УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №274/2683/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 407 ч.ч. 3, 4 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №274/2683/15-к за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 лютого 2016 року, -
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, з професійно технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-14.02.2011 року Шевченківським районним судом м. Києва за ст.ст. 15 ч.2, 186 ч.1 КК України до штрафу в сумі 1700 грн., штраф не сплачено, -
засуджено: за ч.3 ст. 407 КК України на 2 роки позбавлення волі; за ч.4 ст. 407 КК України на 3 роки позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено обвинуваченому ОСОБА_8 до відбуття 3 роки позбавлення волі.
Покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2011 року у виді штрафу підлягає самостійному виконанню.
До вступу вироку в законну силу вирішено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 не обирати.
Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 вирішено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Згідно вироку суду, 06 вересня 2014 року молодшого сержанта ОСОБА_8 призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» останній вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
25 січня 2015 року наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 № 19 молодшого сержанта ОСОБА_8 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду старшого радіотелефоніста - лінійного наглядача відділення управління взводу управління четвертого гарматного самохідно-артилерійського дивізіону.
Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
Так, під час проходження військової служби молодший сержант ОСОБА_8 , відповідно до положень Військової присяги та вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів.
Однак, молодший сержант ОСОБА_8 , під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів, вирішив стати на злочинний шлях та, діючи умисно, самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 .
Так, 20 березня 2015 року військовослужбовець військової частини -польова пошта НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, без дозволу командування військової частини та без поважних причин, маючи об`єктивні можливості для несення військової служби, самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та до 21 квітня 2015 року проводив час на власний розсуд, службові обов`язки не виконував.
21 квітня 2015 року молодший сержант ОСОБА_8 прибув до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків.
Крім того, 15 травня 2015 року військовослужбовець військової частини - польова пошта НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, без дозволу командування та без поважних причин, маючи об`єктивні можливості для несення військової служби, самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та до 25 травня 2015 року проводив час на власний розсуд, службові обов`язки не виконував.
25 травня 2015 року молодший сержант ОСОБА_8 прибув до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків.
Крім того, 29 травня 2015 року військовослужбовець військової частини - польова пошта НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, без дозволу командування та без поважних причин, маючи об`єктивні можливості для несення військової служби, самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та до 04 червня 2015 року проводив час на власний розсуд, службові обов`язки не виконував.
04 червня 2015 року молодший сержант ОСОБА_8 прибув до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків.
Своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад один місяць, чим вчинив злочин, передбачений ч.3 ст. 407 КК України.
Своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, чим вчинив злочин, передбачений ч.4 ст. 407 КК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок суду, призначити йому більш м`яке покарання. Вважає призначене йому покарання надто суворим, що є наслідком однобічного та неповного судового слідства. Вказує, що судом не належним чином з`ясовано дані про його особу та не враховано всіх обставин, що пом`якшують покарання. Зазначає, що не згоден із зазначенням судом того, що він за місцем проходження служби характеризується негативно. Також, не погоджується з визнанням судом обставиною, що обтяжує його покарання рецидив злочинів. Крім того, зазначає, що на його утриманні знаходиться хвора мати та рідний брат, який має інвалідність.
В запереченні на апеляційну скаргу, яке надано прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_9 , йдеться про законність вироку суду та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, міркування прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в заперечення апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад один місяць та самовільному залишенні військової частини, вчиненому в умовах особливого періоду відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за частиною 3 та частиною 4 статті 407 КК України кваліфіковані правильно.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно ст. 12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості та тяжкого, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд визнав щире каяття; обставинами, що обтяжують його покарання суд визнав вчинення злочину повторно та рецидив злочинів.
Також судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 за місцем проходження служби характеризується негативно та раніше судимий, а тому суд, з врахуванням встановлених обставин справи та особи винуватого, вважав, що йому слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі та призначив останньому покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкціями ч.3 та ч.4 ст. 407 КК України.
З наведеним висновком місцевого суду погоджується і апеляційний суд та вважає, що підстави для пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відсутні, а призначене судом покарання не можна визнати несправедливим внаслідок суворості.
Підстав, передбачених законом для застосування ст. ст. 69, 75 КК України не вбачається.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про неврахування судом всіх обставин, що пом`якшують покарання безпідставні, оскільки не відповідають дійсності. Так, ст. 66 КК України не передбачено такої обставини, як визнання вини, а п.1 ч.1 вказаної статті передбачено таку обставину, як щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, саме щире каяття обвинуваченого ОСОБА_8 було визнано обставиною, що пом`якшує його покарання, хоча, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні останній вину визнав частково. Крім того, з матеріалів досудового розслідування не вбачається активного сприяння розкриттю злочину обвинуваченим ОСОБА_8 .
Негативна характеристика ОСОБА_8 за місцем проходження служби міститься в матеріалах досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та датована 08.06.2015 року (т.2 а.п. 17).
Щодо незгоди обвинуваченого ОСОБА_8 з визнанням судом обставиною, що обтяжує його покарання рецидив злочинів, апеляційний суд відмічає, що відповідно ст. 34 КК України, рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2011 року був засуджений за ст.ст. 15 ч.2, 186 ч.1 КК України до штрафу в сумі 1700 грн. Відповідно довідки Шевченківського районного суду м. Києва від 03.02.2016 року, докази щодо сплати ОСОБА_8 штрафу за вказаним вироком відсутні,вказані обставини він особисто підтвердив в апеляційному суді (т.3 а.п. 42). На підставі викладеного, обвинувачений ОСОБА_8 вважається таким, що не відбув покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2011 року щодо нього, а тому його судимість на момент ухвалення оскаржуваного ним вироку не знята та не погашена.
Доводи апелянта про те, що на його утриманні знаходиться хвора мати та рідний брат, який має інвалідність не є підставою для пом`якшення призначеного йому в мінімальному розмірі покарання, який передбачений санкціями ч. ч. 3, 4 ст. 407 КК України, оскільки ні брат інвалід 2 групи, ні мати - пенсіонерка за віком згідно наданих документів не знаходяться на утриманні обвинуваченого ОСОБА_8 , а мають самостійний дохід у вигляді пенсії (а.п.10-11 т.3).
На підставі викладеного, вирок суду щодо ОСОБА_8 слід залишити без зміни.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 лютого 2016 року щодо нього - без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: