АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 24 березня 2016 року матеріали кримінального провадження № 0005769 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, щодо

ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, громадянка України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

обвинувачену у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора захисника обвинуваченоїОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком суду ОСОБА_6 визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 213 КК України, та виправданою за недоведеністю в її діянні складу кримінального правопорушення.
Судом також вирішено питання судових витрат та речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду першої інстанції повністю у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, за якою призначити їй покарання у виді 1 року обмеження волі і на підставі ст. 75 того ж Кодексу, звільнити її від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік, поклавши на неї обов`язки, передбачені п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. Апеляційна скарга мотивована зокрема тим, що висновки суду першої інстанції в повному обсязі спростовуються долученими до матеріалів кримінального провадження доказами, а також показаннями свідка ОСОБА_9 . При цьому прокурор зазначає, що надані суду показання обвинуваченою ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_10 , що стосуються цивільно-правових відносин, які нібито виникли між нею та ФОП ОСОБА_10 , є непослідовними, нелогічними та такими, що викликають суттєві сумніви у їх правдивості. Крім того, апелянт вважає, що договір-доручення від 01 травня 2015 року, укладений між обвинуваченою ОСОБА_6 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 , не був належним чином відкритий стороні обвинувачення, а тому визнання його судом як доказ є недопустимим.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення прокурора, обвинуваченої та її захисника, які, кожен окремо, заперечили проти задоволення апеляційної скарги, та просили вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченої, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановив місцевий суд, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що вона 19 травня 2015 року близько 12 години перебувала у гаражному приміщенні розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , не будучи зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності в порядку передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15 травня 2003 року, в порушення вимог ст. 4 Закону України «Про металобрухт» від 05 травня 1999 року, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, здійснила прийом у ОСОБА_11 брухту кольорового металу загальною масою 2, 32 кг., сплативши за нього грошові кошти в розмірі 33 грн.

Таким чином, сторона обвинувачення дійшла висновку, що ОСОБА_6 своїми діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 213 КК України, а саме здійснення прийому брухту кольорових та чорних металів фізичною особою.

Виходячи із змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим кодексом випадках - на потерпілого.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, недопустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На підставі ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Суд першої інстанції виконав вимоги закону.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 висунуте обвинувачення у тому, що вона 19 травня 2015 року, біля 12 години, перебуваючи в гаражному приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , здійснила прийом у ОСОБА_11 брухту кольорового металу, загальною масою 2,32 кг. без державної реєстрації та спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення операцій із металобрухтом, сплативши йому за це грошові кошти, в розмірі 33 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 КК України об`єктивна сторона цього злочину полягає у вчиненні дій щодо здійснення операцій з брухтом кольорових і чорних металів без державної реєстрації або без спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством, або наданні приміщень та споруд для розташування незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту, організації незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про металобрухт» операції з металобрухтом це заготівля, переробка, металургійна переробка брухту чорних і кольорових металів. Заготівля металобрухту - діяльність, пов`язана із збиранням, купівлею, зберіганням та реалізацією металобрухту юридичними або фізичними особами - суб`єктами господарювання, які здійснюють операції з металобрухтом.

Відповідно до п. 26 ч. 3 ст. 9 «Про ліцензування певних видів діяльності» ліцензуванню підлягає заготівля, переробка, металургійна переробка металобрухту кольорових і чорних металів.

За таких обставин, згідно з вимогами ст.ст. 92, 337 КПК України, прокурор в даному випадку зобов`язаний довести винуватість ОСОБА_6 у здійсненні прийому брухту кольорових та чорних металів, як фізичною особою.

Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та безпосередньо досліджених судом доказів, поданих стороною обвинувачення, прокурором в суді першої інстанції не доведено винуватість ОСОБА_6 у інкримінованому їй кримінальному правопорушенні.

Доводи апелянта про те, що висновки суду, викладені у вироку від 11 грудня 2015 року, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, на думку колегії суддів є не обґрунтованими, оскільки свідок ОСОБА_9 , на показання якого прокурор посилається як на доказ винуватості ОСОБА_6 , в суді першої інстанції зазначила, що користувалася послугами приймального пункту де працює ОСОБА_6 , куди здавала пляшки, макулатуру, метал, за що обвинувачена надавала грошові кошти.

Доводи прокурора щодо винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні також спростовуються показаннями свідка ОСОБА_10 , який в суді першої інстанції показав, що обвинувачена здійснює діяльність в пункті прийому вторинної сировини та металолому, який знаходиться на АДРЕСА_2 в гаражному приміщенні, що належить йому. Діяльність ОСОБА_6 здійснює відповідно до договору доручення. В травні місяці 2015 року до нього зателефонувала ОСОБА_6 та повідомила про приїзд працівників міліції. Приїхавши в гараж від слідчого дізнався, що на лінію 102 надійшов телефонний дзвінок про те, що чоловік без згоди дружини здав в пункт прийому вторинної сировини дві сковороди та алюмінієву каструлю. Потім працівники міліції стали вимагати дозвільні документи, на що він повідомив, що він їх вже може надати, однак слідчий сказав принести їх на наступний день. На наступний день він приніс до райвідділу дозвільні документи, серед яких був договір-доручення, однак слідчий їх не взяв, а замість того допитав його в якості свідка.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставним посилання прокурора на те, що договір-доручення, укладений між обвинуваченою ОСОБА_6 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 не був належним чином відкритий стороні обвинувачення, оскільки дане твердження спростовується вищенаведеними показами свідка ОСОБА_10 і тому підстав вважати даний договір як недопустимий доказ не вбачається.

Таким чином, виправдовуючи ОСОБА_6 , суд, проаналізувавши показання самої обвинуваченої, свідків, інші докази та матеріали кримінального провадження в їх сукупності, які стосуються об`єму обвинувачення, відсутність у сторони обвинувачення доказів у підтвердження об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, дійшов обґрунтованого висновку, що всіма можливими зібраними доказами не доведено вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя " визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

При цьому, слід мати на увазі, що ст. 62 Конституції Українипередбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» встановлено, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим.

Таким чином, свої висновки щодо поданих доказів, які стосуються об`єму висунутого обвинувачення, та їх оцінки в сукупності з іншими наведеними у вироку та узгодженими між собою доказами про недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою ОСОБА_6 , суд першої інстанції належним чином мотивував. З цими висновками погоджується і колегія суддів.

Відповідає вимогам закону і ухвалений судом виправдувальний вирок. У відповідності із вимогами ст. 374 КПК України суд вказав на вищевикладені підстави для виправдання обвинуваченої з зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.

На думку колегії суддів вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, оскільки ухвалений згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження на підставі досліджених з достатньою повнотою та належним чином оцінених всіх доказів, які стосуються об`єму обвинувачення ОСОБА_6 , колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про недоведеність вчинення обвинуваченою злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, обґрунтованим, а тому виправдувальний вирок щодо неї ухвалений законно, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. У зв`язку з наведеним апеляційну скаргу прокурора залишає без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, яким ОСОБА_6 визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 213 КК України, та виправданою за недоведеністю в її діянні складу кримінального правопорушення, - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-кп/796/511/2016 Категорія КК: ч. 1 ст. 213 КК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_12 Доповідач: ОСОБА_1