АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-сс/796/2301/2016 р. Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 170 КПК України Доповідач ОСОБА_2

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, а саме: приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 305,9 м2.

Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, слідчий суддя врахувавши, що вказане майно є предметом вчинення кримінального правопорушення, та з метою запобігання його відчуження третім особам та вчинення інших протиправних дій, прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, власники майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту відмовити. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6 посилається на те, що він є законним власником нерухомого майна на підставі цивільно-правового договору, чинність якого не оскаржена та зазначає, що прокурор у клопотанні, посилається на невірні відомості стосовно наявності права власності у потерпілого.
Крім того зазначає, що прокурор необґрунтовано посилається на захист права потерпілого на житло, адже приміщення на яке накладено арешт не є житлом.
Також вказує на те, що розгляд клопотання про обмеження особи вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном є порушенням її конституційних прав та зазначає, що зазначене нерухоме майно, не може виступати як речовий доказ по даній справі, оскільки саме по собі не може містити певну достатню інформацію, відомості про кримінальне правопорушення, а тому, на думку апелянта, відсутні підстави для накладення арешту.
ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити в задоволенні клопотання прокурора. Апелянт стверджує, що оскаржувана ухвала є незаконно та не обґрунтованою. Вказує на те, що клопотання прокурора про накладення арешту не відповідає вимогам ст. 171 КПК, оскільки є необґрунтованим та містить факти які не відповідають дійсності.
Також апелянт наголошує на тому, що стороною обвинувачення не були доведені факти обману, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, або збіг тяжких обставин, які змусили потерпілого укласти кредитний договір з довіреною особою Голови Спостережної Ради ПАТ «Банк Національний Кредит» ОСОБА_9 ОСОБА_7 .
Далі в апеляційній скарзі зазначає, що прокурор, подаючи клопотання, не обґрунтував чому дане майно є доказом злочину, та чи містить воно доказову інформацію щодо вчинення правопорушення, що може встановити вину особи, а тому, на думку апелянта, у даному кримінальному провадженні відсутні підстави для накладення арешту.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає,що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, Київською місцевою прокуратурою № 10 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000142, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_8 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 305,9 м2.

07.06.2016 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва вказане клопотання задоволено та накладено арешт на приміщення № 3 у будинку АДРЕСА_2 загальною площею 305,9 м2.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційних скарг такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.

Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання прокурора, внесене в межах кримінального провадження № 0000142, про накладення арешту на приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 305,9 м2, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення прокурора та, дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та накладення арешту, з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно зазначене в клопотанні.
Посилання власника майна ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що він є законним власником нерухомого майна на підставі цивільно-правового договору, чинність якого не оскаржена, не є самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого відповідно до вимог ст. 173 КПК України, як і твердження апелянта стосовно того, що прокурор у клопотанні посилається на невірні відомості щодо наявності права власності у потерпілого.

Що стосується твердження апелентаОСОБА_6 з приводу того, що приміщення, на яке прокурор просить накласти арешт, не є житловим, то воно не є предметом розгляду на даній стадії провадження. Клопотання прокурора подане з метою забезпечення збереження речових доказів та відповідає вимогам закону.

Більш того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено, а тому вимоги апеляційної скарги в частині того, що розгляд клопотання про обмеження особи вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном є порушенням її конституційних прав, на даній стадії провадження, слід визнати непереконливими.

Що стосується вимог апеляційної скарги апелянта ОСОБА_7 стосовно того, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, то вони є необгрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами провадження.

Так, відповідно до вимог ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Як вбачається із тексту клопотання прокурора, в ньому чітко вказана мета накладення арешту, а саме забезпечення збереження речових доказів, а тому підстав вважати його необгрунтованими та таким, що не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Вимоги апелянта ОСОБА_7 щодо недоведеності стороною обвинувачення фактів обману, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, збіг тяжких обставин, які змусили потерпілого укласти кредитний договір та необгрунтування прокурором чому дане майно є доказом злочину, та чи містить воно доказову інформацію щодо вчинення правопорушення, що може встановити вину особи, колегія суддів визнає передчасними, оскільки слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 305,9 м2, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому доводи апелянтів щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчогосудді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року, якою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_8 та накладено арешт на майно - приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 3025,9 м2, залишити без змін, а апеляційні скарги власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4