Справа № 344/1464/14-к
Провадження № 11-кп/779/11/2016
Категорія ч.2 ст.367 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

виправданого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

представника

потерпілої ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську кримінальне провадження за апеляційними скаргами старшого прокурора прокуратури м. Івано-Франківська ОСОБА_13 та представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 , на вирок Івано-Франківського міського суду від 24 березня 2015 року, по кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України (далі КК), -

в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженого, на утриманні має трьох малолітніх дітей, не працюючого, судимого вироком Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2013 року за ч. 3 ст. 368-4 КК до 85000 грн. штрафу, з позбавленням права обіймати посади та здійснювати професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки, звільнено від призначеного покарання на підставі ч. 4, ст. 74 КК, громадянина України, -

визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 залишено без розгляду.

Згідно з оскарженим вироком суд встановив, що органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що він вчинив службову недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що заподіяло тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян. І ставлячи у вину ОСОБА_9 вчинення зазначеного злочину орган досудового розслідування виходив з того, що обвинувачений з 31 травня 2007 року був призначений на посаду юриста-реєстратора прав на нерухоме майно Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації (далі ОБТІ) і на нього згідно посадової інструкції, затвердженої 25 червня 2007 року, було покладено відповідні обов`язки, зокрема, що він зобов`язаний був приймати та перевіряти документи подані для реєстрації прав власності на нерухоме майно; виконувати всі види реєстрації прав власності на нерухоме майно; приймати рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації; вносити записи в реєстрові книги та документи та ряд інших обов`язків і ніс відповідальність за правильність виготовлених ним документів та інше; був службовою особою комунального підприємства та наділеним адміністративно-розпорядчими функціями, пов`язаними з прийняттям рішень про реєстрацію прав власності на нерухоме майно. Перебуваючи на вказаній посаді, ОСОБА_9 згідно положення «Про порядок замовлення, зберігання та витрачення спеціальних бланків для видачі витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно та свідоцтв про право власності», затвердженого наказом начальника ОБТІ № 127 від 19 листопада 2008 року, згідно «Книги обліку витрачених спеціальних бланків документів інформаційної системи Міністерства Юстиції України», 22 жовтня 2008 року отримав бланк свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 та 10 листопада 2008 року бланк для витягу з реєстрації права власності серії ССМ № 866668, які в подальшому в службовій діяльності не використав і при невстановлених слідством обставинах втратив, але у порушення вимог п. 4.2. Положення, ним не було негайно повідомлено про втрату даних бланків документів начальника ОБТІ. 20 червня 2013 року ОСОБА_9 було звільнено з роботи за угодою сторін. Однак при цьому ОСОБА_9 теж не було повідомлено про втрату даних бланків документів начальника ОБТІ і, у зв`язку з втратою цих бланків, а також невжиття відповідних заходів по негайному повідомленню про даний факт керівництва ОБТІ, він вчинив службову недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що заподіяло тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, що мало результатом подальше використання вказаних вище бланків документів при засвідченні приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 договору купівлі-продажу № 504 від 23 березня 2013 року, згідно якого невстановленою слідством особою було продано гр. ОСОБА_15 квартиру АДРЕСА_2 , ринкова вартість якої станом на 16 квітня 2013 року становила 255 029 грн., чим було заподіяно ОСОБА_11 майнову шкоду на вказану суму.

У вироку суд зазначив, що вирішуючи справу, він виходив з того, що суть обвинувачення ОСОБА_9 зводиться до того, що той, працюючи юристом-реєстратором БТІ, отримав вказані бланки, і у службовій діяльності їх не використав, а втратив при невстановлених обставинах, але при цьому не повідомив про втрату керівництво БТІ, а втраченими бланками скористались невстановлені слідством особи і, підробивши відповідні документи, відчужили квартиру ОСОБА_11 . При цьому ОСОБА_9 не ставиться у вину, що він, відповідно до тих чи інших своїх службових обов`язків, повинен був належно зберігати ці бланки та нести відповідальність за їх збереження чи втрату і що саме порушення тих чи інших конкретних службових обов`язків призвело до зазначених наслідків.

При цьому суд також вказав, що як вбачається з долученої до матеріалів провадження постанови старшого прокурора прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_16 від 09 січня 2014 року у провадженні СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області перебувають матеріали досудового розслідування за фактом того, що 23 березня 2013 року невідомі особи шахрайським шляхом, та внаслідок підробки документів, а саме свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також договору купівлі-продажу, заволоділи квартирою АДРЕСА_2 , чим було заподіяно ОСОБА_11 майнову шкоду на суму 500000 гривень, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 367 КК ( том 1, а п. 154-158 ). І вже з вказаних матеріалів виділено в окреме провадження матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_17 за ч. 2 ст. 367 КК України.

Свою позицію про визнання ОСОБА_9 невинуватим та виправдання суд мотивував наступним чином.

Суд виходив з того, що ОСОБА_9 звинувачують у вчиненні вказаного службового злочину і в такому провадженні необхідне з`ясування всіх фактичних обставин справи, службового становища й кола повноважень особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, мотиву, мети і характеру вчинених дій, їх співставленням із службовим становищем зазначеної особи та наслідками, що настали. Ст. 367 КК, в редакції станом на жовтень-листопад 2008 року, передбачала і передбачає по суті і на даний час, кримінальну відповідальність за службову недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам окремих юридичних осіб. А частина друга цієї статті передбачає відповідальність за те саме діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки. Тобто службова недбалість - єдиний необережний злочин у сфері службової діяльності і виходячи зі змісту ст. 25 КК орган досудового розслідування повинен був визначитись, в тому числі і у якій саме формі ( злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості ) вчинено ним даний злочин. Проте, орган досудового розслідування цього не виконав. Що відповідно до чинного законодавства та судової практики, відповідальність за ст. 367 КК наступає якщо є наявними три ознаки у їх сукупності : дія або бездіяльність службової особи, наслідки у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам громадян, державним чи громадським інтересам, або інтересам окремих юридичних осіб, причинний зв`язок між вказаними діями чи бездіяльністю та шкідливими наслідками. І у якій формі це може проявитись. Для кваліфікації дій винного за ст. 367 КК має бути встановлено, що діяння вчинене службовою особою під час виконання нею своїх обов`язків, і що шкода, заподіяна службовою особою, з інших обставин, що не залежали від неї, не дають підстав говорити про наявність злочинної службової недбалості. Так само не утворюють складу цього злочину шкідливі наслідки, що настали з причин, які службова особа не могла усунути. Але при оголошенні ОСОБА_9 підозри, а відтак і в обвинувальному акті цих вимог чинного законодавства не враховано.

Виходячи зі змісту ст. 337 ч. 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд зазначив, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Отже, суд не може поставити у вину особі вчинення інших діянь, ніж це зазначено в обвинувальному акті. Відповідно до ч. 2 цієї статті під час судового розгляду тільки прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення та інше. А ст. 91 КПК України вказує перелік обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженню та порядок їх доказування. Але на думку суду орган досудового розслідування цих вимог закону не дотримався.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК прокурор в ході судового розгляду повинен був надати суду докази про те, що в діях ОСОБА_9 є ознаки злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК при обставинах зазначених в обвинуваченні.

Суд вказав, що у підтвердження висунутого ОСОБА_9 звинувачення, прокурором заявлено для допиту та допитано судом ряд свідків та потерпілу, надано ряд письмових доказів. Показання вказаних осіб та суть наданих та отриманих в ході судового розгляду письмових документів суд в деталях виклав у тексті вироку. При цьому суд, не заперечуючи факту отримання обвинуваченим спецбланків, не вважав за необхідне виключити ті чи інші докази з обвинувачення як такі, що їх він відхиляє з тих чи інших причин. І давши оцінку цим доказам, суд прийшов до висновку, що вони підтверджують, факт звернення обвинуваченого у жовтні 2008 року до керівника ОБТІ у зв`язку з втратою спецбланків, але не вказаних вище, а інших. Крім цього, суд виходив з того, що дослідженими доказами, в їх сукупності, також достовірно підтверджується, що втрачені обвинуваченим спецбланки були підписані як керівником ОБТІ, так і міським головою, що свідчить про те, що вони були, після їх заповнення невстановленими досудовим слідством особами, знаходились в ОБТІ та міській раді в порядку їх подання на підпис, вказаним посадовим особам, але орган досудового розслідування, не побажав вияснити обставин їх підписання, що могло б мати значення при вирішенні, в тому числі, і питання щодо відповідальності ОСОБА_9 , оскільки при встановленні винних в цьому осіб, вони понесли б відповідальність за вчинені умисні дії, зазначені вище. Аналізуючи всі досліджені докази, в їх сукупності, суд прийшов до висновку про те, що підробка документів та їх використання з метою відчуження та сам факт відчуження квартири ОСОБА_11 невстановленими особами, не перебувають у причинному зв`язку з фактом втрати обвинуваченим спецбланків і не можуть бути визнані обставинами, які вказують на вину ОСОБА_9 у тому, що відбулось таке відчуженні квартири та спричинення потерпілій збитків. Втрата бланків у всякому випадку не тягне за собою таких наслідків, і не може стати підставою для притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за ст. 367 КК. Однак таке стало наслідком інших діянь, що дійсно є злочинними, і що це слід буде встановити в ході досудового слідства по кримінальному провадженню, з якого виділено провадження щодо ОСОБА_9 .

