справа №619/2263/16-к
провадження №1-кп/619/278/16
УХВАЛА
28 липня 2016 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
у складі: головуючого судді - ОСОБА_1
за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2
прокурора - ОСОБА_3
захисника - ОСОБА_4
обвинуваченого - ОСОБА_5
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 -
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.396 КК України,
У судовому засіданні захисником заявлено клопотання про повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України, а саме з копій обвинувального акту, вручених йому та підзахисному вбачається, що він не був затверджений прокурором, що унеможливлює його розгляд в суді. Крім того, обвинувальний акт не містить обов`язкових відомостей, вказаних у п.5 ч.2 ст.291 КПК України. Згідно до обвинувального акту, його підзахисний обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.396 КК України, а саме заздалегідь не обіцяному приховуванні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України. При цьому, сплутано поняття переховування та недонесення. Так, ст.20 КК України 1960 р. роз`яснювала переховування як здійснення активних дій - заздалегідь не обіцяне переховування злочинця, знарядь і засобів вчинення злочину слідів злочину або предметів, добутих злочинним шляхом. Недонесення за ст.21 КК України 1960 року полягало у пасивній бездіяльності - безпосередньо у недосенні про достовірно відомий підготовлюваний або вчинений злочин. З 2001 року «недонесення» (пасивна бездіяльність) - не є злочином в Україні. Злочинними є лише активна допомога злочинцю - «приховування», яка може полягати у наданні приміщень, сховищ, транспортних засобів, інформації, документів, грошей, цінних паперів та здійснення інших дій по створенню умов, які сприяють злочинній діяльності. Органи досудового розслідування у обвинувальному акті описують недонесення, якого вже 15 років як не існує у кримінальному кодексі України та кваліфікують його як приховування. Тобто, обвинувальний акт не містить чіткого формулювання обвинувачення. Далі, в обвинувальному акті вказано, що його підзахисний приховав факт створення громадянином ОСОБА_6 терористичної організації. Однак, не вказано: коли саме ця організація була створена, її назва, місце створення і місце діяльності, мета її створення тощо. Також не вказано, хто, коли і яким чином визнав цю організацію терористичною. Органи досудового розслідування не відкрили стороні захисту будь-яких фактичних даних, які б вказували на дійсне створення ОСОБА_6 терористичної організації у складі не менше 5 осіб, як того вимагає ч.4 ст.28 КК України та не відобразили ці свої твердження у обвинувальному акті. Також незрозумілим залишається коли та звідки його підзахисному, на думку обвинувачення, нібито стало достовірно відомо про створення ОСОБА_6 злочинної організації, та у якому саме складі. Таким чином, обвинувальний акт не містить ані фактичних обставин вчинення громадянином ОСОБА_6 злочину у вигляді створення терористичної організації ані фактичних обставин приховування створення цієї злочинної організації, в чому обвинувачується його підзахисний. Крім того, не визначена чітко підсудність даного обвинувального акту Дергачівському районному суду, не зазначено де саме створена терористична організація, де вона діяла, місце вчинення злочину у виді приховування, так як його підзахисний проживає у м.Харкові.
Обвинувачений у судовому засіданні підтримав клопотання та заявив, що йому не зрозуміло від якого конкретно обвинувачення треба захищатися, які саме його дії або бездіяльність утворили склад злочину.
Прокурор вважав, що відсутні підстави для повернення обвинувального акту, зазначивши, що підстави, викладені захисником є предметом судового розгляду.
Вислухавши клопотання та думку учасників судового провадження, суд дійшов висновку про задоволення клопотання та повернення обвинувального акту прокурору з наступних мотивів.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак.
В обвинуваченні викладені фактичні обставини кримінального правопорушення та зазначено, що: «після проходження тренувань на території РФ, ОСОБА_5 , усвідомивши суспільну небезпечність створеної терористичної організації та своєї участі в ній, відмовився від вчинення будь-яких активних дій у її складі. Але розуміючи те, що завдяки протиправним діям членів організації ОСОБА_6 здійснюється підготовка для участі у воєнному конфлікті на території Донецької та Луганської областей, а також для вчинення терористичних актів на території Харківської області та м.Харкова з метою порушення громадської безпеки та залякування населення, не повідомив правоохоронні органи про створену ОСОБА_6 та діючу на території Харківської області терористичну організацію, чим вчинив заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_5 скоїв злочин, передбачений ч.1 ст. 396 КК України, тобто заздалегідь необіцяне приховування особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України.
При цьому, суд зазначає, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК, полягає лише в активній поведінці - діях, спрямованих на приховування злочину. Форми такого приховування наведені у ч. 6 ст. 27 КК і виявляються в переховуванні: а) злочинця (наприклад, шляхом надання йому житла, транспортних засобів, документів); б) знарядь та засобів вчинення злочину (наприклад, зброї, підроблених документів); в) слідів злочину (наприклад, знищення предметів, на яких були відбитки пальців злочинця); г) предметів, здобутих злочинним шляхом (наприклад, грошей, коштовностей, іншого майна). Особи, які вчинили ці діяння, підлягають кримінальній відповідальності лише у випадках, передбачених статтями 198 та 396 цього Кодексу. Злочин вважається закінченим з моменту вчинення дій, що спрямовані на приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Однак, у викладених фактичних обставинах відсутні дані які саме активні дії ОСОБА_5 та коли були спрямовані на приховування злочину.
Суд вважає, що такий виклад фактичних обставин справи унеможливить зміну обвинувачення в суді стосовно даних обставин, оскільки зміна обвинувачення в суді згідно вимог ст. 338 КПК України передбачає виключно зміну правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, але не стосується викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.
У вказаній нормі кримінального процесуального закону мова йде про можливість зміни правової кваліфікації та обсягу обвинувачення під час судового провадження, а не виправлення описок. Крім того, зміна обвинувачення - це право прокурора, яким він в процесі розгляду справи може й не скористатися.
Вказані обставини, згідно КПК України, є обов`язковими вимогами стосовно змісту обвинувального акту та фактичних обставин злочину, тобто виходячи з його юридичної кваліфікації за ч.1 ст. 396 КК України, яке за версією органу досудового розслідування вчинив обвинувачений.
Крім того, відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити формулювання обвинувачення.
Суд зазначає, що формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.
Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісний і повний її захист.
Наприклад, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».
У рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 конвенції».
Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.
Разом з цим ч.1 ст.337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.
Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним. Адже відповідно до ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.
При цьому, всупереч нормі п.5 ч.2 ст.291 КПК України щодо наявності формулювання обвинувачення , обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 фактично не містить формулювання обвинувачення, яке йому інкримінується і від якого він буде захищатись у суді, отже, прокурору необхідно сформулювати обвинувачення в обвинувальному акті.
Крім того, всупереч вимогам п.4 ч.1 ст. 291 КПК України не зазначено ім`я та по батькові прокурора та слідчого, а зазначено лише « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_8 », тоді як згідно ч.1 ст. 28 ЦК України ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 314 ч.3 п.3, 392 КПК України, суд
Повернути прокурору обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_5 за фактом скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст. 396 КК України.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1