АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №636/2958/15-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/790/695/16 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.407 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 червня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 30 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:
Зазначеним вироком,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Колосівки Великобагачанського району Полтавської області, громадянин України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, раніше не судимого, 22 квітня 2015 р. призваного на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 , солдат, такелажник 1 такелажного відділення такелажного взводу роти забезпечення батальйону забезпечення, ВОС 827936А, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засуджений за ч.4 ст.407 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст.62 КК України ОСОБА_8 призначене покарання замінено на тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на останнього наступних обов`язків: прибувати до військової прокуратури Харківського гарнізону за першою вимогою, не залишати місце проходження військової служби в/ч НОМЕР_1 цілодобово та носити електронний засіб контролю, але не більше ніж на два місяці, тобто до 27 вересня 2015 року.
Як встановив суд, солдат 22 квітня 2015 року ОСОБА_8 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_3 на строкову військову службу та направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться у АДРЕСА_2 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №123 від 22 квітня 2015 року, ОСОБА_8 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду старшого механіка відділення обслуговування та ремонту техніки взводу забезпечення живучості інженерно-технічної роти військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до вимог ст.1, ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.2, ст.9, ст.11, ст.16, ст.127, ст.128, ст.ст.216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_8 під час проходження строкової військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Окрім цього, згідно вищевказаних положень, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Разом з тим, близько 4 години 2 червня 2015 року ОСОБА_8 умисно, самовільно, без поважних причин та без дозволу командирів й начальників, в умовах особливого періоду, залишив територію військової частини НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Вільний час, що з`явився у зв`язку із цим використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків із строкової військової служби. Однак, о 9 годині 40 хвилин 4 червня 2015 року ОСОБА_8 був затриманий працівниками правоохоронного органу.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 зазначає, що факт затримання ОСОБА_8 органами правопорядку не відповідає дійсності, оскільки у день зникнення її підзахисного до нього додому прибули представники військової частини, однак родичам не було відомо про його місцеперебування. Тому 3 червня 2016 року родичі ОСОБА_8 почали його шукати, а коли знайшли у шоковому стані та майже без одягу, він їм пояснив, що у військовій частині над ним знущались та били.

Наступного дня, він разом матір`ю та бабусею приїхали у Полтавську військову службу правопорядку, звідки він був направлений до місця проходження військової служби у АДРЕСА_2 .

Апелянт зазначає, що суд не взяв до уваги факт побиття та знущання над її підзахисним в місці проходження військової служби, не повністю врахува, що ОСОБА_8 одружений, має сім`ю, повністю визнав свою провину, з`явився із зізнанням та щирим каяттям.

На думку апелянта, дії ОСОБА_8 підпадають під ознаки ч.1 ст.407 КК України, як самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби.

Зазначаючи, що в країні не оголошено військового стану, а військові дії, які відбуваються у нашій країні кваліфікуються як антитерористична операція, і ОСОБА_8 був призваний на строкову військову службу, а не на військову службу в зону АТО, то його дії не підпадають під ознаки ч.4 ст.407 КК України.

З наведе них підстав, апелянт просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.4 ст.407 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 1 року тримання у дисциплінарному батальйоні, або звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 2 роки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши зазначені доводи і матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, в апеляційній скарзі не заперечується висновок суду про самовільне залишення обвинуваченим військової частини 2 червня 2015 року, а також, що ОСОБА_8 на час зазначених дій, був солдатом строкової служби і проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , розташованій на території Чугуївського району Харківської області.

Згідно диспозиції, ч.1 ст.407 КК України, склад злочину, передбачений цією статтею Кримінального кодексу України, настає у випадку самовільного залишення військової частини військовослужбовцем строкової служби на строк понад три доби, але не більше одного місяця.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що не оскаржується і в апеляційній скарзі, що ОСОБА_8 самовільно залишив розташування військової частини і був відсутній за місцем проходження військової служби протягом меншого строку, оскільки зранку 4 червня 2015 року, тобто через 2 доби після залишення військової частини, він був затриманий співробітниками правоохоронного органу.

