АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2107/16 Справа № 201/5200/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000568, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 лютого 2015 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 , прокурора який приймав участь в суді першої інстанції ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2016 року, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Носівка Чернігівської області, громадянина України, який має середню освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше судимого:
1. 03 березня 2000 року за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ст. ст. 140 ч. 2, 143 ч. 2, ст. 42 ч. 1, 2 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців з конфіскацією майна;
2. 08 листопада 2001 року за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ст. 190 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців;
3. 25 вересня 2003 року за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ст. ст. 185 ч. 2, 190 ч. 2, 70, 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;
04. 05 серпня 2008 року за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ст. ст. 309 ч. 2, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців;
05. 19 лютого 2008 року за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ст. 309 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців;
06. 10 березня 2009 року за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ст. 309 ч. 2 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 2 років 6 місяців позбавлення волі;
07. 13 грудня 2010 року за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ст. 309 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік;
08. 11 листопада 2011 року за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ст. ст. 307 ч. 2, 317 ч. 1, 70 ч.1 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, з конфіскацією майна.
Звільненого від покарання ухвалою Солонянського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2014 року на підставі ст. 2 ЗУ «Про амністію» від 08 квітня 2014 року, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_10
обвинуваченого: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
потерпілої: ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2016 року, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_6 витрати за проведенню судової почеркознавчої експертизи у розмірі 6 355 гривень 20 копійок, на користь держави.
Згідно вироку суду першої інстанції, 31 січня 2015 року, близько 07 годин 00 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись у приміщенні спальної кімнати квартири АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин зі своєю сестрою ОСОБА_8 під час раптово виниклої сварки, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення умисних тяжких тілесних ушкоджень, умисно, наніс один удар кулаком лівої руки в область лівого передпліччя потерпілої ОСОБА_8 , один удар лівою рукою, стиснутою в кулак, в район обличчя потерпілої ОСОБА_8 , а саме: в щелепу праворуч та один удар лівою рукою, стиснутою в кулак, в район лівого боку спини потерпілої ОСОБА_8 , чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми черева з двухмоментним розривом селезінки та явища внутрішньочеревної кровотечі (500 мл. крові зі згортками в черевній порожнині), з приводу чого було проведено оперативне втручання - спленектомія (видалення селезінки).
Виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитись смертю.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2016 року, скасувати та направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд.

Так, відповідно до апеляційної скарги обвинувачений вказує, що він не розуміє української мови, та документи які були отримані в суді першої інстанції було складено на українській мові. Разом з тим вказує, що доводи прокурора ОСОБА_9 про те, що він навчався в українській школі не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Крім того, обвинувачений зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_6 вказує, що судом не обґрунтовано зазначено у вироку про невизнання вини у скоєному злочині, оскільки на думку обвинуваченого він на протязі судового засідання визнавав свою вину та погоджувався на скорочений порядок дослідження доказів, передбачений ч.3 ст. 349 КПК.

Відповідно до апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що потерпіла не наполягала на суворому покаранні та навіть просила змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, разом з тим ОСОБА_6 вибачився перед потерпілою в залі судового засідання, що судом не було прийнято до уваги.

Апелянт також зазначає, що у вироку помилково викладено механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , та він на мав наміру нанести тяжкі тілесні ушкодження потерпілій , які призвели до видалення селезінки.

Обвинувачений вказує також на те, що судом не взято до уваги той факт що він був потерпілим в ДТП у 1986 році, що на думку обвинуваченого є пом`якшуючою покарання обставиною.

Як на порушення судом першої інстанції ОСОБА_6 посилається на те, що в судовому засіданні від 24.06.2016 його було видалено з зали засіданя у зв`язку з порушенням порядку та після повернення до зали, не було надано можливість ознайомитися з доказами які було досліджено за період його відсутності.

Крім того, обвинувачений зазначає, що захисником ОСОБА_7 в усній формі було заявлено клопотання про ознайомлення обвинуваченого з матеріалами кримінального провадження, але данне клопотання було судом проігноровано, та суд зазначив що вирішується лише питання надання часу для підготовки до судових дебатів, тобто ОСОБА_6 був позбавлений можливості заявляти клопотання про доповнення та дослідження доказів, які на думку обвинуваченого могли мати вплив на кваліфікацію злочину та призначення покарання.

Обвинувачений звертає увагу, що захисник ОСОБА_7 не була ознайомлена з матеріалами досудового розслідування, у зв`язку із відмовою прокурора ОСОБА_9 надати доступ до всіх матеріалів кримінального провадження.

Як на порушення прав на захист, ОСОБА_6 посилається на те, що судом першої інстанції було проігноровано його клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження на російській мові.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2016 року, змінити та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 покарання з урахуванням положень стататей 75, 76 КК України.

В доповненні до апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_8 просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпрпоетровська від 22 липня 2016 року скасувати та ухвалити свій вирок, в якому призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді 5 років позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог, потерпіла заначає, що самма винна у нанісенні їй тілесних ушкоджень, так як на момент інциденту вона знаходилася в алкогольному сп`янінні та неодноразово висловлювалася в сторону обвинуваченого нецензурною лайкою, чим і спровокувала його на сварку.

В доповненні до апеляційної скарги зазначила, що обвинувачений ніколи не здійснював аналогічних конфліктів, їй було відшкодовано шкоду пов`язану з витратами на лікування самим обвинуваченим та потерпіла у судовому засідані не просила суворого покарання для обвинуваченого.

В апеляційній скарзі та в доповненні захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2016 року,скасувати та призначити новий судовий розгляд.

Так, захисник обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що в ході судового розгляду як судом так і стороною обвинувачення були грубо порушені права на захист, сторони захисту - захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого - ОСОБА_6

11 серпня 2015 року на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська судді ОСОБА_1 від 28 липня 2015 року регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області, захиснику ОСОБА_7 було надано доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ст. 48 КПК України, захисником було заявлено клопотання відповідно до ст. 317 КПК України "Про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження", а також поставлено питання про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, які є в розпорядженні прокурора , у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання ( ст. 290 КПК).

Судом в усній формі було задоволено вказане клопотання. Однак, прокурором ОСОБА_9 не було виконано судове рішення і доступ до матеріалів досудового розслідування стороні захисту не надано. Свою відмову прокурор Кальчик обґрунтував тим, що всі документи, які підтверджують вину ОСОБА_6 в скоєнні правопорушення, він надав суду, а інші матеріали досудового розслідування, він надасть стороні захисту лише після винесення судом ухвали, яка буде прийнята в нарадчій кімнаті.

Таким чином, сторона захисту була позбавлена можливості в судовому розгляді в повній мірі здійснити захист свого підзахисного ОСОБА_6 , а також в судових дебатах виступити із промовою, в якій в повній мірі оцінені обставини, встановлені під час кримінального провадження та досліджені докази, обґрунтовуючи свої висновки з питань, що підлягають вирішенню судом при постановленні судового рішення.

Крім того, неодноразово обвинувачений ОСОБА_6 клопотав перед судом надати йому для ознайомлення в порядку ст. 317 КПК України, матеріали кримінального провадження, вказуючи суду, що після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України, пройшов тривалий період часу, і йому необхідно відновити в пам`яті всі документи, які були зібрані стороною обвинувачення при проведенні досудового розслідування. Однак, незважаючи на те, що головуючий повинен забезпечити можливість ознайомитися учасникам судового провадження з матеріалами кримінального провадження, судом були проігноровані данні клопотання ОСОБА_6 та він був позбавлений можливості підготуватися к судовим засіданням.

Як на порушення кримінального процесуального закону, захисник посилається на те, що в ході судового розгляду стороною захисту було заявлено клопотання про призначення та проведення судово-почеркознавчої експертизи по процесуальним документам в кримінальному провадженні, в яких виконані підпис і рукописний текст від імені ОСОБА_6 , що викликали сумніви у ОСОБА_6 в їх достовірності.

Після проведення судово-почеркознавчої експертизи, судом було відмовлено ОСОБА_6 самостійно ознайомитися з висновком даної експертизи. Головуюча в судовому засіданні зачитала ОСОБА_6 тільки заключні висновки експерта. На вимогу ОСОБА_6 не порушувати в даній частині його право на захист і надати в повному обсязі висновки експертизи, головуюча на підставі ч.1 ст. 330 КПК України, видалила його з зали засідання.

