У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Київським СІЗО апеляційну скаргу обвинуваченого на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року у кримінальному провадженні № 120 161 000 900 064 60 відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Покотилівка Харківського району Харківської області, громадянина України, що зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, востаннє 22.01.2001 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, 42 КК України 1960 року на 12 років позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Вирішено долю речового доказу.
За вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 03.06.2016 року, приблизно о 17 год. 50 хв., перебуваючи неподалік будинку № 15 по вул. В.Липківського в м. Києві, побачивши на потерпілій ОСОБА_9 , яка гуляла з дитячою колискою, золотий ланцюжок з підвісками, вирішив його відкрито викрасти.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 підійшов до потерпілої ззаду, поклав руку на плече і коли остання повернулась до нього обличчям, схватив і потягнув ланцюжок на себе, спричинивши їй фізичній біль. ОСОБА_9 намагалася чинити опір, але обвинувачений ривком зірвав з її шиї зазначений ланцюжок, розірвавши при цьому комір футболки та спричинивши потерпілій, згідно з висновком експерта № 1480 від 07.06.2016 року, легке тілесне ушкодження, тим самим застосував насильство, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я.
Подолавши таким чином волю потерпілої, ОСОБА_5 відкрито повторно викрав майно ОСОБА_9 , а саме; золотий ланцюжок вартістю 3.500 грн. та дві золоті підвіски вартістю 1.500 грн. і 3.500 грн., відповідно,спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 8.500 грн. та з місця вчинення кримінального правопорушення втік.
Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить вказаний вирок в частині призначеного покарання змінити через його суворість та пом`якшити призначене йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, з урахуванням визнання ним своєї вини, щирого каяття та відсутності претензій з боку потерпілої.
При цьому обвинувачений також вказує на наявність у нього інвалідності другої групи у зв`язку з захворюванням на туберкульоз, від якого він у даний час проходить лікування в протитуберкульозному диспансері № 2.
Посилається і на те, що після відбування покарання за попереднім вироком протягом 6 років він до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_5 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у відкритому викрадені чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, поєднаному із насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювались.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, які не оспорюються і в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не перевіряє відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України.
Призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4-х років позбавлення волі в повній мірі відповідає загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, приписами якої регламентовано, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
А саме, при призначенні ОСОБА_5 покарання судом першої інстанції були враховані: тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, дані про його особу, який раніше притягався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, однак згідно з довідкою сільського голови Миколо-Комишуватської сільської ради Красноградського району Харківської області на теперішній час не проживає.
ОСОБА_5 не працював, за час перебування в Київському СІЗО характеризується посередньо.
При призначені покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції прийняв до уваги і його стан здоров`я, що страждає на відкриту форму туберкульозу та, відповідно до повідомлення Київського СІЗО від 24.06.2016, з 22.06.2016 перебуває на лікуванні у Київській міській туберкульозній лікарні № 2, де йому рекомендовано безперервне лікування в умовах зазначеного медичного закладу, принаймні до припинення бактеріовиділення.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 - є його щире каяття та відшкодування шкоди потерпілій, шляхом повернення майна.
З урахуванням конкретних обставин провадження, особи винного, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що ОСОБА_5 необхідно призначити покарання з його відбуттям лише в умовах ізоляції від суспільства.
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду, оскільки апеляційна скарга обвинуваченого не містить переконливих доводів того, що призначене йому покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості.
В даному конкретному випадку є безпідставними і посилання обвинуваченого на не врахування судом першої інстанції визнання ним своєї вини, щирого каяття та відсутності претензій з боку потерпілої, оскільки ці обставини, як і наявність у нього захворювання, і дали суду підстави для призначення покарання в мінімальних межах, встановлених в санкції ч. 2 ст. 186 КК України, з урахуванням положень ст. 69-1 КК України.
Не є такими і доводи, які б могли вплинути на висновки суду, що після відбування покарання за попереднім вироком ОСОБА_5 протягом 6 років до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався.
Інших підстав, щоб заслуговували на увагу, які б свідчили про можливість призначення більш м`якого покарання, в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено.
Не вбачає таких обставин і суд апеляційної інстанції.
За викладеним, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року у кримінальному провадженні № 120 161 000 900 064 60 відносно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України - без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3