Справа №488/530/16-к 14.09.2016
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали клопотання прокурора про застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні, зареєстрованого в ЄРДР за № 0002359, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 та прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 7 липня 2016 року, якою відносно
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, учня 10-го класу Миколаївської загальноосвітньої школи № 33, мешкає в АДРЕСА_1 ,
застосовані примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батька ОСОБА_8 строком на один рік.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6 ,
особа відносно якої застосовані примусові
заходи виховного характеру ОСОБА_8 ,
захисник ОСОБА_5 ,
законний представник ОСОБА_8 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Прокурор просить ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07.07.2016 р. змінити, задовольнити цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Територіального медичного об`єднання МВС України по Миколаївській області до ОСОБА_8 про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 в сумі 638,56 грн. та стягнути вказані кошти із законного представника ОСОБА_8 .
Захисник ОСОБА_5 просить ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07.07.2016 р. скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2016 року до обвинуваченого ОСОБА_7 застосовані примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батька ОСОБА_8 строком на 1 рік.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що ухвала є незаконною та такою, що підлягає зміні у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.
На думку апелянта суд в порушення вимог ч. 2 ст. 127 та ч. 1 ст. 129 КПК України залишив без розгляду цивільний позов прокурора в інтересах держави до ОСОБА_8 про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 , посилаючись на те, що вказаний позов може вирішуватись лише в порядку цивільного судочинства, а також не вірно послався на п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 р. № 1 «Про судову практику в справах про необхідну оборону», оскільки дане питання вказаним Пленумом не вирішується.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 зазначає що ухвала є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Вказує на те, що зазначені в ухвалі висновки суду щодо поведінки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 під час конфлікту на майданчику є нелогічними та суперечать об`єктивним встановленим в судовому засіданні фактичним обставинам.
Вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та самого ОСОБА_7 відповідно до яких ОСОБА_9 застосовуючи фізичне та психологічне насильство, вивів ОСОБА_10 з майданчику та намагався вдарити останнього, при цьому ОСОБА_10 , захищаючись наніс один удар потерпілому. Вказані обставини узгоджуються, як із висновками судово-медичних експертиз № 245 від 02.11.2015 р. та № 283 від 11.12.2015 р. так і з наданими в судовому засіданні роз`ясненнями експерта, проте суд на думку апелянта безпідставно критично віднісся до вказаних показів і доказів, а прийняв до уваги покази потерпілого ОСОБА_9 та його доньки, яка є залежною від останнього особою.
Вказані обставини на думку апелянта свідчать про те, що ОСОБА_8 , будучи неповнолітньою особою, з метою захисту свої законних інтересів, діяв у відповідь на неправомірну поведінку дорослого потерпілого, який намагався показати свою нічим не мотивовану перевагу, а тому ОСОБА_8 знаходився у стані необхідної оборони, що виключає кримінальну відповідальність.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
30.08.2015 р. ОСОБА_7 близько 19.00 години, перебуваючи на спортивному майданчику по пр. Жовтневому, 323/5 біля басейну «Водолей» в м. Миколаєві, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин в ході виниклої сварки із ОСОБА_9 , умисно наніс останньому два удари кулаками рук в обличчя та один удар ногою в обличчя, чим завдав останньому тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, стійкої помірної цефалгії, закритого перелому кісток носу без зміщення, забитої рани спинки носа, параорбітальної гематоми справа, заподіявши легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Прокурор звернувся до суду із клопотанням про застосування заходів виховного характеру відносно неповнолітнього ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002359 за ч. 2 ст. 125 КК України.
Суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України в умисному завданні легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вирішуючи питання про застосування примусового заходу виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_7 у виді передачі під нагляд батька ОСОБА_8 суд врахував стан здоров`я неповнолітнього та рівень його розвитку, умови життя та виховання, дані про особу неповнолітнього, обставини провадження, те що ОСОБА_7 на даний час є учнем школи, в його діях наявні кваліфікуючи ознаки кримінального правопорушення, його роль у делікті, поведінку в школі, дані про сім`ю, здатність батька забезпечити виховний вплив на ОСОБА_7 та постійний контроль за його поведінкою.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу і заперечував проти задоволення скарги захисника, думку особи, відносно якої застосовані примусові заходи виховного характеру ОСОБА_7 та його захисника на підтримку апеляційної скарги захисника, та їх заперечення проти задоволення скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Під час апеляційного розгляду захисником ОСОБА_5 не підтримано висловлене в його апеляційній скарзі клопотання про повторний допит потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 .
