АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 216/322/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/283/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, адвоката ОСОБА_7 на вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2016 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР 07 жовтня 2014 року за № 0000652, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Петрівка Нововоронцовського району Херсонської області, українця,

громадянина України, з середньою освітою, одружений, не працює, в силу ст. 89 КК

України не судимий, зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6

захисник, адвокат ОСОБА_7

потерпілий ОСОБА_9

представники потерпілого, адвокати ОСОБА_10 , ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційних скаргах:
Обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального закону, і ухвалити новий вирок, яким його виправдати на підставі ст. 17, ч. 1, ч. 3 ст. 373 КПК України, та закрити кримінальне провадження за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального закону, та закрити кримінальне провадження за відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За обставин, встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2016 року, обвинувачений ОСОБА_6 29 жовтня 2014 року приблизно о 16 год. 30 хв. на підставі довіреності керував автомобілем «КАМАЗ-5320» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_12 , з причепом «ГКБ-8350» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_13 , і рухався з вантажем без пасажирів по проїзній частині дороги вул. Модрівська, зі сторони вул. Окружної, в напрямку регульованого світлофором перехрестя із вул. Українською та вул. Леніна в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу, де рух вантажних автомобілів заборонений.

Наближаючись до вказаного перехрестя, водій ОСОБА_6 проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, маючи можливість своєчасно виявити ввімкнений червоний сигнал світлофору, що забороняв рух у вибраному ним напрямку, ОСОБА_6 не зупинив керований ним автомобіль перед світлофором, продовжив рух через пішохідний перехід, по якому в напрямку справа наліво по ходу руху автомобіля почав перетинати проїжджу частину дороги малолітній пішохід ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_14 .

Своїми діями ОСОБА_6 грубо порушив вимоги забороняючого дорожнього знаку 3.3, п.п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 8.7.3 е) та 8.10. Правил дорожнього руху України, де зазначено:

Забороняючий дорожній знак 3.3 «Рух вантажних автомобілів заборонено»;

п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 8.7.3 «Сигнали світлофора мають такі значення:

… е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух…»;

п. 8.10. «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м. до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів».

Внаслідок наїзду малолітньому пішоходу ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: грубого порушення анатомічної цілості голови і грудної клітки з множинними переломами кісток черепу, грудної клітки, лівого плеча, розчавленням і витисканням речовини головного мозку з порожнини черепу, витисканням органів грудної клітки у черевну порожнину, відкритого перелому лівої плечової кістки, садна на лівій боковій поверхні грудної клітки і на кінцівках. Всі виявлені тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень як такі, що спричинили смерть потерпілого.

Вищезазначені дії обвинуваченої були кваліфіковані у межах досудового розслідування за ч. 2 ст. 286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, яке заподіяло потерпілому смерть.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 обрано у вигляді особистого зобов`язання, зобов`язавши його: не виїжджати з постійного місця проживання, після набрання вироком законної сили ОСОБА_6 слід взяти під варту і направити в місця позбавлення волі для відбування призначеного покарання.

Вирішено стягнути зі ОСОБА_6 на користь:

- держави судові витрати на проведення експертизи в сумі 294 грн. 84 коп.;

- ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 6640 гривень, моральну шкоду в розмірі 150000 гривень, а всього вирішено стягнути на його користь 156640 гривень.

В обгрунтування вимог своїх апеляційних скарг обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник, адвокат ОСОБА_7 зазначають ідентичні за своїм змістом доводи, а саме, посилаються на те, що під час судового розгляду доказів, які б підтверджували безсумнівну винуватість обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не було здобуто, а вирок суду першої інстанції було ухвалено із урахуванням недопустимих доказів, а саме: пояснень ОСОБА_6 в якості підозрюваного, протоколу слідчого експерименту від 16.10.2014 року, під час якого, ОСОБА_6 мав статус свідка, і, відповідно, висновок автотехнічної експертизи № 70/27-778 від 23.10.2014 року також, на думку апелянтів, недопустимий доказ, оскільки є похідним від слідчого експименту.

