Справа № 367/1953/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1007/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 4 13.10.2016

УХВАЛА
13 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі :
головуючого-судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар - ОСОБА_5
за участю прокурора - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_7
захисника - ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000239 за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2016 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соловївка Сахалінської обл. Російської Федерації, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, проживає: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Вироком вирішено питання щодо речових доказів.
Вироком стягнуто з обвинуваченого на користь держави витрати на проведення експертиз всього 1 182,21 гривень,
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно з вироком суду, 01.02.2015 року близько 19 год. 00 хв. (точний час досудовим розслідуванням не встановлений), ОСОБА_7 , знаходячись на узбіччі вул. Старо-Яблонська у м. Бучі Київської області, неподалік від автопарку, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_9 , ножем наніс останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення живота з ушкодженням брижі тонкої кишки.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 23 від 10.02.2015 року, проникаюче поранення живота з ушкодженням брижі тонкої кишки відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя на момент заподіяння.
Не погоджуючись з вказаним вироком прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати вирок Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2016 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки обране покарання за своїм видом є явно несправедливим через його м`якість.
Вказує на те, що судом при призначенні покарання не враховано, що така пом`якшуюча обставина як щире каяття не може бути беззаперечною підставою для застосування за вчинене кримінальне правопорушення ст. 75 КК України, враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, що пов`язано із застосуванням насилля, яке є небезпечним для життя потерпілого.
Крім того встановлено, що ОСОБА_7 не відшкодовано матеріальну та моральну шкоду, завдану ним потерпілому та не вжито жодних заходів з метою усунення суспільно-небезпечних наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення.
Крім того, судом встановлено, що обвинувачений не має вищої освіти, за місцем мешкання характеризується посередньо, ніде не працевлаштований, отже не має засобів для існування, що може зумовити його подальшу схильність до вчинення інших умисних кримінальних правопорушень.
Судом, в порушення вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання даним обставинам належної оцінки надано не було, а рішення про застосування щодо ОСОБА_7 ст. 75 КК України в порушення вимог ст. ст. 94, 370 КПК України належним чином не вмотивовано та необґрунтовано.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення. Вказує на те, що судом першої інстанції правильно враховано ряд обставин, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому.
Також вказує, що він визнав свою вину та розкаявся у скоєному злочині, повністю відшкодував спричинені збитки потерпілому на загальну суму 4 342 грн., копії розписок знаходяться в матеріалах кримінальної справи. А тому твердження сторони обвинувачення про те, що він не відшкодував збитки потерпілому не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та є надуманими.
Також не ґрунтується на матеріалах провадження доводи в апеляційній скарзі прокурора про те, що він характеризується по місцю свого проживання посередньо. Зокрема, згідно характеристики від 05.03.2016 року, яка знаходиться в матеріалах кримінального провадження, він характеризується по місцю проживання позитивно, що і було відображено у вироку суду. Також вказує на те, що раніше він до кримінальної відповідальності не притягувався, попросив вибачення у потерпілого та потерпілий не наполягав на позбавленні його волі, а взагалі просив закрити провадження за примиренням.
Заслухавши доповідь судді, думку сторін кримінального провадження: прокурора, який підтримав вимоги поданої прокурором апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.
Судовий розгляд даного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисні протиправні дії, що виразились в умисному нанесенні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння і не оспорюються учасниками судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, судом враховано наявність пом`якшуючих покарання обставини, а саме, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
За таких обставин призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 121 КК України за своїм видом та розміром відповідає тяжкості злочину, особі обвинуваченого та досягненню мети, передбаченої ст. 50 ч.2 КК України.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування кримінального закону, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме статті 75 КК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки ОСОБА_7 щиро розкаюється у вчиненому, добровільно відшкодував потерпілому заподіяну шкоду, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, крім того, потерпілий претензій до обвинуваченого не має та просив не застосовувати до нього міру покарання, пов`язану з реальним позбавленням волі.
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та в умовах звільнення його від відбування покарання з випробовуванням.

Разом з тим, дійшовши висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд, всупереч положенням ст. 374 КПК України, не вирішив питання щодо можливості застосування до обвинуваченого ст. 76 КК України та покладення на нього обов`язків, визначених вказаною статтею.
Однак, оскільки прокурором в апеляційній скарзі не ставиться питання щодо застосування до обвинуваченого ст. 76 КК України, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст. 404 КПК України, позбавлений можливості вирішити вказане питання, оскільки це потягне за собою погіршення становища обвинуваченого.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для зміни чи скасування судового рішення в апеляційному порядку, а тому вирок Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
_________________ _________________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4