УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
в с т а н о в и в :
До слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва надійшли вищезазначене клопотання слідчого, яке погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_5 на підставі того, що у провадженні у органу досудового розслідування перебувають матеріали по зазначеному кримінальному провадженні, але проведеними оперативно-розшуковими заходами встановити місце перебування підозрюваного не надалось за можливе.
У судовому засіданні слідчий заявлене клопотання підтримав, просив задовольнити з вказаних у ньому підстав, тож слідчий суддя, дослідивши надані матеріали, заслухавши думку учасників процесу, приходить до наступного.
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
21.08.2015 у цьому провадженні ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
Надалі, у провадженні було складено обвинувальний акт та направлено справу до Дніпровсьокго районного суду м. Києва, однак останній 25.03.2016 було повернуто прокурору для приведення його у відповідність з вимогами КПК України, внаслідок чого у провадженні було відновлено досудове розслідування та подано до суду дане клопотання.
Однак, системний анліз положень КПК України свідчить, що після направлення обвинувального акту для приведення у відповідность до положень КПК України, виключається здійснення процесуальних та слідчих дій, прийняття процесуальних рішень, а закінчення розслідування у формі звернення до суду з обвинувальним актом не передбачає можливості наступного його відновлення, тобто фактичного повернення до стадії досудового розслідування.
При цьому, до позиції слідчого про відновлення досудового розслідування згідно ст. 282 КПК України, слідчий суддя ставиться критично, оскільки вона регламентує порядок відновлення зупиненого досудового розслідування, рішення про що у даному кримінальному провадженні не приймалось.
Крім цього, в КПК України (у редакції 2012 року) не лише не врегульоване питання про поновлення досудового розслідування після повернення судом обвинувального акта прокурору, а і взагалі не передбачено можливості провадження будь-яких слідчих дій після надання доступу до матеріалів провадження, оскільки після оголошення про завершення слідства сторони лише готуються до розгляду справи в суді.
Виходячи з положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд повертає обвинувальний акт прокурору, якщо той не відповідає вимогам КПК України, після отримання повернутого судом обвинувального акту, прокурор має виходити з повноважень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 36 КПК України, відповідно до котрих він має право затверджувати чи відмовляти в затвердженні обвинувального акту, вносити до нього зміни чи самостійно складати обвинувальний акт.
Таким чином, відновлення досудового розслідування після повернення обвинувального акту судом прокурору, здійснення при цьому слідчих дій та прийняття процесуальних рішень, в тому числі і пов`язаних з продовженням термінів досудового розслідування, не ґрунтуються на законі.
Більше того, в даному випадку безпідставно відновивши досудове розслідування у кримінальному провадженні на підставі закону, який регулює інші питання та звернувшись до слідчого судді з клопотанням про обрання запобіжного заходу, розтлумачили положення КПК України з порушенням принципу верховенства права, закріпленого в преамбулі Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст. 8 Конституції України та ст. 8 КПК України, відповідно до якого не допускається тлумачення закону, яке б несправедливо обмежувало права та свободи людини та безпідставно розширювало повноваження органів державної влади.
Тим паче, що дані відображені у клопотанні в частині реквізитів кримінального провадження, а саме номеру та дати унесення, не кореспондуються з відомостями, яка містяться у самому витязі з ЄРДР.
З аналогічних правових підстав слідчий суддя вважає за необхідне відмовити і у задоволенні клопотання про взяття під варту.
Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Гарькавий проти України" від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п. 1 ст. 5 КЗПЛ. Цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі (ч. 5 ст. 9 КПК України).
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 8 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
З положень ст. 12 КПК України слідує, що під час кримінального провадження ніхто не може бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом. Затримання особи або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб під час кримінального провадження, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Згідно з правовою позицією КСУ, яку він висловив у Рішенні від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003, затримання слід розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний захід, застосування якого обмежує право на свободу та особисту недоторканність індивіда (абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення КСУ).
Звід принципів захисту всіх осіб, які піддаються затриманню чи ув`язненню будь-яким чином, затверджений Резолюцією 43/173 Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1988 року, констатує, що "слово "затримана особа" означає будь-яку особу, позбавлену особистої свободи не в результаті засудження за вчинення правопорушення".
Правила ООН, що стосуються захисту позбавлених волі, прийняті Резолюцією 45/113 Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1990 року, відзначають, що "позбавлення свободи означає будь-яку форму затримання чи тюремного ув`язнення будь-якої особи чи її поміщення в державну чи приватну виправну установу".
Тож, за таких обставин, слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) свідчать про не обгрунтвоаність даного клопотання, а тому у його задоволенні слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 1-2, 7-29, 131-132, 176-178, ст. 187 - 190, 193, 194, 309, 310, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в :
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя: ОСОБА_1