ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-в/753/368/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" жовтня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого-судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання ОСОБА_5 про звільнення його від відбування покарання за вироком суду, визнання вироку Ростовського обласного суду РФ, визначення строку відбування покарання,
ВСТАНОВИВ :
ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про: визнання покарання, призначеного йому вироком Харківського райсуду м. Києва від 14.08.2000 року відбутим; визнання на умовах принципу взаємності вироку Ростовського облсуду РФ від 11.10.2004 року в частині обрахування строку покарання - з моменту взяття під варту, тобто з 30.09.2003 року; визначити строк відбування покарання за вироком Дарницького райсуду м. Києва від 30.03.2010 року з 30.09.2003 року; визнати покарання призначене вироком Дарницького райсуду м. Києва від 30.03.2010 року відбутим.
В клопотанні ОСОБА_5 зазначає, що вироком Харківського райсуду м. Києва від 14.08.2000 року він був засуджений за ч.1 ст.101, 43 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. 20.04.2001 року ОСОБА_5 був звільнений від відбування покарання умовно-достроково строком на 2 роки 3 місяці 9 днів на підставі постанови Полтавського районного суду Полтавської області.
11.10.2004 року Ростовським обласним судом РФ Огли був засуджений за ч. 1 ст. 159, п. г) ч.2 ст. 161, п. в) ч.3 ст. 162, п. 3) ч.2 ст. 105 КК РФ до 20 років позбавлення волі у виправній колонії суворого режиму. Строк відбування покарання визначено з 30.09.2003 року, тобто з моменту затримання на території РФ.
03.07.2009 року до Генпрокуратури РФ надійшло звернення про видачу ОСОБА_5 правоохоронним органам України для притягнення до кримінальної відповідальності і 30.12.2009 року він прибув до Київського слідчого ізолятора.
30.03.2010 року ОСОБА_5 був засуджений Дарницьким районним судом м. Києва за ч.1 ст. 115 КК України і на підставі ст. 71 КК України йому призначене покарання за сукупністю вироків , а саме до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Харківського райсуду м. Києва від 14.08.2000 року і остаточно до відбуття призначено 13 років позбавлення волі.
Ухвалою Верховного суду України вирок Дарницького райсуду м. Києва від 30.04.2010 року був змінений , а саме: виключене посилання на призначення покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків і вважати ОСОБА_5 засудженим за ч.1 ст. 115 КК України на 12 років позбавлення волі. . Строк відбуття покарання визначено з 30.12.2009 року з моменту передачі його на територію України. На думку заявника, оскільки він був виданий правоохоронним органам України тільки для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 115 КК України, то вирок Дарницького райсуду м. Києва від 14.08.2000 року підлягає виконанню самостійно. Разом з тим, він був звільнений від відбування покарання за вказаним вироком умовно-достроково на 2 роки 3 місяці 9 днів, тому покарання ним відбуте 29.07.2003 року, а отже заявник просить визнати зазначене покарання відбутим.
Крім того, заявник зазначає, що оскільки на території РФ він був затриманий, в тому числі, і на підставі постанови Дарницького райсуду м. Києва від 10.04.2003 року про оголошення його у розшук та взяття під варту, то на підставі ст. 74 Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам ( м. Кишинів 07.10.2002 року, надалі Конвенція) у строк покарання , призначений ОСОБА_5 вироком Дарницького райсуду м. Києва від 30.04.2010 року потрібно зарахувати час затримання і перебування на території РФ, а також час його етапування, тому просить визначити строк відбування покарання за вироком Дарницького райсуду м. Києва від 30.03.2010 року з 30.09.2003 року, тобто з моменту його затримання на території РФ.
Крім того, заявник просить у відповідності до частини У Конвенції з урахуванням принципу взаємності визнати на території України вирок Ростовського облсуду РФ від 11.10.2004 року та, як наслідок, вважати покарання, призначене йому вироком Дарницького райсуду м. Києва від 30.03.2010 року відбутим 30.09.2015 року.
Прокурор в судовому засіданні поклався на розсуд суду.
Вислухавши думку прокурора, вивчивши матеріали клопотання, суд приходить до наступних висновків.
Щодо питання про визнання покарання, призначеного ОСОБА_5 вироком Харківського райсуду м. Києва від 14.08.2000 року, то за наслідками розгляду клопотання представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , ухвалою Дарницького райсуду м. Києва від 09.12.2015 року він був звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного йому вироком Харківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2000 року за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 101 КК України, тому в цій частині суд вважає, що клопотання підлягає залишенню без розгляду.
Вирішуючи клопотання в частині зарахування ОСОБА_5 у строк основного покарання, призначеного вироком Дарницького райсуду м. Києва від 30.03.2010 року часу затримання і перебування на території РФ, а також час його етапування, суд приходить до висновку, що воно не підлягає задоволенню, оскільки у суду відсутні будь-які докази про те, що ОСОБА_5 був затриманий саме в результаті розшуку, оголошеного відносно нього Дарницьким райсудом м. Києва, а не за скоєння злочину на території РФ. Крім того, відсутні дані про час етапування ОСОБА_5 в Україну.
Щодо визнання вироку РФ на території Українги, то слід зазначити наступне: 7 жовтня 2002 року в м. Кишинів укладено Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах, яка набула чинності, відповідно до частини другої статті 120 цієї Конвенції, на тридцятий день з дати здачі на зберігання депозитарію третьої ратифікаційної грамоти для Республіки Білорусь, Азербайджанської Республіки та Республіки Казахстан.
Відповідно до частин третьої та четвертої цієї ж статті між державами-учасницями Конвенції 2002 року припиняє свою дію Конвенція 1993 року та Протокол до неї від 29 березня 1997 року. Однак, Конвенція 1993 року та Протокол до неї 1997 року продовжуватимуть застосовуватися у відносинах між державами-учасницями цих міжнародних договорів та державами, для яких не набрала чинності Конвенція 2002 року.
Як вбачається з листа МЮ України від 21.01.2006 року №26-53/7, Міністерством юстиції України здійснюються заходи щодо підготовки пропозицій про ратифікацію Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 2002 року. Тобто, для України зазначена Конвенція чинності не набула, а відтак діють лише Конвенція 1993 року та Протокол до неї 1997 року.
З огляду на наведене, суд не вбачає правових підтсав для задоволення клопотання в частині визнання вироку РФ та зарахування строку відбутого покарання за цим вироком.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 532, 534, 537, 538 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання ОСОБА_5 від 29.06.2016 року відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя: