АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/160/16 Справа № 179/1478/13-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

25 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську, матеріали об`єднаних в одне провадження кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № № 0000624, 0000508 за апеляційною скаргою старшого прокурора прокуратури Магдалинівського району Дніпропетровської області на вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року, яким

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Почино-Софіївка Магдалинівського району Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, в останній раз 19 березня 2013 року Магдалинівським районним судом за ч. 1 ст. 164 КК України до 80 годин громадських робіт,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 164 КК України, і призначено покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді 1 року виправних робіт; за ч. 2 ст. 164 КК України у виді 3 років обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК України шляхом повного складання призначених покарань визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді обмеження волі строком 3 роки 4 місяці.

Провадження № 11-кп/774/160/16 Головуючий в суді I інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 164 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2 .

На зазначений вище вирок старший прокурор прокуратури Магдалинівського району Дніпропетровської області приніс апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок в частині зміни кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України та призначення покарання у виді 1 року виправних робіт, визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається на необґрунтовану зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення вчиненого обвинуваченим з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України та призначення покарання у виді 1 року виправних робіт. Наголошується на неодноразовій зміні пояснень ОСОБА_7 стосовно спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Звертається увага, на те, що обвинувачений не визнаючи вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, визнає вину у вчиненні ч. 1 ст. 125 КК України, тим самим підтверджуючи наявність конфлікту між ним та померлим ОСОБА_9 ..

Автором апеляційної скарги зазначається, що вина обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК підтверджується, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .. Прокурор зазначає, що пояснення експерта ОСОБА_14 , і свідків кримінального провадження узгоджуються з висновком комісійної судово-медичної експертизи, та підтверджують винуватість ОСОБА_7 в умисному спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 , будучи особою, раніше судимою за ст. 164 КК України, за обставин викладених у вироку, злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини.

Також, суд встановив, що ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 4 червня 2013 року близько 21 години знаходячись в АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході раптово виниклої сварки, маючи умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , реалізуючи свої злочинні наміри, діючи умисно, звалив останнього на землю, після чого наніс серію ударів ногами в область тулуба ОСОБА_9 зліва та справа, в результаті чого, ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому ребер зліва 8-10 по передній пахвинній лінії, переломів ребер справа 2-6 по передній пахвинній і 1-9 по задній пахвинній лініях, пошкодження пристінкової плеври в області переломів 1-4, 8 ребер по задній пахвинній лінії праворуч, перелому груднини в області 1-го міжребер`я з кровопроливом у м`які тканини, вогнищеві крововиливи в областях переломів ребер попередніх пахвинних лініях справа та зліва, які згідно висновку експерта відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, які призвели до смерті потерпілого ОСОБА_9 ..

Дії обвинуваченого були кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Однак, місцевий суд, за обставин, відображених у вироку, прийшов до висновку про відсутність в матеріалах справи фактичних даних, які б свідчили про причетність ОСОБА_7 до умисного спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили його смерть потерпілого.

Разом з цим, суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за мотивів, викладених у вироку, однак не сформулював обставини вчинення останнім вказаного кримінального правопорушення, які визнав доведеними.

В суді апеляційної інстанції прокурор підтримав принесену апеляцію та просив її задовольнити.

На думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, вирок місцевого суду є законним і обґрунтованим, а тому апеляція прокурора задоволенню не підлягає.

Вислухавши пояснення учасників апеляційного провадження та їх доводи в судових дебатах, проаналізувавши доводи, які викладені в апеляції і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів вважає, що принесена апеляція підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіркою оскаржуваного вироку на відповідність вимогам кримінального процесуального закону встановлено, що судове рішення було ухвалено з істотними порушеннями вимог ст. 374 КПК України.

Так, Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено два види вироків: виправдувальний та обвинувальний.

Вирок суду складається, в тому числі, і з мотивувальної частини, в якій знаходять своє відображення обґрунтування вирішених судом питань факту і права.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України, в мотивувальній частині вироку, в разі визнання особи виправданою, наводиться формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі, а в разі визнання особи винуватою, мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Однак, як вбачається з вироку, суд дійшов до висновку про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 125 КК України.

Разом з тим, мотивувальну частину вироку, за епізодом обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України суд виклав як виправдувальний вирок, вказавши, що «також ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що…».

Давши належну та об`єктивну оцінку дослідженим безпосередньо в судовому засіданні доказам по пред`явленому обвинуваченні та дійшовши до висновку про відсутність будь-яких інших доказів, які б вказували та підтверджували факт та обставини заподіяння саме обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які потягли за собою його смерть, суд прийшов до висновку про те, що своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.

Однак, в такому разі, коли мотивувальну частину вироку за ч. 2 ст. 121 КК України суд сформулював як виправдувальний вирок, а потім дійшов до висновку про доведеність та наявність в діях ОСОБА_7 тільки умисного спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень, суд повинен був вказати у вироку обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, визнані судом доведеними.

Отже, в даному випадку суд не встановив та не навів у вироку, як того вимагає кримінальний процесуальний закон, обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, за яке його засудив.

Таким чином, колегія суддів констатує порушення судом першої інстанції права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки особа, яка за вироком отримала кримінальне покарання, не вбачає з вироку, яке кримінальне правопорушення та за яких обставин вона його вчинила.

Допущене судом порушення вимог ст. 374 КПК України є істотним, оскільки вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо дотримуючись вимог ст. ст. 370, 373, 374, 375 КПК України.

За вказаних обставин, коли суд першої інстанції визнав недоведеним вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а дії ОСОБА_7 кваліфікував за ч. 1 ст. 125 КК України, не встановивши при цьому обставини заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості, передбаченими КПК способами, перевірити доводи апеляції прокурора щодо незаконності вироку з тих підстав, які викладені в апеляції.

Таким чином, в зв`язку з відсутністю предмету апеляційного перегляду, апеляційний суд не може ухвалити за поданою апеляцією обґрунтоване рішення без скасування вироку і призначення нового судового розгляду.

Зважаючи на викладене та відповідно до вимог ст. 7, ч. 6 ст. 9, ч. 1 ст. 412, ст. 415 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині засудження його за ч. 1 ст. 125 КК України та пред`явленого обвинувачення по ч. 2 ст. 121 КК України, і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції необхідно повно та об`єктивно дослідити пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України і ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 164 КК України в апеляції не оскаржується, а тому, в цій частині вирок, повинен бути залишений без змін.

На підставі ст. ст. 7, 9, 374, 412 КПК України, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
ухвалила:
апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Магдалинівського району Дніпропетровської області задовольнити частково.

Вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині засудження останнього за ч. 1 ст. 125 КК України та пред`явленого обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України, скасувати і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у виді домашнього арешту, залишити без змін.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області