АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/735/16 Справа № 192/1358/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

представника Солонянської ВК № 21 ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні подання адміністрації Солонянської ВК № 21 УДПтСУ у Дніпропетровській області та спостережної комісії Солонянської районної державної адміністрації у Дніпропетровській області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України засудженого

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, який має неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , до засудження мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

25 червня 2012 року Дзержинським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч.2 ст.307 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна,

ВСТАНОВИЛА:
На ухвалу суду подані апеляційні скарги:
Засуджений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї просить скасувати оскаржувану ухвалу. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що він не став на шлях виправлення. Зазначає, що за час відбування покарання в СИК № 21 він постійно працював, приймав участь у всіх режимних заходах та програмах, режим утримання не порушував, поводив себе зразково, має дві подяки. Щодо порушення ним режиму утримання зазначає, що порушення у 2012 році мало місце, коли він ще знаходився під слідством і не був засудженим. Два інших стягнення у лютому та березні 2015 року були накладені у той період, коли ОСОБА_8 знаходився у тяжкому стані в міжобласній лікарні при СІЗО. Зазначає, що нічого не знав щодо накладених на нього стягнень, а коли дізнався, то двічі звертався до Солонянської райпрокуратури, а також до Дніпропетровської облпрокуратури. 09 березня 2016 року щодо цих стягнень відбулось судове засідання. Не вважає себе злісним порушником режиму утримання, оскільки завжди намагався вести себе зразково. Перебуваючи в Солонянській ВК № 21, порушень не мав, до праці ставився добре, завжди працював, хоча стан здоров`я весь час був поганим, оскільки апелянт має ВІЛ, перебуває на туберкульозному обліку, має хронічні гепатит С та панкреатит, гастрит, крім того вісім раз перебував у важкому стані у міжобласній лікарні. З жовтня 2013 року по жовтень 2014 року, відбуваючи покарання у Софіївській ВК № 45, незважаючи на інвалідність, продовжував працювати та поводив себе зразково, за що йому була винесена подяка, яка в подальшому зникла із особової справи засудженого. Вважає, що своїм ставленням до праці він довів, що став на шлях виправлення. Має три подяки, останню в грудні 2015 року. Це, на думку апелянта, не було враховано судом першої інстанції, який акцентував увагу на характеристиці із матеріалів особової справи, відповідно до якої засуджений не став на шлях виправлення. Не розуміє походження зазначеної довідки від 31 грудня 2015 року та наголошує, що у середині грудня 2015 року за зразкову поведінку та гарне ставлення до праці він отримав подяку від начальника загону. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, оскільки він став на шлях виправлення, не є злісним порушником, усі стягнення погашені в законному порядку.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 в апеляції порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції як незаконної, необґрунтованої, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження. Вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив наявність всіх підстав для застосування щодо ОСОБА_8 положень ст.81 КК України, оскільки відповідно до характеристики з СВК № 21 ОСОБА_8 працевлаштований, до своїх обов`язків відноситься сумлінно, роботу виконує вчасно та якісно. За час відбування покарання засуджений характеризується позитивно, стягнень не мав, має два заохочення, приймає участь в організації виховних заходів, у програмі диференційованого виховного впливу «Повернення», бере участь у роботі самодіяльних організацій, проявляє соціально корисну активність, входить до складу ради колективу засуджених. Керівництво колонії не заперечує проти умовно-дострокового звільнення ОСОБА_8 , вважаючи, що він довів своє виправлення, а спостережна комісія узгодила подання колонії. Щодо наявності стягнень, захисник зазначає, що три стягнення від 26 березня 2012 року, 15 лютого 2015 року та 24 березня 2015 року були накладені на ОСОБА_8 під час його перебування у СІЗО м.Дніпропетровська. На час розгляду судом першої інстанції подання про умовно-дострокове звільнення засуджений не мав жодного не погашеного стягнення. Крім того, на думку апелянта, стягнення від 15 лютого 2015 року та 24 березня 2015 року є надуманими, оскільки в матеріалах особової справи відсутні будь-які докази вчинення засудженим ОСОБА_8 порушення режиму утримання. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на наявність непогашених стягнень як на доказ того, що ОСОБА_8 не довів сумлінною поведінкою свого виправлення. На думку апелянта, є необґрунтованим посилання суду першої інстанції на підстави, які зумовили відмову в направленні до суду документів щодо застосування відносно ОСОБА_8 положень ст.82 КК України, оскільки вважає їх такими, що відпали. Крім того вважає, що відмова суду в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення з посиланням на відсутність систематичного характеру заохочень є необґрунтованою, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язковість врахування характеристики та систематичності заохочень як складових виправлення засудженого. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити подання адміністрації Солонянської ВК № 21 УДПтСУ у Дніпропетровській області та спостережної комісії Солонянської районної державної адміністрації у Дніпропетровській області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України засудженого ОСОБА_8 .

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що засуджений ОСОБА_8 не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці свого виправлення. Суд дійшов висновку, що заохочення засудженого мають разовий, а не систематичний характер і є недостатніми для оцінки ставлення до праці ОСОБА_8 як належне. Крім того, суд не визнав поведінку засудженого за весь період відбування покарання сумлінною, оскільки ОСОБА_8 має три стягнення за порушення режиму утримання, останнє з яких від 24 березня 2015 року у виді догани, характеризується посередньо, хоча засуджений приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, у роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу. Крім того, 12 червня 2015 року адміністрація колонії відмовила засудженому в направленні документів до суду щодо заміни покарання більш м`яким покаранням, як такому, що не стає на шлях виправлення, а 31 грудня 2015 року засідання виховної ради СВК № 21 погодило оцінку ступеня виправлення засудженого «не стає на шлях виправлення».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, позицію засудженого та його захисника ОСОБА_7 , які кожен окремо, підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 про залишення апеляційних скарг без задоволення, а ухвали суду без змін, представника Солонянської ВК № 21, який підтвердив викладені у клопотання обставини та просив задовольнити апеляційні скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши особову справу засудженого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів, вироком Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2012 року ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст. 307 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Постановою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі ч.4 ст. 70 КК України покарання, призначене за вироком Довгинцевського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 травня 2012 року, поглинуте покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2012 року та остаточно визначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного ОСОБА_8 майна.

02 березня 2016 року до Солонянського районного суду Дніпропетровської області надійшло подання Начальника Солонянської ВК № 21 УДПтСУ у Дніпропетровській області, узгоджене з Головою спостережної комісії при Солонянській районній державній адміністрації Дніпропетровської області, про умовно-дострокове звільнення на підставі ст. 81 КК України засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання.

Подання обґрунтоване позитивними даними про особу засудженого ОСОБА_8 , який з 09 серпня 2012 року відбуває покарання у Солонянській виправній колонії Дніпропетровської області, працевлаштований нічним днювальним відділення СПС, сумлінно відноситься до праці, свідомо дотримується режиму утримання, має два заохочення за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці, стягнень не має. Приймає участь у програмі диференційного виховного впливу «Повернення». Визнає провину у скоєному злочині. За висновком адміністрації колонії та спостережної комісії районної ради ОСОБА_8 довів своє виправлення, тому може бути звільнений від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно з вимогами ст.ст. 370, 372 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 81 КК України передбачає, що особам, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове покарання після фактичного відбуття не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково и знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Перевіркою матеріалів провадження колегією суддів встановлено, що під час розгляду подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання судом першої інстанції були ретельно перевірені всі обставини, які мали значення для правильного вирішення справи, з`ясовано думку представника Солонянської ВК № 21, засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , досліджено матеріали справи та особової справи засудженого ОСОБА_8 .

Як правильно зазначив суд першої інстанції, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Всі зазначені позитивні обставини, які характеризують поведінку засудженого ОСОБА_8 , знайшли своє підтвердження під час розгляду клопотання судом першої інстанції.

Разом з тим, за вимогами чинного законодавства, висновок суду про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбування покарання, у тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним не є факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Ці вимоги закону судом першої інстанції виконано, ретельно перевірено дані про особу засудженого ОСОБА_8 , його поведінку та ставлення до праці за весь час відбування покарання. Встановленим під час судового розгляду обставинам суд першої інстанції дав оцінку та належним чином обґрунтував свої висновки.

Як вбачається з матеріалів особистої справи засудженого ОСОБА_8 , яка була досліджена і судом апеляційної інстанції, останній під час відбування покарання має два заохочення: від 26 липня 2013 року подяку за підсумками другого кварталу 2013 року та від 11 грудня 2015 року подяку за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці. Та мав протягом відбування покарання три стягнення у вигляді доган, які накладені начальником слідчого ізолятора: від 26 березня 2012 року, від 15 лютого 2015 року та від 24 березня 2015 року, які підтверджені відповідними документами.

Колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що не підтверджені матеріалами провадження та даними особової справи та задоволенню не підлягають, доводи апеляційних скарг засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 щодо наявності інших заохочень, зокрема, подяки, яку було оголошено під час відбування покарання в ОСОБА_10 у період з жовтня 2013 року по жовтень 2014 року, та про безпідставність накладення стягнень у 2015 році. При цьому колегія суддів зазначає, що для вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання не є вирішальним факт погашення стягнень в установленому законом порядку. Насамперед, важливе значення мають дані про поведінку засудженого за весь час відбування покарання, у тому числі й дані, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

Не може погодитися колегія суддів і з доводами апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 про те, що перше стягнення від 26 березня 2012 року, яке було накладено на нього ще до ухвалення вироку, не підлягає врахуванню при вирішенні витання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки за вироком суду строк відбування покарання ОСОБА_8 слід рахувати з 24 лютого 2012 року, тому за вимогами діючого кримінального та кримінально-виконавчого законодавства суд першої інстанції при аналізі поведінки засудженого за весь період відбування покарання обґрунтовано враховував і зазначене стягнення. З огляду на викладене, оскільки на час накладення стягнень ОСОБА_8 відбував покарання, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що у виправній колонії ОСОБА_8 не мав стягнень, а два стягнення у 2015 році були накладені начальником слідчого ізолятора.

Під час розгляду провадження судом апеляційної інстанції стороною захисту були спростовані зазначені в ухвалі суду висновки про те, що 31 грудня 2015 року виховна рада Солонянської ВК № 21 погодила оцінку виправлення засудженого ОСОБА_8 як такого, що не стає на шлях виправлення. Але дана обставина, на переконання колегії суддів, суттєво на впливає на висновки суду першої інстанції про відсутність законних підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що до клопотання про застосування ст. 81 КК України щодо засудженого ОСОБА_8 було долучено характеристику, яка затверджена начальником Солонянської виправної колонії № 21 ОСОБА_11 01 березня 2013 року, а узгоджена начальником відділення СПС № 11 ОСОБА_12 18 грудня 2015 року та заступником начальника СВК № 21 ОСОБА_13 29 грудня 2015 року (а.п.2). Таке недбале складання документів, якими обґрунтоване клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, ставить під сумнів і викладені у клопотанні доводи.

Крім того, з матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_8 вбачається, що він на момент розгляду клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання перебував у місцях позбавлення волі більше чотирьох років.

28 листопада 2014 року комісія СВК № 21 дійшла висновку щодо неможливості зміни ОСОБА_8 умов тримання як особі, що не стала на шлях виправлення, а 26 червня 2015 року з тих же підстав відмовила ОСОБА_8 у застосуванні ст. 82 КК України, тобто у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому колегія суддів звертає увагу та те, що обов`язковою умовою застосування до засудженої особи положень ст. 82 КК України, крім відбуття певного строку покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі, є встановлення факту, що засуджений став на шлях виправлення. Кримінальний закон України крім відбуття засудженою особою певного строку покарання, визначив більш суворі критерії для можливості застосування ст. 81 КК України, а саме: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що адміністрація Солонянської виправної колонії № 21 та спостережна комісія при Солонянській районній Державній адміністрації не надали суду першої інстанції переконливих доказів того, що засуджений ОСОБА_14 сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. Під час апеляційного розгляду встановлено, що засуджений ОСОБА_8 сумлінно ставиться до праці, але його поведінка за весь період відбування покарання була нестабільною та до липня 2015 року не свідчила про позитивні зміни, які вказували на те, що він став на шлях виправлення, тому ОСОБА_8 було відмовлено у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким. Тим більше, не доведено, що ОСОБА_8 з липня 2015 року по березень 2016 року, з урахуванням одного заохочення від 11 грудня 2015 року, сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. Більше того, і сам ОСОБА_8 , як вбачається з його апеляційної скарги, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, зазначає, що він став на шлях виправлення, що за вимогами діючого законодавства є однією з підстав для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а не для застосування ст. 81 КК України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заохочення ОСОБА_8 не мали систематичного характеру, навпаки, протягом 2015 року йому двічі, у короткий проміжок часу, йому оголосили стягнення у вигляді догани, тому відсутні передбачені законом підстави для застосування щодо ОСОБА_8 положень ст. 81 КК України. На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, тому апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 щодо наявності підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_14 від відбування покарання, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти та упередженості судового розгляду є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні подання адміністрації Солонянської ВК № 21 УДПтСУ у Дніпропетровській області та спостережної комісії Солонянської районної державної адміністрації у Дніпропетровській області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України засудженого ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:
______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4