Суд також зазначив, що дослідивши подані сторонами докази в підтвердження своїх доводів, та з`ясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку, що обвинувачення, висунуте ОСОБА_9 , свого підтвердження не знайшло. Разом з тим, обставин, які підлягають доказуванню по такому обвинуваченню та доказів, які підтвердили б вину обвинуваченого у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, поза розумним сумнівом, прокурором не надано, і вину ОСОБА_9 в такому не доведено. При розгляді справи по суті суд, сприяв сторонам у дослідженні та отриманні необхідних доказів, після завершення дослідження яких жодна зі сторін не заявляла клопотань про необхідність надання суду чи допомоги у сприянні в отриманні тих чи інших додаткових доказів.

З урахуванням дослідженого суд прийняв рішення, виходячи із змісту ст. ст. 17, 85, 94, 373 КПК.

В апеляційній скарзі (далі АС) прокурор просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою позицію тим, що суд в порушення вимог ст. ст. 94, 370 КПК в мотивувальній частині вироку, вказавши в чому обвинувачується ОСОБА_9 , недостатньо зазначив підстав недоведеності його вини у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КПК. Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 373, 374 КПК вирок має бути законним і обґрунтованим, і визначає що має містити мотивувальна частина виправдувального вироку з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається при цьому включення у вирок суперечливих формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого. Виправдовуючи ОСОБА_9 суд в мотивувальній частині вироку допустив суттєві суперечності. Своє рішення мотивував відсутністю в обвинувальному акті даних в якій формі злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості вчинено ним правопорушення та причинного зв`язку між вказаною бездіяльністю та шкідливими наслідками. Однак в ході судового слідства було досліджено достатньо даних, які вказували, що ОСОБА_9 отримав видані йому зазначені бланки, а також неповідомлення ним про втрату вказаних документів керівництва ОБТІ, і як наслідок використання їх під час продажу вказаної квартири та спричинення злочином тяжких наслідків у вигляді істотної шкоди потерпілій ОСОБА_11 . Встановлено, що не вжиття обвинуваченим достатніх та вичерпних заходів для повідомлення керівництва ОБТІ про втрату спецбланків та не передачі їх після звільнення в 2013 році, суд мотивував виправдання відсутністю доказів спричинення діями обвинуваченого шкоди потерпілій, оскільки немає причинно-наслідкового зв`язку між втратою бланків та настанням фактичних наслідків у вигляді вибуття з власності. Суд належно не проаналізував описані та наведені ним докази.

Далі апелянт зазначає, що виходячи з вимог ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК такі порушення перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. З вироку незрозуміло чому суд приймає одні докази, а відкидає інші; не наведено які конкретні обставини послужили підставою для визнання одних доказів достовірними, а інших такими, що не заслуговують довіри і без аналізу та оцінки визнав їх такими, які жодним чином не підтверджують обвинувачення. Обґрунтовуючи виправдання показаннями лише ОСОБА_9 , однак оцінки документам належної не дав. Не врахував, того, що обвинувачений той не заперечив факту отримання вказаних бланків, однак його показання є суперечливими. Зазначене судом свідчить не про недоведеність вини, а про допущену неповноту і однобічність судового слідства та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та істотне порушення кримінально-процесуального закону.

В своїй АС представник потерпілої ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_12 просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд у суд першої інстанції, мотивуючи тим, що суд не взяв до уваги того, що орган досудового розслідування інкримінує ОСОБА_9 обвинувачення тільки в тому, що той отримав бланки суворої звітності, про що розписався у відповідній книзі і не використав їх у роботі, а втратив при невстановлених слідством обставинах; про втрату не повідомив начальника БТІ, внаслідок чого і настали тяжкі наслідки для потерпілої ОСОБА_11 . Крім цього вважає, що хоча в обов`язки ОСОБА_9 не включено питання зберігання бланків та для їх зберігання не було належних умов, але він повинен за таке нести відповідальність. Докази підтверджують, що він ті бланки отримав, і якби він їх не втратив, то їх би не підробили невстановлені слідством особи та не відчужили квартиру потерпілої. В обвинувальному акті не ставиться питання в обвинувачення ОСОБА_9 , що його дії поєднані з діями інших осіб, а тому вимога суду встановити та притягнути до відповідальності інших осіб не пов`язана з його обвинуваченням. Вважає, що судовий розгляд має проводитись лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Разом з тим, суд дійшов неправильного висновку, що втрата бланків не є наслідком їх підроблення з метою відчуження квартири потерпілої. Такий висновок суду, що обвинувачення не знайшло підтвердження, вважає помилковим.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2015 року, АС прокурора та представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 залишено без задоволення, а вирок Івано-Франківського міського суду від 24 березня 2015 року без зміни.

В подальшому, ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) від 22 жовтня 2015 року, касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 задовольнено частково та скасовано ухвалу апеляційного суду з призначенням нового судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Своє рішення ВССУ мотивував тим, що суд апеляційної інстанції висновки місцевого суду про наявність підстав для виправлення ОСОБА_9 фактично не перевіряв із наведенням докладних мотивів для визнання їх обґрунтованими та не зазначив у своїй ухвалі обґрунтованих підстав, через які вважає доводи АС необґрунтованими, формально розглянувши кримінальне провадження.

Крім цього в ухвалі зазначено, що указуючи про відсутність причинного зв`язку між діянням та наслідками - незаконним відчуженням квартири потерпілої та матеріальних збитків внаслідок цього, апеляційним судом не було наведено докладних мотивів для цього висновку та допущено суперечності, оскільки суд фактично виходив з того, що діяння, передбачене диспозицією статті, мало місце, однак воно не може визнаватися злочинним через відсутність причинного зв`язку між діянням та наслідками, що на думку суду, свідчило про відсутність складу злочину, тоді як місцевий суд у вироку дійшов висновку про те, що до кола службових обов`язків ОСОБА_9 не входило зберігання спеціальних бланків документів, у зв`язку з чим, на думку суду, він не міг нести відповідальність за їх втрату. Також зазначив, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки вказаному висновку місцевого суду щодо відсутності елементу об`єктивної сторони складу злочину суспільного небезпечного діяння ( дії або бездіяльності), водночас взагалі не перевіряв правильність висновків суду першої інстанції щодо компетенції ОСОБА_9 , як службової особи, кола його службових обов`язків, а тому призначено новий апеляційний розгляд.

В засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_11 підтримала подані АС прокурора та її представника-адвоката ОСОБА_12 і пояснила що придбала квартиру в будівельній компанії в АДРЕСА_3 . Дану квартиру придбала для сина, але через деякі сімейні проблеми, тривалий час в ній ніхто не проживав. Останній раз прийшла на дану квартиру три роки тому, в 2012 році, і виявила крадіжку майна, яке в ній знаходилось. Після даного випадку вона звернулася в правоохоронні органи з приводку крадіжки. Однак з приводу крадіжки її майна правоохоронні органи ніяких слідчих дій не проводили, не допитували її з приводу цього, також не визнали її потерпілою. Також вона зазначила, що в той час коли була виявлена крадіжка, квартира ще знаходилась у її власності. За дивним збігом обставин, дана квартира була відчужена приблизно через місяць, після того коли вона звернулася з повідомленням до правоохоронних органів про вчинення крадіжки. По кримінальному провадженні з приводу відчуження майна її визнали потерпілою. На дану квартиру накладено арешт, вона опечатана. Всі документи про право власності на квартиру знаходились в неї на робочому місці, в сейфі. До цього часу невідомо особу, яка продала її квартиру. Право власності на квартиру виробляла сама. Подала цивільний позов про розірвання некчемного договору купівлі-продажу, однак на даний час цивільна справа перебуває на розгляді в Івано-Франківському міському суді.

В засіданні апеляційного суду виправданий ОСОБА_9 свою вину у скоєнні інкримінованого йому злочині повністю заперечив і пояснив, що дійсно він при виконанні службових обов`язків отримав, в тому числі і зазначені в обвинувачені бланки. Облік використаних бланків не здійснював, оскільки не мав доступу до відповідного Реєстру Міністерства юстиції України, а коли звільнився з роботи передав керівнику відділу ОСОБА_18 , згідно акту прийому-передач залишок отриманих бланків. В його обов`язки, згідно з посадовою інструкцією та «Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» входило: реєстрація права власності на нерухоме майно, видача свідоцтв на право власності, витягів про реєстрацію права власності та витягів для відчуження нерухомості. Вказані бланки отримував керівник відділу ОСОБА_19 , а юристи-реєстратори вже в нього брали ці бланки для роботи в потрібній кількості, що фіксувалось у відповідному журналі із зазначенням прізвища отримувача. Ніхто із керівництва не зобов`язував його здавати в кінці робочого дня на зберігання невикористані бланки, вони залишались для використання в роботі на наступний робочий день. Також зазначив, що не було належних умов для зберігання вказаних невикористаних бланків, зберігалися вони на робочому столі. Кабінет, в якому він працював, не охоронявся, був вільний доступ як працівників, так і громадян з якими він працював. В кінці кожного робочого дня кабінет закривався, після чого прибиральниця потім його відкривала для прибирання, цілий вечір він був відкритий. У 2008 році ним було виявлено відсутність кількох бланків. Про це було повідомлено керівництво ОБТІ, направлено звернення до органів внутрішніх справ, і тільки після цього випадку були встановлені металеві шафи для зберігання бланків і видано інструкцію керівництвом ОБТІ про видачу і зберігання бланків. Зазначив, що він ознайомлювався із своєю посадовою інструкцією, про що розписався. В його посадові обов`язки не входило обов`язку зберігання спеціальних бланків, також і не зазначено у його інструкції будь якої відповідальності за їх втрату. Втрачені бланки не були заповнені ним. Хто викрав бланки та підробив документи, йому не відомо

Восени 2013 року від працівників міліції йому стало відомо про відчуження квартири АДРЕСА_2 .

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_2 , пояснення прокурора ОСОБА_8 , потерпілу ОСОБА_11 та її представника ОСОБА_12 , які підтримали подану АС, просять їх задовольнити та скасувати вирок, а справу направити на новий судовий розгляд; пояснення виправданого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які вважають вирок законним і обґрунтованим, АС безпідставними і просили у їх задоволенні відмовити; перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи і мотиви АС колегія суддів приходить до висновку, що їх слід залишити без задоволення, а вирок суду без зміни, виходячи із наступного.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Згідно зі ст. 368 КПК, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення. За змістом ст. 373 КПК, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу, зокрема відсутності події кримінального правопорушення та відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 даної статті, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Таких вимог закону суд першої інстанції при розгляді провадження дотримався в повній мірі. За встановлених фактичних обставин справи, виходячи із закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог статей 17, 94, 368, 374 КПК про те, що вирок суду повинен бути законним і вмотивованим, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції, забезпечуючи принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, прийняв законне та обґрунтоване рішення про невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, який йому був інкримінований. Мотивуючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції вірно зазначив, що діяння у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 не знайшло свого підтвердження. Як убачається з матеріалів справи, суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону в судовому засіданні перевірив усі надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_9 було висунуто обвинувачення та давши їм належну оцінку, обґрунтовано дійшов до правильного висновку про виправдання його за ст. 367 ч.2 КК. Спростовуючи висунуте обвинувачення ОСОБА_9 , суд першої інстанції навів належну мотивацію прийнятого рішення і обґрунтовано дійшов висновку про його виправдання.

Вирок суду відповідає вимогам статей 368-371, 374 КПК, а тому доводи старшого прокурора та представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 у своїх АС про незаконність виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 є необґрунтованими.

Покликання прокурора та представника потерпілого в АС про те, що суд першої інстанції в порушення вимог КПК, в мотивувальні частині вироку, вказавши у чому обвинувачується ОСОБА_9 , недостатньо зазначив підстави недоведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, зокрема службової недбалості, є необґрунтованими, зважаючи на наступне.

Вказуючи на вищезгадане апелянти, в той же час не вказали нічого конкретного з цього приводу, тільки обмежились загальною фразою, тому таке покликання слід вважати невмотивованим конкретними фактичними обставинами та законом.

В той же час, як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, вірно вказав у чому обвинувачується ОСОБА_9 , при цьому зазначив підстави недоведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, також в повній мірі дослідив подані сторонами докази та детально проаналізував їх, і в підтвердження своїх висновків, дав їм правильну, на думку колегії суддів, оцінку. Крім цього, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, іприйшов до правильного висновку, що обвинувачення, висунуте ОСОБА_9 свого підтвердження не знайшло.

Колегія суддів не може погодитися також із доводами, викладеними в АС прокурора про те, що суд не зазначив в мотивувальній частині вироку підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, з яких суд приймає одні докази, а відкидає інші, не вказав які конкретні обставини послужили підставою для визнання одних доказів достовірними, а інших такими, що не заслуговують довіри.

Колегія суддів, з`ясовуючи обставини кримінального провадження та оцінені судом докази, прийшла до висновку, що місцевий суд правильно у вироку зазначив про те, що в рамках кримінального провадження щодо ОСОБА_9 не здобуто жодних переконливих доказів, які б підтверджували пред`явлене йому обвинувачення. Оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності колегія суддів, вважає, що ОСОБА_9 обґрунтовано виправдано за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК. Крім цього, колегія суддів визнає, що надані стороною обвинувачення докази, суд у вироку конкретно зазначив, по якій причині вважає їх такими, що не дають підстав прийти до висновку про те, що ОСОБА_9 вчинив такий злочин.

Переконливим є висновок суду першої інстанції, про те, що дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, він вказав у судовому рішенні, з яких саме підстав дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 .

Доводи в АС прокурора та представника потерпілої про те, що вирок містить істотні суперечності щодо мотивів виправдання обвинуваченого; до вироку включено формулювання, що ставлять під сумнів його невинуватість; суд безпідставно послався на відсутність причинного зв`язку між діянням ОСОБА_9 , що виявилось у втраті спеціальних бланків та неповідомленні про це керівництва, із наслідками що настали; також судом першої інстанції належним чином не обґрунтовано його висновок про відсутність елементу об`єктивної сторони складу злочину суспільного небезпечного діяння (дії або бездіяльності), колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи із наступного.

Вказуючи на таке апелянти в той же час знову як і у попередній вимозі, не вказали нічого конкретного з цього приводу, тільки наводять загальні фрази, що позбавляє суд апеляційної інстанції більш конкретно викласти свою позицію щодо цих апеляційних вимог, тому таке посилання слід вважати невмотивованим конкретними фактичними обставинами та законом.

В той же час апеляційний суд, аналізуючи обставини справи, виходить з того, що відповідальність за ст. 367 КК настає лише у випадку, якщо дії, невиконання чи неналежне виконання яких спричинило передбачені у зазначеній статті наслідки, входили у коло службових обов`язків цієї службової особи. Тому для наявності об`єктивної сторони недбалості необхідно встановити нормативний акт, яким визначається компетенція службової особи, коло службових обов`язків, покладених на неї цим актом, у встановленому законом порядку, та у чому саме виявилися допущені нею порушення службових обов`язків. Як підтверджує копія Посадової інструкції юриста-реєстратора прав на нерухоме майно ОБТІ, затверджена 25 червня 2007 року начальником Івано-Франківського ОБТІ, з якою ознайомлено ОСОБА_9 , серед покладених на юриста-реєстратора обов`язків, визначених розділом ІІ цієї інструкції, зазначено: здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно, прийняття у зв`язку з цим відповідних рішень, внесення записів в книги та документи щодо цього, своїм підписом посвідчувати достовірність даних реєстрації тощо. Розділом ІV передбачено відповідальність, в тому числі, за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків в межах визначених законодавством України про працю. При цьому цієї інструкцією не покладено обов`язку зберігання отриманих ним бланків чи відповідальності за їх збереження, а відповідно і втрату ( том 1 а. с. 230-231, том 2 а. с. 96 ).

Відповідно до наказу начальника ОБТІ від 19 листопада 2008 року № 127 ( том 1, а. с. 235 ), яким було затверджено Положення про порядок замовлення, зберігання і витрачання спеціальних бланків для видачі витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно та свідоцтв про право власності ( том 1 а.с. 236-237 ), п. 3.4 передбачено, що, видача бланків юристам-реєстраторам проводиться керівником виробничого відділу, відповідно до п. 3.5 облік видачі бланків юристам-реєстраторам здійснюється керівником виробничого відділу у книзі обліку видачі бланків юристам-реєстраторам, а відповідно до п. 4.1 зберігання бланків повинно бути організовано у кожному виробничому відділі таким чином, щоб була забезпечена повна схоронність їх від крадіжок, пожеж і пошкодження в усіх місцях їх зберігання в процесі використання, п. 4.2 - всі бланки зберігаються з металевій шафі в кабінеті керівника виробничого відділу, п. 4.3 - бланки, видані юристу-реєстратору, та не використані протягом робочого дня, зберігаються у металевій шафі в кабінеті керівника виробничого відділу, п. 4.2 - у разі виявлення факту втрати або крадіжки бланків юрист-реєстратор чи керівник виробничого відділу зобов`язаний негайно повідомити про це начальника бюро ( зазначивши дату втрати, крадіжки, серії та номери втрачених чи украдених бланків ). Начальник бюро негайно повідомляє про це Івано-Франківську філію ДП «Інформаційний центр» Мінюсту України для внесення змін до Реєстру, а також органи внутрішніх справ для вжиття заходів з їх розшуку. За фактом утрати або крадіжки бланків призначається службове розслідування.

А п. 4.3 передбачає, що відповідальність за зберігання бланків несуть керівники виробничих відділів.

Згідно пунктів Положення 5.2-5.3 - про виявлення відсутніх бланків керівники виробничих відділів складають акт, який подають керівнику відділу державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, а останній на їх основі складає зведений акт та надсилає письмове повідомлення до відповідного органу Мінюсту України.

При цьому слід взяти до уваги, що по тексту Положення має місце повторення найменування пунктів 4.2 та 4.3.

Наказом Міністерства юстиції України № 67/5 від 14 липня 2004 року затверджено Положення про порядок постачання, зберігання, обліку та звітності витрачання спеціальних бланків документів інформаційної системи Міністерства юстиції України та внесено зміни до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України. Суть цього Положення продубльовано і у вказаному вище аналогічному по суті Положенні, затвердженому 19 листопада 2008 року по Івано-Франківському ОБТІ. Відповідальність за видачу, збереження спецбланків несуть керівники відділів, а не реєстратори.

Достовірність показань ОСОБА_9 частково підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_19 , керівника відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно, ОСОБА_18 яка працювала до 2012 року на посаді юриста-реєстратора, ОСОБА_20 який працював з 2008 року по січень 2014 року на посаді юриста-реєстратора, ОСОБА_21 начальника ОБТІ з 2001 року по 2010 рік, про те, що дійсно не було належних умов для зберігання вказаних невикористаних бланків, зберігалися вони на робочому столі, не було забезпечено їх металевими шафами для зберігання вказаних бланків, кабінет в якому він працював не охоронявся, був вільний доступ як працівників, так і громадян, з якими він працював.

Також, як вбачається із постанови старшого прокурора прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_16 від 09 січня 2014 року, у провадженні СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області перебувають матеріали досудового розслідування за фактом того, що 23 березня 2013 року невідомі особи шахрайським шляхом, а також внаслідок підробки документів, а саме свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також договору купівлі-продажу, заволоділи квартирою, чим було заподіяно ОСОБА_11 , майнову шкоду на суму 500 000 гривень, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 367 КК (том 1, а п. 154-158). І вже з вказаних матеріалів виділено в окреме провадження матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 367 КК. Однак на даний час органом досудового розслідування не встановлено осіб, хто саме підробив документи та відчужив квартиру потерпілої.

Якщо припустити, що ОСОБА_9 винуватий в тому, що саме втрата ним вказаних бланків потягла і відчуження квартири потерпілої, і з нього слід стягнути вартість відчуженої квартири, як на це наполягають апелянти, то за що ж будуть відповідати ті особи, що фактично підробили бланки і відчужили квартиру, по кримінальному провадженні щодо яких вже три роки нічого по суті не робиться ?

Той факт, що саме ОСОБА_9 отримав вказані бланки і за наявності до того відповідних при їх втраті обставин, могли б потягнути за собою дисциплінарну, але не кримінальну відповідальність.

Зазначені докази підтверджують, що ОСОБА_9 у вказані дні було отримано зазначені спецбланки. Разом з тим, у жовтні 2008 року він звертався до керівництва БТІ та повідомляв про втрату ряду бланків, що були йому видані, до того часу такі бланки зберігались на робочих столах. Однак після цього випадку бланки зберігались у металевій шафі, де кожен мав своє відділення. Згідно посадової інструкції обвинувачений не зобов`язаний був забезпечувати схоронність бланків і не ніс відповідальності за їх збереження чи втрату. Відповідальність за їх видачу, рух, збереження, несли начальники виробничих відділів. За отримані бланки юристи-реєстратори здавали відповідні звіти, а керівники відділів повинні були контролювати дані питання. У березні 2009 року вказані спецбланки були заповнені невстановленими на даний час досудовим розслідуванням особами, хоч у той же час достовірно встановлено, що підписував їх особисто і начальник ОБТІ і на їх підставі було проведено відчуження квартири належної потерпілій ОСОБА_11 .

Той факт, що використані іншими особами зазначені вище бланки дійсно були отримані саме ОСОБА_9 , на що посилаються апелянти, не оспорюється у вироку суду першої інстанції. Проте суд, давши цьому факту правову оцінку, прийшов до правильного висновку, що сам факт втрати цих бланків та використання їх іншими, невстановленими органом досудового розслідування особами, щодо яких є окреме кримінальне провадження, не дають підстав вважати, що проведене на їх підставі відчуження квартири, дає підстав прийти до висновку, що ОСОБА_9 вчинив злочин передбачений ст. 367 КК, наслідком якого стало відчуження зазначеної вище квартири і така матеріальна шкода заподіяна потерпілій саме по його вині.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що підробка документів та їх використання з метою відчуження та сам факт відчуження квартири ОСОБА_11 невстановленими особами, не перебувають у причинному зв`язку з фактом втрати спецбланків і не можуть бути визнані обставинами, які вказують на вину ОСОБА_9 у тому, що відбулось таке відчуженні квартири та спричинення потерпілій збитків. Втрата бланків у всякому випадку не тягне за собою таких наслідків, і не може стати підставою для притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за ст. 367 КК.

Вказані обставини, підтверджують, що причинно-наслідковий зв`язок, (прямий, чи опосередкований) між діяннями ОСОБА_9 , при тих обставинах, що мали місце фактично, та настанням наслідків у вигляді вибуття з власності потерпілої квартири, відсутній.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до посадової інструкції юриста-реєстратора та кола посадових обов`язків ОСОБА_9 не входило зберігання спеціальних бланків документів, а також не зазначено будь-якої відповідальності за втрату цих спеціальних бланків. Тобто втрата вказаних бланків у всякому випадку не може стати підставою для притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за ст. 367 КК України.

Що ж до оцінки показань виправданого, на що вказують апелянти, то відповідно до вимог закону він вправі давати такі показання які вважає потрібним, або ж не давати їх взагалі, за що не несе відповідальності. Проте суд першої інстанції, як це підтверджує текст вироку, не вважав його показання такими, що лягли в основу виправдувального вироку. Такі обставини у всякому випадку не можуть бути підставою для задоволення заявлених апеляційних вимог.

Безпідставною колегія суддів вважає і позицію прокурора про те, що наведені судом у вироку підстави як такі, що виправдовують ОСОБА_9 свідчать не про недоведеність його вини, а про допущену неповноту і однобічність судового слідства, оскільки неповнота та однобічність по нині чинному КПК може мати місце тільки тоді коли прокурор не надасть суду докази які повинні довести винуватість особи та факт вчинення саме того чи іншого злочину, тобто, якщо мали б місце такі упущення, то вини суду в такому разі не буде.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини. При цьому, слід мати на увазі, що ст. 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Стаття 92 КПК покладає обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу (зокрема подію кримінального правопорушення та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення) на слідчого та прокурора. Докази винуватості ОСОБА_9 , на які посилалося обвинувачення, перевірені судом та належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності. На думку колегії суддів, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні службової недбалості не підтверджена доказами, які були надані органами досудового слідства, і суд правильно виправдав останнього за ч.2 ст. 367 КК.

Суд першої інстанції ретельно дослідивши всі надані по справі докази і надавши їм належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано виправдав ОСОБА_9 у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК. Враховуючи позицію ВССУ, а також перераховані вище обставини та відповідно до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно заслухав показання ОСОБА_9 , свідків та дослідив зібрані докази, дав їм належну оцінку, в їх сукупності, і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому законно, з врахуванням вимог ст.ст. 373, 374 КПК, ухвалив виправдувальний вирок. Крім того, як прокурор, так і представник потерпілої просять виправдувальний вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції і фактично мотивують свої апеляційні вимоги невідповідністю висновків суду першої інстанції, фактичним обставинам, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, суть яких зводиться до того, що суд повинен був постановити обвинувальний, а не виправдувальний вирок.

Разом з тим ст. 415 КПК дає вичерпний перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Це, зокрема : 1) коли встановлено порушення, передбачені пунктами 2,3,4,5,6,7 частини другої статті 412 цього Кодексу, але зміст вказаних пунктів статті дає підстави прийти до достовірного висновку, що у даному провадженні жодної з таких обставин не встановлено і на жодну з таких обставин не покликається ні прокурор ні представник потерпілої, 2) коли в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою, чого у провадженні теж немає, 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд, але і така обставина теж відсутня.

В той же час відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі таких вимог тільки в інтересах обвинуваченого.

Якщо ж прокурор та представник потерпілої вважають, що суд першої інстанції повинен був ухвали обвинувальний, а не виправдувальний вирок, і оскаржуючи дане судове рішення, дають оцінку висновкам суду, наводять докази у підтвердження того, що в діях обвинуваченого є склад зазначеного злочину і чим саме на їх думку таке підтверджується, і фактично просять суд апеляційної інстанції вирішити питання про те, що в діях ОСОБА_9 є склад зазначеного злочину і він підтверджується тими обставинами, на які вони посилаються, тобто хочуть щоб суд апеляційної інстанції дав доказам оцінку про винуватість виправданого, кваліфікацію його дій. Проте, при таких апеляційних вимогах суд апеляційної інстанції не вправі зробити такого висновку, навіть якби таке і вбачав, чого в даному випадку не вбачає, виходячи з викладеного вище, оскільки у ч. 3 ст. 415 КПК прямо вказується, що призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції ( як це просять апелянти ), суд апеляційної інстанції не має права наперед вирішувати питання про доведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність.

Тобто, при таких вимогах та мотивах, що зазначені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції не вбачає тих підстав щоб можна було вирішувати по суті ті апеляційні вимоги, які ставлять прокурор та представник потерпілої, оскільки вони не ґрунтуються на нормах КПК.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та мотиви АС апеляційний суд дійшов висновку, що вирок щодо ОСОБА_9 є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому АС прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та представника потерпілої не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 412, 415, 418, 419 КПК, колегія суддів , -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури м. Івано-Франківська ОСОБА_13 та представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 , залишити без задоволення, а вирок Івано-Франківського міського суду від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4