Відповідно до ст.498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Винуватість неповнолітнього ОСОБА_7 у вчиненні ним суспільно-небезпечного кримінального діяння до виповнення ним віку, з якого настає кримінальна відповідальність, виповнилось 14 років, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку.
Зокрема, неповнолітній ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що 30.08.2015 р. він з друзями знаходився на спортивному майданчику, потерпілий підійшов до них та сказав, що вони заважають кататися його доньці на роликах, почав кричати на нього. Він відповів потерпілому, що місця достатньо. Відбулася словесна перепалка, потерпілий запропонував йому вийти поговорити за територію майданчика. Він погодився та пішов із ним, потерпілий його підштовхував за лікоть. Можливість вбігти у нього була. Коли вони вийшли за територію майданчика, потерпілий став його штовхати руками у плече, виражався нецензурною лайкою, висловлював на його адресу погрози, кажучи про те, щоб він його там більше не бачив, вдарити його не намагався. Він ( ОСОБА_7 ) відійшов назад, потерпілий став іти на нього і він вдарив його кулаком в обличчя, в область носу, бо злякався. Потерпілий замахнувся на нього ногою, намагаючись його вдарити, але він відстрибнув.
Потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції показав, що 30.08.2015 р. його донька каталася на роликах на спортивному майданчику, він був в автомобілі поряд із майданчиком. Доньці було незручно проїжджати мимо групи підлітків, які сидячи між гіркою та огородженням, грали у карти. Він зробив їм зауваження, просив посунутися, однак на його слова ніхто не реагував. Він зайшов всередину майданчика, бо донька ледве не вдарилася об огорожу, знову зробив зауваження підліткам. ОСОБА_7 грубо щось сказав на його адресу, демонструючи таким чином свою неповагу та байдужість до його зауважень. Він ( ОСОБА_9 ) сказав ОСОБА_7 , щоб той залишив майданчик, на що ОСОБА_7 погодився та став виходити. Підліток йшов попереду нього, він підштовхував ОСОБА_7 під лікоть і вже біля хвіртки обернувся, щоб подивитися на доньку. Коли він повернувся до ОСОБА_7 , останній йому зненацька наніс один-два удари кулаками в обличчя в область носа. Він нахилився, бо рясно пішла кров. ОСОБА_7 наніс ще один удар в обличчя ногою. Вважав, що ОСОБА_7 таким чином діяв зухвало, хотів показати свою силу перед друзями, бо професійно займався тривалий час боксом.
Такі його показання підтвердила в суді першої інстанції неповнолітня ОСОБА_16 ОСОБА_7 двічі вдарив її батька рукою і один раз ногою.
Як вбачається з досліджених в судовому засіданні висновку судово-медичної експертизи № 245 від 02.11.2015 р. (а.п. 45-46) та висновку додаткової судово-медичної експертизи № 283 від 11.12.2015 р. (а.п. 47-48), виявлені у ОСОБА_9 тілесні пошкодження могли утворитися від дії тупих твердих предметів за механізмом удару, можливо у строк та за обставин, вказаних у постанові. Враховуючи характер та особливості тілесних ушкоджень, потерпілому було нанесено не менше двох травматичних дій в область голови. Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Судово-медична експертиза була проведена експертом у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону, її висновки є обґрунтованими і підстав ставити їх під сумнів апеляційний суд не вбачає. Не наведено таких підстав і в апеляційній скарзі.
Суд першої інстанції, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази вірно дійшов до висновку, що неповнолітній ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння.
Показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка, допитаних в судовому засіданні послідовні, узгоджуються з матеріалами провадження, зокрема з висновком судово-медичної експертизи про наявність у потерпілого ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, які виникли від дії тупих твердих предметів, їх характер і локалізації за механізмом утворення не суперечать обставинам провадження.