?

Після повернення до зали засідання, обвинуваченому ОСОБА_6 було відмовлено в можливості ознайомитися з доказами, які були досліджені,а також з рішеннями, які були ухвалені за його відсутності .

В порушенні ст. 364 КПК України на клопотання сторони захисту надати час для підготовки к дебатам суд відмовив, чим позбавив можливості виступити стороні захисту в дебатах.

В апеляційній скарзі прокурор який приймав участь в суді першої інстанції ОСОБА_9 просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2016 року скасувати та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Обгрунтовуючи свої доводи, прокурор посилається на статтю 50 КК України яка визначає, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Тому значення покарання у боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю та справедливістю. Таким чином, у кожному конкретному випадку суд повинен призначати покарання із дотриманням вимог, закріплених у статті 65 КК України, у п. 1 ППВСУ № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, критерії якої визначені у статті 12 КК України, а також з особливостей кожної конкретної справи та обставин його вчинення. Відповідно до ст. 12 КК України, вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких.

Вироком суду встановлено, що обвинувачений спричинив умисні тяжкі тілесні ушкодження, потерпілій ОСОБА_8 та виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, що момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки час спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомогі за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитись смертю.

Обставини скоєного ОСОБА_8 злочину свідчать про зухвалість його дій, ігнорування загальноприйнятих правил поведінки в суспільстві, найголовніше це зневага життєвих засад і принципів моральності поведінки чоловіка, який ніколи не підніме руки на жінку і тим більше на свою рідну сестру. Зазначені вище дії вчинив на очах своєї матері, незважаючи на вмовляння потерпілої та його рідної матері про те, щоб останній залишив потерпілу та не наносив їй тілесних ушкоджень та фізичного болю.

При ухваленні судового рішення у справі суд повинен оцінювати ступії небезпеки особи для суспільства, його вік, спосіб життя, стан здоров`я, поведінку особи, в тому числі непогашені та не зняті в установленому законом порядку судимості), відношення до людей та загально-соціальним цінностей.

Досліджуючи дані щодо особи обвинуваченого, вироком суду встановлено, що ОСОБА_8 не працює, суспільно-корисною працею не займається, неодноразово засуджений, останній раз 11.11.2011 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України, на підставі ст. 70 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, з конфіскацією майна, звільнено від покарання відповідно до ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19.09.2014 на підставі ст. 2 ЗУ «Про амністію» від 08.04.2014 року.

Отже, вищевказані обставини свідчать про те, що призначення ОСОБА_6 покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі не є достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень , тому призначене покарання м`яке.

Заслухавши суддю -доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, потерпілої, які просили задовольнити їх апеляційні скарги в повному обсязі та призначити покарання обвинуваченому у відповідності до вимог ст. 75 КК та відмовити у задоволені апеляційної скарги прокурору, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника та вважав безпідставними апеляційну скаргу потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, потерпілої та прокурора не підлягають задовленню з наступних підстав.

Колегія судді для перевірки доводів обвинуваченого про порушення судом 1 інстанції його права на захист, а саме користуватися рідною мовою та отримувати рішення суду з перекладом на мову, якою володіє обвинувачений, витребувала з учбового заходу довідку про вивчення обвинуваченим української мови. Враховуючи, що ОСОБА_6 отримав базову середню освіту та що у свідоцтві ( за 5-ти бальної школою оцінювання) виставлено «4» за вивчення української мови,що не спростовує сам обвинувачений, доводи ОСОБА_6 про порушення його права на захист при відмові у перекладі на російську мову висновків експертів та інших документів необгрунтовані.

Не можна погодитися з доводами обвинуваченого та його захисника про порушення судом вимог кримінального процесуального закону при видалені обвинуваченого з зали судового засідання , оскільки як убачається із оригінального примірника технічного носія інформації судового засідання суду першої інстанції, головуюча у відповідності до ст. 330 КПК України 24.06. 2016 року двічі попереджувала обвинуваченого за порушення порядку у залі судового засідання та ОСОБА_6 було видалено з зали засідання тимчасово. До видалення обвинуваченого з зали судового засідання, судом було досліджено всі докази провадження, після видалення з зали обвинуваченого, захисником ОСОБА_7 було долучено довідка про те, що обвинувачений є особою яка евакуйована із зони відчуження внаслідок Чернобильскої катастрофи. Інших доказів суд за відсутності обвинуваченого не досліджував, а тому доводи обвинуваченого та його захисника не можна визнати обґрунтованими.