Зазначені обставини свідчать про відсутність будь-яких підстав для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.407 КК України, про що йдеться у мотивувальній частині апеляційної скарги.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апелянта про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.4 ст.407 КК України, оскільки в країні не оголошено військового стану, а лише провадиться Антитерористична операція.

При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Так, злочин ОСОБА_8 скоїв в проміжок часу між 2 і 4 червня 2015 року.

Згідно ч.4 ст.407 КК України, яка прийнята законом від 5 лютого 2015 року, складом злочину, передбаченого цією частиною ст.407 КК України є самовільне залишення військової частини, або місця служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стані, вчинене особами, зазначеними в частині першій, або другій цієї статті.

Статтею першою Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в редакції від 2 березня 2005 року, та статтею першою Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року, зазначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших
військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ
і організацій, а також виконання громадянами України свого
конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та
територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період
після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні почався з оприлюднення 18 березня 2014 року Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року про мобілізацію.
Згідно з цим Законом мобілізація проводиться на території 18 областей України та м.Києва, серед яких зазначені, зокрема Сумська, Полтавська та Харківська області.
Офіційно Антитерористична операція була розпочата 14 квітня 2014 року Указом Президента України № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Зміст зазначених законів дає підстави для висновку, що Антитерористична операція (АТО), це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення злочинних дій, здійснюваних з терористичною метою, і що відбувається вона у певному визначеному регіоні та саме з цим пов`язаний режим території АТО.
Наведений зміст зазначених Законів та характер встановлених міським судом дій обвинуваченого, свідчить про правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 саме за ч.4 ст.307 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого за наведеним законом.
Стосовно призначеного ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі узгоджується з санкцією ч.4 ст.407 КК України.
При призначенні обвинуваченому покарання міський суд правильно врахував, що ОСОБА_8 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, визнав себе винним у скоєнні вищезазначеного злочину, за сплином двох діб добровільно з`явився до військової прокуратури у м. Полтаві, звідки самостійно, з`явився до військової частини за місцем проходження служби.
Окрім того, обвинувачений має сім`ю, до військової служби працював трактористом в сільгосппідприємстві за місцем свого проживання.
Зазначені обставини правильно оцінені судом першої інстанції як такі, що давали підстави для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України.
Сукупність наявних у вироку та у матеріалах кримінального провадження доказів свідчить про відсутність підстав для зміни вироку суду і для задоволення апеляційної скарги захисника.
Згідно пояснень обвинуваченого він, органом прокуратури був затриманий 4 червня 2015 року на території військової частини за місцем проходження служби після чого до сьогоднішнього дня послідовно тримався спершу в військовій частині, а потім в дисциплінарному батальоні, дислокованому у АДРЕСА_1 .
Протоколом від 4 червня 2015 року ( т.1 а.п.8-12) підтверджується факт затримання ОСОБА_8 саме в цей день.
Перебування обвинуваченого в дисциплінарному батальоні підтверджується фактом його етапування в судове засідання на 9 червня 2016 року саме з цієї військової частини та наданою командиром дисциплінарної роти виключно позитивною характеристикою на ОСОБА_8 .
Оскільки ОСОБА_8 з 4 червня 2015 року до вступу вироку 9 червня 2016 року в законну силу перебував під вартою в якості заходу, що забезпечував проведення слідчих дій та судовий розгляд, цей час, згідно ст.72 КК України підлягає зарахуванню у строк відбутого покарання у співвідношенні 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Зважаючи, що з 4 червня 2015 року по 9 червня 2016 року минув 1 рік та 5 днів, і цей строк перераховується у співвідношенні 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі, ОСОБА_8 слід вважати особою, яка відбула призначене йому покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, тому він, згідно з ч.2 та ч.3 ст.534 КПК України, підлягає звільненню з-під варти в залі суду негайно.
Керуючись ст.ст. 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 30 липня 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
На підставі підпункту «а» п.1 ч.1 ст.72 КК України та ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення з 4 червня 2015 року по 9 червня 2016 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Згідно з ч.2 та ч.3 ст.534 КПК України, звільнити ОСОБА_8 з-під варти в залі суду негайно.
Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді