Ухвала
іменем україни
27 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженої ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження за № 0005496 касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а :

За указаним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, таку, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона 22 листопада 2014 року близько 20.30 год. в будинку АДРЕСА_2 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків взяла зі столу кухонний ніж, яким умисно вдарила ОСОБА_8 у верхню частину грудної клітини, заподіявши тяжких тілесних ушкоджень, від яких потерпілий помер в лікарні наступного дня.
У касаційній скарзі (з урахуванням внесених змін) засуджена просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Стверджує, що судовий розгляд провадження відбувся з істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а постановлений вирок не відповідає вимогам ст. 374 КПК, оскільки у ньому не зазначено мотиву та мети її дій під час поранення потерпілого ножем. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, адже не містить відповідей на усі її апеляційні доводи. Такі порушення закону, на думку скаржниці, вплинули на правильне застосування судами кримінального закону й на призначення їй покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та засудженої на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що суд першої інстанції під час ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК, не дотримався вимог ст. 374 КПК, якою передбачено, що мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу та наслідків кримінального правопорушення, форми вини й мотивів кримінального правопорушення.

Цей суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 вчинила умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_8 , і кваліфікував такі дії за ч. 2 ст. 121 КК, з чим погодився апеляційний суд.

Проте, як убачається з формулювання обвинувачення, викладеного у мотивувальній частини вироку, в ньому не зазначено конкретного мотиву та мети, якими керувалася засуджена під час нанесення потерпілому удару ножем (наприклад, з ревнощів, у зв`язку з образою, для припинення певних дій щодо неї з боку потерпілого тощо), що має підтверджуватися дослідженими доказами, зміст яких викладається у вироку.

Між тим, саме виходячи з мотивів та мети можна відрізнити умисне тяжке тілесне ушкодження від інших видів заподіяння ушкоджень такої тяжкості, зокрема за пом`якшуючих обставин, що у свою чергу допомагає правильному визначенню ступеня суспільної небезпечності вчиненого діяння та індивідуалізації покарання.

Також з вищевказаного формулювання обвинувачення не убачається того, за яких обставин було нанесено потерпілому удар ножем.

Так, у своїх апеляційних доводах засуджена зазначала, що вдарила потерпілого ножем з необережності, адже перед цим готувала їжу (різала цибулю), а ОСОБА_8 , вимагаючи від неї горілки, схопив її за волосся, нахилив голову до столу та вдарив у бік (показання про це ж ОСОБА_7 давала протягом досудового і судового слідства). Для цього вона посилалася на протокол проведення слідчого експерименту, висновок експерта, пояснення експерта ОСОБА_9 в суді про те, що ушкодження могло бути заподіяно потерпілому з невеликою травмуючою силою, оскільки, у даному випадку, відбулося ушкодження м`яких тканин тіла людини, що можливо за обставин, зазначених ОСОБА_7 під час слідчого експерименту.
Проте, ця версія засудженої про механізм заподіяння тілесного ушкодження та його причини не було перевірено місцевим судом, і ця помилка не була виправлена апеляційним судом, який у своїй ухвалі не дав обґрунтованої відповіді на аналогічні доводи апеляції засудженої.

При цьому суди належно не врахували, що під час події свідків не було.

Крім того, сварка і раптово виниклі неприязні стосунки між засудженою і потерпілим, зазначені у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, повинні мати чітке визначення в обвинуваченні (на грунті чого виникла сварка).

Отже, з вироку не убачається того, які остаточні обставини кримінального правопорушення, за який засуджено ОСОБА_7 , встановлено місцевим судом, а тому є передчасними висновки, що вона вчинила злочин, передбачений саме ч. 2 ст. 121 КК.

Вказані недоліки вироку свідчать про істотне порушення місцевим судом вимог кримінального процесуального закону та порушення права засудженої на захист, адже остання у силу ст. 42 КПК має право знати, у чому її обвинувачують. Таке право особи захищене загальними засадами кримінального провадження, передбаченими ст. 7 КПК, яких суди мають дотримуватись.

Це перешкодило суду постановити у провадженні законний, обґрунтований та справедливий вирок.

З огляду на вищевикладене вирок місцевого суду й ухвала апеляційного (оскільки цей суд не звернув своєї уваги на істотні помилки місцевого суду) не можуть залишатися в силі і підлягають на підставі ст. 438 КПК скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Під час цього розгляду суду з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону належить ретельно перевірити докази, надані сторонами, правильно визначити закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, й ухвалити законне, обґрунтоване й справедливе судове рішення.

Усі інші доводи касаційної скарги засудженої можуть бути перевірені під час вказаного розгляду кримінального провадження.

Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню лише частково.

Місцевому суду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 331 КПК, після отримання кримінального провадження належить вирішити питання доцільності продовження тримання обвинуваченої під вартою.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженої задовольнити частково.
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3