Як стверджують апелянти, у вироку суду відсутні покази свідка ОСОБА_15 , який під час судового розгляду пояснював, що він не бачив на пішохідному переході потерпілого ОСОБА_14 , а бачив там лише жінку з дитиною.

Обвинувачений та його захисник звертають увагу на те, що свідчення потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_16 , покладені в основу вироку суду першої інстанції, не узгоджуються з іншими доказами по кримінальному провадженню, а покази свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , зазначені у вироку суду, не відповідають тим, що були надані ними в судовому засіданні. У зв`язку з зазначеним, апелянти просять вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 скасувати, кримінальну справу відносно нього закрити за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 , кожен окремо, наполягали на задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та захисника в повному обсязі та скасуванні судового рішення з ухваленням виправдувального вироку.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор, потерпілий ОСОБА_9 та його представники заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вважали, що вирок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, та просили залишити його без змін.

Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційні скарги сторонами судового провадження надані не були.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, вислухавши думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, зіставивши їх з наявними матеріалами, прослухавши технічний запис судового засідання в межах підготовки провадження до розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як на думку колегії суддів, при розгляді даного кримінального провадження суд першої інстанції дотримався вимог, закріплених у статті 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення.

Крім того, відповідно до ст. 94 КПК України суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши докази по кримінальному провадженню, зробив обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а також навів у вироку докладні мотиви прийнятого рішення, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника не викликають сумнівів у правильності судового рішення та спростовуються зібраними у провадженні та дослідженими судом першої інстанції доказами.

Так, судом першої інстанції було обґрунтовано визнано доведеним, що обвинувачений ОСОБА_6 29 жовтня 2014 року приблизно о 16 год. 30 хв. керував автомобілем «КАМАЗ-5320» з причепом і рухався з вантажем по проїзній частині дороги вул. Модрівська, зі сторони вул. Окружної, в напрямку регульованого світлофором перехрестя із вул. Українською та вул. Леніна в м. Кривому Розі, де рух вантажних автомобілів заборонений.

Наближаючись до вказаного перехрестя, обвинувачений ОСОБА_6 , порушивши вимоги забороняючого дорожнього знаку 3.3, п.п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 8.7.3 е) та 8.10. Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, маючи можливість своєчасно виявити ввімкнений червоний сигнал світлофору, що забороняв рух у вибраному ним напрямку, не зупинив керований ним автомобіль перед світлофором, продовжив рух через пішохідний перехід, по якому в напрямку справа наліво по ходу руху автомобіля почав перетинати проїжджу частину дороги малолітній пішохід ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого здійснив наїзд на останнього, заподіяв йому тілесні ушкодження, які спричинили смерть потерпілого.

Ці висновки суду об`єктивно підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, а саме: протоколом огляду місця події від 07.10.2014 року, схемою та фототабллицею до протоколу (т. 1 а.к.п. 4-16), відповідно до якого на перехресті вулиць Модрівська, Українська та Леніна в м. Кривому Розі, на регульованому пішохідному переході було скоєне наїзд на пішохода ОСОБА_14 , 2004 року народження, при цьому на транспортному засобі, розташованому на місці події автомобілі КАМАЗ з причепом, яким керував ОСОБА_6 , а саме, на бризговиках лівих коліс причепа та автомобіля була виявлена наявність речовин біологічного походження на внутрішній стороні, схожих на кров людини; протоколом проведення слідчого експерименту від 16.10.2014 року зі схемою та фототаблицею до нього, проведеного зі ОСОБА_6 , також встановлено, що останній, добровільно бажаючи вказати обставини скоєного ним ДТП, розповів яким чином автомобіль КАМАЗ, під його керуванням, скоїв наїзд на потерпілого ОСОБА_14 на регульованому пішохідному переході (т. 1 а.к.п. 106-118); висновком автотехнічної експертизи від 23.10.2014 року підтверджується той факт, що саме дії водія ОСОБА_6 не відповідали вимогам п. 8.7.3(е) та п. 8.10 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням події ДТП (т. 1 а.к.п. 144-145); висновками судово-медичних експертиз (т. 1 а.к.п. 26-28; 31-32) було встановлено, що від наїзду автомобіля КАМАЗ, під керуванням ОСОБА_6 , малолітньому потерпілому ОСОБА_14 було спричинені тяжкі тілесні ушкодження несумісні з життям, від яких настала смерть потерпілого.

