АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1635/16 Справа № 202/2495/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
Судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000730 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 березня 2016 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 травня 2016 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -
за участю: прокурора ОСОБА_7
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погоджуючись з вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року просить призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, обвинувачений зазначає, що вирок суду є несправедливим через призначене йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, оскільки він винуватість у скоєному визнав у повному обсязі, щиро розкаюється, за місцем проживання характеризується позитивно та злочин, що він вчинив не є тяжким.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст. 71 КК України, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 3 місяці.
За обставин, викладених у вироку, обвинувачений ОСОБА_6 25 лютого 2016 року близько 08 години 30 хвилин разом з ОСОБА_8 проходили повз будинку АДРЕСА_2 , де на стовпі на паркані території вказаного будинку побачили дві камери відеоспостереження марки "NIKVISION DS 2CD2012-1 4", які належать на праві власності ОСОБА_9 . У цей час, у обвинуваченого ОСОБА_6 виник злочинний намір спрямований на таємне викрадення чужого майна - камер відео спостереження. Після чого ОСОБА_6 вступив з ОСОБА_8 у злочинну змову, та, розподіливши між собою ролі у скоєнні злочину, реалізуючи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою у групі осіб, в цей же день, близько 08 години 32 хвилини ОСОБА_8 та ОСОБА_6 підійшли до стовпу, що розташовано на території будинку АДРЕСА_2 , після чого ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно у групі осіб, з корисливої зацікавленості, переконавшись у тому, що за їх злочинними діями ніхто не спостерігає, схопив двома руками вищезазначені камері відеоспостереження, та шляхом ривка, зірвав з кріплення вказану камеру, а ОСОБА_6 стояв поряд та спостерігав за навколишньою обстановкою. Далі ОСОБА_6 підійшов до паркану території вказаного будинку, на якому також була розташована камера відеоспостереження, схопив її двома руками та шляхом ривка, зірвав з кріплення, тим самим заволодівши вищевказаним майном, а ОСОБА_8 в цей час знаходився поряд та спостерігав за обстановкою, після чого ОСОБА_8 разом із ОСОБА_6 отримавши можливість розпоряджатися викраденим майном на власний розсуд, з місця скоєння злочину зникли, завдавши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суду 4960,98 грн.
Після чого, 07 березня 2016 року, приблизно о 01 годині 00 хвилин, обвинувачений ОСОБА_6 разом з ОСОБА_8 проходив повз будинку АДРЕСА_3 де на стовпі, що розташований біля паркану території вказаного будинку та на гаражі зазначеного будинку побачили дві камери відеоспостереження марки "NIKVISION DS-2CE16D1T-IT5", що належать на праві власності ОСОБА_10 .
У цей час у ОСОБА_6 виник злочинний намір спрямований на таємне викрадення чужого майна - камер відеоспостереження та для полегшення своїх злочинних дій ОСОБА_8 вступив зі ОСОБА_6 у злочинну змову, та, розподіливши між собою ролі у скоєнні злочину, реалізуючи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 07 березня 2016 року близько 01 години 10 хвилин підійшли до території буд. АДРЕСА_3 , після чого ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно у групі осіб, з корисливої зацікавленості, переконавшись у тому, що за їх злочинними діями ніхто не спостерігає, заліз на вищевказаний стовп, схопив двома руками камеру відеоспостереження, та шляхом ривка зірвав з кріплення вказану камеру, а ОСОБА_6 в той час знаходився поруч та спостерігав за навколишньою обстановкою. Далі ОСОБА_6 підійшов до паркану території вказаного будинку, поряд з яким розташований гараж, на стіні якого також була прикріплена камера відеоспостереження, після чого заліз на вказаний паркан, схопив камеру двома руками та шляхом ривка зірвав з кріплення, тим самим заволодівши вищевказаним майном, а ОСОБА_8 у цей час знаходився поряд та спостерігав за навколишньою обстановкою. Після чого ОСОБА_8 разом з ОСОБА_6 отримавши можливість розпоряджатись майном на власний розсуд, з місця скоєння злочину зникли, завдавши матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_10 на суму 3646,84 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та вважав за необхідне вирок суду залишити без змін,обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтується на зібраних і досліджених у судовому засіданні доказах, проти яких не заперечував обвинувачений та на підставі чого судовий розгляд було здійснено в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а також вказані обставини не оспорюються і в поданій апеляційній скарзі, тому перегляду в апеляційному порядку не підлягають.

Перевіряючи доводи обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок суворості, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації.

Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Із вироку вбачається, що суд при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який свою вину визнав повністю та у скоєному щиро розкаюється, за місцем проживання характеризується позитивно, які судом віднесено до обставин, що пом`якшують покарання. Також суд взяв до уваги те, що ОСОБА_6 раніше судимий, вчинив нове кримінальне правопорушення в період умовно-достокового звільнення, та дійшов обґрунтованого висновку, що подальше перевиховання та виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції його від суспільства.

Отже, суд, дотримуючись вимог ст. ст. 50, 65 КК України, призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, у межах, встановлених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, будь - яких підстав призначення більш м`якого покарання з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливим унаслідок суворості немає.

На переконання колегії суддів, суд вірно визначив обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання за принципами, закріпленими в ст. 71 КК України, за сукупністю вироків з урахуванням невідбутої частини покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2014 року.

Згідно з ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за вчинений злочин, може мати місце за наявності кількох обставин, що помякшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості цього злочину, з урахуванням особи винного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 75 КК України суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Під час судового розгляду кримінального провадження як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції не встановлено наявності інших обставин, що пом`якшують покарання і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та відсутні достатні правові підстави, які б дозволяли дійти висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України або надали б можливість суду звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що вирок є несправедливим через призначене йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості, оскільки він вину визнав в повному обсязі, щиро розкаюється, за місцем проживання характеризується позитивно, вчинив злочин, який не є тяжким, не заслуговують на увагу, оскільки суд при призначенні покарання обвинуваченому надав належну оцінку цим обставинам та вони вже враховані судом при призначені покарання обвинуваченому.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що порушень кримінального та кримінального процесуального закону, які могли б слугувати підставами для зміни або скасування вироку, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено, тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого задоволенню не підлягають, а вирок суду першої інстанції є законним, обгрунтованим, належним чином вмотивованим та справедливим.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 травня 2016 року залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 травня 2016 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
___________________ _____________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4