Крім того, із оригінального примірника технічного носія інформації судового засідання за 24.06. 2016 року убачається, що дійсно захисником було заявлено клопотання щодо надання часу для підготовки до судових дебатів. Судом було задовленно клопотання захисту та оголошена перерва до 15.07. 2016 року. Продовжуючи судовий розгляд 15.07. 2016 року, до зали судового засідання було доставлено обвинуваченого для участі у судових дебатах та ОСОБА_6 заявив клопотання про надання часу для підготовки до судових дебатів та судом це клопотання було задоволено та оголошено перерву до 21.07. 2016 року, що свідчить про необгрунтованість апеляційних доводів захисника та обвинуваченого щодо порушення судом їх прав з приводу підготовки до судових дебатів.

Судові дебати було проведено у відповідності до ст. 364 КПК, тому не має підстав для задоволення доводів обвинуваченого та його захисника з приводу порушення судом вимог кримінального процесуального закону та права на захист.

Не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченого та захисника про невідкриття прокурором матеріалів кримінального провадження захиниснику ОСОБА_7 , оскільки згідно до матеріалів кримінального провадження, матеріали досудового розслідування були відкриті захиснику ОСОБА_11 30.03. 2015 року ,який на той час приймав участь по кримінальному провадженню та захищав інтереси обвинуваченого ОСОБА_12 ( т.1 а.п. 4.5).

28.07. 2015 року обвинувачений у судовому засіданні відмовився від участі захисника ОСОБА_11 та суд прийняв вказану відмову від захисника ОСОБА_11 та доручив Дніпропетровському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити ОСОБА_6 захисника.

18.08. 2015 року адвокату ОСОБА_7 було доручено забезпечення надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_6 та судом було надано захиснику можливість ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у тому числі з доказами які були на протязі судового засідання надані стороною обвинувачення та стороною захисту ( перерва до 01.09. 2015 року).

Своєю заявою від 18.08. 2015 року захисник засвідчила факт ознайомлення з матеріалами кримінального провадження ( т.2 ст. 23) та 06.04. 2016 року ( журнал с/з від 06.04. 2016 року та відповідний технічний запис) суд з,ясовував думку обвинуваченого та його захисника щодо відкриття доказів прокурором та встановлено, що обвинуваченому та захиснику ОСОБА_7 були відкриті докази, які надалі були досліджені у судових засіданнях за участю захисника ОСОБА_7 , тому колегія суддів не убачає порушень вимог кримінального процесуального закону з питання ознайомлення сторін з матеріалами кримінального провадження та вимог ст. 290 КПК щодо вікриття матеріалів стороні захисту.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги захисника з приводу не ознайомлення обвинуваченого з висновками судово-почеркознавчої експертизи,оскільки дійсно вказана експертиза була проведена судом за клопотанням захисту. 02. 06. 2016 року ( журнал с/з т. 3 а.п. 73-74 та технічного запису відповідно) захисником ОСОБА_7 було заявлено клопотання щодо ознайомлення з висновками судово-почеркознавчої експертизи та судом вказане клопотання було задоволено, оголошено перерву до 16.06. 2016 року та сторона захисту була ознайомлена з вказаним доказом, який було досліджено безпосередньо у судовому засіданні ( т.3 а.п. 88 заява захисника).

При розгляді апеляційних скарг ,обвинувачений не заперечував факту вивчання в учбовому закладі української мови та достатньо володіє українською мовою .Свої вимоги у суді першої інстанції щодо перекладу пояснював нерозумінням юридичної та медичної термінології, що не є підставою для залучення перекладача, тому всі доводи сторони захисту щодо порушення судом першої інстанції права обвинуваченого ( ст. 29 КПК) щодо перекладу на мову, якою володіє обвинувачений є необґрунтованими.

На думку колегії суддів , суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини злочину та безпосередньо дослідив докази, які знайшли своє відображення у вироку суду.

Потерпіла на протязі досудового розслідування та судового розгляду вказувала саме на те, що обвинувачений наніс їй удари у тому числі кулаком у спину, що призвело до заритої тупої травми черева з двухмоментним розривом селезінки з приводу чого було проведено оперативне втручання- спленектомія ( видалення селезінки).

Обвинувачений в апеляційній інстанції не заперечував проти спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілій, але вказував, що не мав прямого умислу на спричинення саме тяжких ушкоджень.

Враховуючи те, що для притягнення до відповідальності за заподіяння тілесного ушкодження необхідним є встановлення причинного зв`язку між діяннями винного і шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілої, саме дії обвинуваченого призвели до шкідливих наслідків та потерпілій було видалено селезінку, що не оспорюється сторонами ( обвинуваченим та потерпілою).

Необхідно врахувати, що спосіб заподіяння тілесних ушкоджень,за загальним правилом, на кваліфікацію ушкоджень не впливає, за винятком умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження способом, що має характер особивого мучення ( ч.2 ст.121 КК).

Для відповідальності за тілесні ушкодження необхідно, щоб заподіяння шкоди здоров`ю іншої людини було противоправним,що також не оспорюється обвинуваченим.

Як убачається з показів потерпілої, обвинувачений противоправно завдав їй декілько ударів, що не спростовував обвинувачений.

Доводи обвинуваченого, що він не мав умислу на спричинення саме тяжких тілесних ушкоджень , не можуть бути прийнятними, оскільки у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю потерпілій, відповідальність настає за тілесне ушкодження, яке було фактично заподіяне.

Обвинувачений не заперечує, що кулаком завдавав удари потерпілій, у тому числі у спину, тому повинен був усвідомлювати, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю або свідомо припускав її настання.

Виявлене у потерпілої тілесне ушкодження у вигляді: закритої тупої травми черева з двухмоментним розривом селезінки та явища внутрішньочеревної кровотечі ,спричинено від механічної дії тупого твердого предмету ( предметів) в проекцію селезінки, яким могла бути і рука стиснена в кулак, взута нога або інші предмети з аналогічними властивостями. Вказані висновки судово-медичної експертизи повністю узгоджуються з показами потерпілої та не спростовуються обвинуваченим, тому суд першої інстанції обґрунтовано дії обвинуваченого кваліфікував за ч.1 ст. 121 КК України.

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи сторони захисту, потерпілій та сторони обвинувачення, щодо невідповідності призначення покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання, суд у повній мірі дотримався вимог зазначеного закону.

Норми Особливої частини КК України мають базуватися на нормах Загальної частини КК України. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК України, якою встановлено загальні засади призначення покарання.

Згідно до ч.1 цієї статті суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті( санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримуючись наведених вимог, суд першої інстанції, обираючи обвинуваченому, покарання в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України, врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, якого раніше було вісім разів засуджено та обвинувачений не зробив для себе висновків та знову скоїв тяжкий злочин, що вказує на його суспільну небезпеку.

Також судом обґрунтовано ураховані обставини згідно ст.67 КК України, які обтяжують покарання, а саме рецидив злочину.

Колегія суддів вважає що суд першої інстанції обґрунтовано призначив покарання за ч. 1 ст. 121 КК України з урахуванням саме обставин скоєння злочину та суд був позбавлений можливості визнати пом`якшуючою покарання обставиною- щире каяття, оскільки обвинувачений на протязі судового засідання ставив під сумнів саме наслідки завданих ним ударів потерпілій.

Колегія суддів вважає, що обвинувачений не навів інших переконливих підстав для пом`якшення кримінального покарання , тому вважає необґрунтованим доводи обвинуваченого, потерпілої та захисника з приводу суворості призначеного покарання.

Наведене свідчить, що судом було призначено справедливе покарання, тому апеляційна скарга прокурора також не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора та від 2 листопад 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.»
Порушеня судом кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування вироку суду, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, потерпілої , прокурора залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2016 року, відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення..

Ухвала може бути оскаржена і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим, який знаходиться під вартою з моменту отримання ним копії ухвали.

Судді апеляційного суду:
--------------------- -----------------------

ОСОБА_13 ОСОБА_3 ОСОБА_4