Крім того, допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 водії інших транспортних засобів, які були безпосередньо очевидцями злочину і підтвердили той факт, що саме автомобіль КАМАЗ, під керуванням обвинуваченого, скоїв наїзд на малолітнього пішохода на перехресті, коли всі автомобілі зупинилися на ввімкнене червоне світло світлофору.

Всі вищеперелічені докази, які суд першої інстанції поклав в обґрунтування обвинувального вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , повністю спростовують твердження обвинуваченого як під час розгляду провадження судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, з приводу непричетності його до ДТП, при цьому ОСОБА_6 , незважаючи на достатню кількість прямих доказів його винуватості, які надав прокурор на підтвердження обвинувачення, частково відшкодувавши матеріальну шкоду потерпілому, наполегливо продовжує доводити, що автомобіль КАМАЗ, яким він керував 29 жовтня 2014 року, дійсно був в час скоєння ДТП на перехресті, де сталася пригода, але він не причетний до наїзду на малолітнього потерпілого.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо недопустимості доказів по кримінальному провадженню, на які послався суд у своєму вироку, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки порушень кримінального процесуального закону під час зібрання доказів, а також під час розгляду провадження судом першої інстанції, перевіркою матеріалів кримінального провадження та прослуховуванням запису судових засідань, не встановлено.

Так, свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 як на досудовому розслідуванні, так і на протязі судового розгляду провадження, надавали послідовні пояснення, які ніколи не змінювали, ніяких суперечностей в поясненнях цих свідків не встановлено, а навпаки, прослухавши технічний запис судових засідань, колегія суддів приходить до висновку, що пояснення зазначених свідків повністю підтверджують зібрані письмові докази, з точки зору достатності та взаємозв`язку між собою.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника щодо визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 16.10.2014 року, оскільки його було проведено зі ОСОБА_6 , який на той час мав статус свідка, то колегія суддів звертає увагу на те, що вимогами ч. 3 ст. 240 КПК України не заборонено долучати свідка під час проведення відтворення дій, обстановки, обставин певної події, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Крім того, слід звернути увагу, що у ОСОБА_6 , на той час, коли він мав статус свідка, був захисник - адвокат ОСОБА_20 , який також був присутнім під час проведення слідчого експерименту, у зв`язку з чим доводи ОСОБА_6 та його захисника в апеляційних скаргах про істотні порушення прав і свобод ОСОБА_6 під час проведення з ним слідчого експерименту колегія суддів вважає надуманими.

Висновок автотехнічної експертизи № 70/27-778 від 23.10.2014 року (т. 1 а.к.п. 143-145) відповідає вимогам ст.ст. 101, 102 КПК України, і підстав вважати його недопустимим доказом, як про це зазначено в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, немає. Крім того, апеляційні скарги не містять конкретних підстав, з яких можна було б зробити висновки про недопустимість доказу, а саме, автотехнічної експертизи, у зв`язку з чим ці доводи колегія суддів також вважає необґрунтованими та надуманими апелянтами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в ході досудового розслідування та судового розгляду були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало значення для правильного вирішення провадження, а тому висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і з достатньою повнотою досліджених судом.

За встановлених судом фактичних обставин провадження, дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

При призначенні покарання обвинуваченому суд достатньою мірою взяв до уваги обставини, що підлягають врахуванню відповідно до ст. 65 КК України, обставини, які пом`якшують покарання, і призначив покарання, яке на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, при цьому апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не містять прохань щодо пом`якшення покарання ОСОБА_6 .

За викладених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника і скасування вироку суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2016 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР 07 жовтня 2014 року за № 0000652, відносно ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення.

На судові рішення першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді Апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4