Наведені в ухвалі суду докази належним чином перевірені судом, узгоджуються між собою, сумнівів не викликають, добуті без будь-яких порушень кримінально-процесуального законодавства, а тому суд першої інстанції правильно поклав їх в основу обвинувачення.
Кваліфікація супільно-небезпечного діяння неповнолітнього ОСОБА_7 за ч. 2 ст.125 КК України, тобто спричинення потерпілому ОСОБА_9 умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я є вірною.
Твердження захисника про те, що суд безпідставно критично віднісся до показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 позбавлені підстав.
Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції наполягав на тому, що потерпілий силоміць виводив ОСОБА_7 з парка, ОСОБА_9 став штовхати ОСОБА_7 із силою в спину. Коли вийшли з майданчика ОСОБА_9 почав кричати та штовхати ОСОБА_7 , замахнувся на нього рукою, після чого ОСОБА_7 наніс удар рукою.
Показання свідка ОСОБА_11 не узгоджуються с показаннями ОСОБА_7 , оскільки останній стверджував, що з парка виходив спокійно. потерпілий вдарити його не намагався. Він ( ОСОБА_7 ) відійшов назад, потерпілий став іти на нього і він вдарив його кулаком в обличчя, в область носу.
Свідок ОСОБА_17 в суді першої інстанції показав, що коли ОСОБА_7 і ОСОБА_9 вийшли за огорожу, потерпілий став штовхати ОСОБА_7 у плечі і той з метою самозахисту вдарив його в ніс кулаком. Потерпілий ледве не впав, став махати ногою в бік ОСОБА_7 , щоб той до нього не підходив.
Проте ОСОБА_7 пояснював, що потерпілий вдарити його не намагався, потерпілий став іти на нього і він вдарив його кулаком в обличчя, в область носу, бо злякався.
Свідок ОСОБА_13 пояснювала, що не бачила всього, що відбувалось, бо відволікалась на свою дитину, але стверджувала, що потерпілий ухватив ОСОБА_7 за шиворот та почав виводити з майданчику, потім замахнувся на ОСОБА_7 , той відійшов і наніс один удар.
Свідок ОСОБА_14 взагалі не бачив, щоб хтось комусь наносив удари.
Показання наведених свідків не узгоджуються між собою, різняться з показаннями ОСОБА_7 , при цьому підтверджують факт нанесення ОСОБА_7 удару рукою в обличчя потерпілому ОСОБА_9 .
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_7 в даній ситуації діяв в межах необхідної оборони внаслідок вчинення відносно нього суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_9 також є безпідставними, оскільки такі фактичні обставини не знайшли свого підтвердження протягом розгляду справи в суді першої інстанції. Підштовхування потерпілим ОСОБА_7 під лікоть під часу руху не свідчить про вчинення відносно останнього суспільно небезпечного посягання та наявність при цьому реальної загрози заподіяння йому шкоди. Окрім того, в матеріалах справи відсутні об`єктивні дані щодо наявності у ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень, що могли бути спричинені потерпілим.
Відповідно до ст. 501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд зясовує такі питання:
1) чи мало місце суспільно-небезпечне діяння;
2) чи вчинене це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого наступає кримінальна відповідальність;
3) чи слід застосовувати до неповнолітнього примусовий захід виховного характеру і який саме.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст.105 КК України, неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання. У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру: 1) застереження; 2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; 3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання; 4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків; 5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.
Як вбачається з матеріалів справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про застосування відносно неповнолітнього ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька строком на 1 рік.
У даному кримінальному провадженні прокурором Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в Миколаївській області заявлено цивільний позов про стягнення із законного представника ОСОБА_8 на користь держави коштів, витрачених ДУ «ТМО МВС України по Миколаївській області» на лікування потерпілого ОСОБА_9 в сумі 638,56 грн.
Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості розглянути цивільний позов прокурора по суті, як ставить питання прокурор в апеляційній скарзі, оскільки судом першої інстанції позов прокурора не був предметом дослідження.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
апеляційні скарги прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07.07.2016р. відносно неповнолітнього ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді
_____________________ _______________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3