У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання за участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000003 за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_6 на вирок Машівського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Машівського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянку України, раніше судиму
вироком Карлівського районного суду
Полтавської області від 14.08.2014 р.
за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання
у виді громадських робіт на строк 160 годин,
засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків їй визначено остаточне покарання у виді арешту на строк 2 місяці 5 днів.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винною і засуджено за те, що вона за обставин, викладених у вироку, будучи засудженою вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 160 годин, умисно не приступила та ухилилась від відбування призначеного їй покарання, незважаючи на попередження інспектора Карлівського районного підрозділу Чутівського МРВ КВІ УДПтС України в Полтавській області про необхідність відбуття покарання та можливість притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від його відбування.
У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження щодо неї. Вважає, що її дії не утворюють складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, через відсутність її вини та суспільної небезпечності, оскільки для відбування покарання у виді громадських робіт до Карлівського виробничого управління житлово-комунального господарства (далі - ВУЖКГ) вона не з`являлася з причин незадовільного стану здоров`я та необхідності догляду за хворою матір`ю. Крім того, посилається на безпідставність урахування такої обставини, що обтяжує її покарання, як рецидив злочинів, а також на наявність у судових рішеннях описок, фактичних та мовних помилок.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який її засуджено, правильні й підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і правильно оцінив.
Доводи засудженої про відсутність у провадженні належних та допустимих доказів її винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, є безпідставними.
Так, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину підтверджується:
показаннями самої засудженої, яка не заперечувала той факт, що як 26 січня 2015 року, так і в подальшому вона не з`являлася для відбування покарання у виді громадських робіт до Карлівського ВУЖКГ;
показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є посадовими особами Карлівського ВУЖКГ, котрі повідомили, що засуджену вони не бачили, щодо відпрацювання громадських робіт із направленням ОСОБА_6 не приходила і до проведення робіт із благоустрою не залучалася.
Наведені показання узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються матеріалами кримінального провадження, зазначеними в реєстрі матеріалів досудового розслідування, а саме: вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року (набрав законної сили 11 грудня 2014 року), відповідно до якого ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 160 годин; направленням, виданим інспектором Карлівського РП Чугуївського МРВ КВІ, відповідно до якого ОСОБА_6 направлено для відбування покарання у виді громадських робіт до Карлівського ВУЖКГ і датою початку відбування цього покарання визначено 26 січня 2015 року (направлення ОСОБА_6 отримала 24 січня 2015 року); підпискою від 24 січня 2015 року, згідно з якою ОСОБА_6 повідомлена, зокрема, про наслідки ухилення від відбування покарання та кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України; поясненнями, наданими інспектору Карлівського РП Чугуївського МРВ КВІ 24 січня 2015 року, відповідно до яких ОСОБА_6 відмовилась від виконання покарання без рішення касаційного суду; повідомленнями Карлівського ВУЖКГ від 26 січня та 13 лютого 2015 року про те, що ОСОБА_6 на відпрацювання не з`являлась; висновком судово-медичної експертизи, яким встановлено наявність у ОСОБА_6 певних обмежень у виконанні фізичної праці.
Посилання засудженої на наявність хворої матері, котра потребує саме її догляду, є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах провадження та спростовуються показаннями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_9 . При цьомудоводи ОСОБА_6 щодо недопустимості цього доказу були предметом розгляду судом першої інстанції та мотивовано відхилені.
Доводи засудженої щодо неможливості виконання нею покарання у виді громадських робіт у зв`язку з незадовільним станом здоров`я не ґрунтуються на законі, оскільки згідно з ч. 3 ст. 56 КК України громадські роботи не призначаються лише особам, визнаним інвалідами першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби, і судом було встановлено, що ОСОБА_6 не належить до перелічених категорій осіб.
Таким чином, винуватість засудженої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, повністю доведена і її дії кваліфіковано правильно.
Призначаючи покарання ОСОБА_6 , місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості, особу винної, яка раніше судима за умисний злочин, позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, і наявність обставини, що обтяжує покарання (рецидив злочинів), та дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженій покарання, наближеного до мінімального, яке визначено санкцією частини статті, за якою її визнано винною.
При цьому твердження ОСОБА_6 щодо безпідставності урахування такої обставини, що обтяжує її покарання, як рецидив злочинів, не ґрунтується на законі, оскільки, маючи судимість за умисний злочин, вона вчинила новий умисний злочин.
Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення засудженої й попередження вчинення нею нових злочинів.
Також суд правильно призначив ОСОБА_6 покарання на підставі ст. 71 КК України.
Розглянувши за апеляцією засудженої матеріали провадження та детально їх вивчивши, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їх злочину та про правильність кваліфікації її дій, а також звернув увагу на докази, які спростовують доводи, викладені в апеляції, зокрема, й ті, на які вона посилається у касаційній скарзі.
Посилання засудженої на наявність у судових рішеннях описок, фактичних та мовних помилок не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке відповідно до ст. 412 КПК України є підставою для їх скасування.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Машівського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2016 року щодо засудженої ОСОБА_6 залишити без зміни, а її касаційну скаргу без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

_________________ ______________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3