був нормальним, тому більше до 2013 року центр не відвідувала, жодного лікування не отримувала.
Попередження про кримінальну відповідальність за наслідки свідомого поставлення іншої особи в небезпеку зараження ВІЛ на той час вона не підписувала. Вищевказане попередження вона підписала лише 26.12.2013 року, при проходженні обстеження в період вагітності другою дитиною, що підтверджується матеріалами справи ( а. с. 102).
Ці показання виправданої узгоджуються з довідкою наданою центром з профілактики та боротъби зі СНІДом Миколаївської області від 03.10.2013 р., та залученої до матеріалів справи медицинської картки ОСОБА_5 , які були досліджені судом ( а.с. 39), з яких вбачається, що обвинувачена дійсно проходила в даному центрі обстеження з 09.07.2010 року по 19.07.2010 року.
Після дообстеження 09.08.2010 р. їй був встановлений діагноз - ВІЛ- інфекція, безсімптомне носійство. В подальшому, після пологів ОСОБА_5 до лікарні до 2013 року не зверталась. Дані, які б вказували на те, що обвинувачена була під розпис попереджена, що вона може бути джерелом зараження ВІЛ для інших осіб в справі відсутні.
Відповідно до ст. 14 ЗУ « Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту та соціальний захист населення», обов`язки людини яке живе з ВІЛ виникають у разі одержання від закладу охорони здоров`я інформації про зараження ВІЛ і попередження про необхідність дотримання профілактичних заходів з метою запобігання розповсюдження ВІЛ інфекції та про кримінальну відповідальність за завідоме поставлення в небезпеку зараження або зараження іншої особи.
Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 19.08.2005 р. № 415 встановлено, що попередження здійснюється шляхом відібрання від особи, яка є інфікованою ВІЛ, розписки за формою 503/-3/о, яка складається в 2 екземплярах, один з яких залучається до медичної документації, а інший видається на руки пацієнтові.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дав їм належну оцінку, прийшовши до вірного висновку, що стороною обвинувачення не був доведений факт отримання ОСОБА_5 відповідного попередження від закладу охорони здоров`я про кримінальну відповідальність за завідоме поставлення нею в небезпеку зараження або зараження іншої особи ВІЛ інфекцією в вищезазначений період та обґрунтовано визнав ОСОБА_14 невинною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 130 КПК України.
Тому доводи прокурора, що таким попередженням є наявний у медичній карточки ОСОБА_5 документ під назвою « Письмова згода хворого на проведення антиретновірусної терапії» датований 19.07.2010 р., який був досліджений в суді, є безпідставними, оскільки, як вбачається зі змісту вказаного документа, ОСОБА_5 під розпис була лише проінформована лікарем про необхідність проведення антиретновірусної терапії, але зміст цього документу не може вважатись попередженням про кримінальну відповідальність, за наслідки свідомого поставлення іншої особи в небезпеку зараження ВІЛ, на чому наполягає прокурор.
То що зміст та мета вищевказаного документа інформує лише про згоду проведення антиретновірусної терапії, а не є попередженням про кримінальну відповідальність підтвердила в суді першої інстанції свідок ( лікар) ОСОБА_15 ..
Отже, факт виникнення у ОСОБА_5 прав та обов`язків людини, яка живе з ВІЛ є недоведеним.
Таким чином прокурором не надано доказів, про те, що в липні 2010 року ОСОБА_5 при встановлені діагнозу - інфікованність ВІЛ, була попереджена відповідним чином про кримінальну відповідальність.
Інші надані прокурором доводи щодо вини ОСОБА_5 , суд також не вважає такими, що доводять вину обвинуваченої у вчиненні злочину.
Що стосується наданої прокурором в апеляційній інстанції письмової інформації з пологового будинку №1 м. Миколаєва щодо попередження ОСОБА_5 про кримінальну відповідальність за ч.1 ст. 130 КК України від 10.08.2010 р., то колегія вважає, що таке попередження не може бути визнано належним доказом, оскільки цей доказ здобутий поза межами досудового слідства і не був предметом належного дослідження в суді, так як дані які містяться в цьому доказі суперечать обставинам обвинувачення, відповідно яким ОСОБА_5 попереджалась про кримінальну відповідальність в липні 2010 р.
Надання апеляційному суду нових даних щодо попередження ОСОБА_5 про кримінальну відповідальність за наслідки свідомого поставлення іншої особи в небезпеку зараження ВІЛ, зовсім з іншої дати, а не з той яка їй інкримінується, згідно обвинувального висновку фактично вказує на зміну обвинувачення, що є не допустимим. Тим самим прокурор фактично змінив обвинувачення, що не відповідає вимогам ч.4 ст. 404 КПК України.
Що стосується посилання прокурора, що суд після видалення в нарадчу кімнату в подальшому, в порушення норм кримінально процесуального законодавства, безпідставно відновив судове провадження, що призвело до порушення суддею таємниці нарадчої кімнати, то воно є безпідставним, виходячи з наступного.
Вимоги щодо дотримання таємниці нарадчої кімнати закріплені в положеннях ст. 367 КПК України. Перелік таких вимог є вичерпним.
В даному випадку, відновлюючи судовий розгляд, після видалення до нарадчої кімнати, суд дійсно не дотримався вимог КПК України, але таке порушення процедури поновлення судового розгляду носить формальний характер і не відноситься до істотних порушень вимог КПК України, які перешкоджали б суду об`єктивно розглянути обставини кримінального правопорушення і ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, в сенсі положень ст. 412 КПК України.
Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції перевіряючи судове рішення суду першого інстанції, вважає, що жоден з досліджених доказів наданих стороною обвинувачення не доводять вину ОСОБА_5 ..
А тому суд першої інстанції обґрунтовано виправдав ОСОБА_5 за обвинуваченням за ч.1 ст. 130 КК України, у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.
Керуючись ст. ст. . 404, 405, 407, 409,419, 532 КПК України, суд
Постановив:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва залишити без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2015 року у відношенні ОСОБА_5 - залишити без зміни.
Ухвала набирає законну силу з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.
Судді
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3