Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
28 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у дистанційному судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі апеляційного суду матеріали клопотання засудженого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року про відмову у задоволенні клопотань про зміну невідбутої частини покарання більш м`яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Миронівське м. Дебальцево Донецької області, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, засудженого Апеляційним судом Донецької області від 06 жовтня 2005 року :

- за ст.69 КК України 1960 року на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, яке є його власністю;

- за ч.2 ст.142 КК України 1960 року на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.3 ст.142 КК України 1960 року на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.3 ст.215-3 КК України 1960 року на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93 КК України 1960 року на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.2 ст.17 і п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93 КК України 1960 року на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст.257 КК України 2001 року на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.4 ст.187 КК України 2001 року на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

________________________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 11кп/787/452/ 2015 р Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_7

Категорія: клопотання засудженого Доповідач ОСОБА_1 .

На підставі ст.70 КК України 2001 року за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_5 призначено довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю,

з участю засудженого ОСОБА_5

захисника-адвоката ОСОБА_6

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 27.07.2015 року відмовлено у задоволенні клопотань засудженого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 про заміну ОСОБА_5 невідбутої частини покарання більш м`яким.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області та постановити нову ухвалу, якою задоволити його клопотання. Свої вимоги обгрунтував тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання засудженого на практику Європейського суду з прав людини, яка, на його думку, повинна бути застосована для вирішення справи по суті.

Зазначив, що обставини, які містять рішення Європейського суду «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» і «Скопала проти Італії» є аналогічними його ситуації, а тому ці рішення повинні бути застосовані щодо нього. Покликавшись на рішення Конституційного Суду України, засуджений вказав, що максимальною законною мірою покарання за інкриміновані йому злочини є 15 років позбавлення волі, що також стверджується рядом ухвал Верховного Суду України. ОСОБА_5 зазначив, що суд першої інстанції послався на норми КК України 2001 року, які суперечать рішенням Конституційного Суду України, що на його думку є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню. Практика Європейського Суду та національних судів, якими засуджений обґрунтовував своє клопотання, являються доказами, а тому місцевий суд повинен був їх оцінити у відповідності до вимог ст.94 КПК України. Вважає, що судом було порушено ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), а також ч.2 ст.30 КПК України.

Захисник-адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі ставить питання про скасування ухвали та повернення справи на новий судовий розгляд в суд першої інстанції. В обґрунтування вказаних вимог зазначив, що суд першої інстанції, не з`ясувавши думку учасників процесу, здійснив розгляд в порядку дистанційного судового розгляду. Також захисник покликався на те, що як вбачається з оскаржуваної ухвал, було розглянуто тільки клопотання ОСОБА_5 .

Окрім цього він послався на те, що рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року визнано неконституційними положення санкцій статей особливої частини КК України, які передбачали смертну кару як вид покарання. На виконання вказаного рішення Верховною Радою України було прийнято Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі, і цей Закон вступив в силу 04 квітня 2000 року. На підставі Кримінального кодексу України від 05.04.2001 року ст.ст.1-3 розділу 1 даного Закону втратили чинність. Тому, на його думку, за вчинені ОСОБА_5 злочини, останньому могло бути призначено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування засудженого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання апеляційних скарг, дослідивши матеріали клопотання та обговоривши доводи цих скарг, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів клопотання, вироком Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року ОСОБА_5 засуджений за ст.ст.69, ч.2 ст.142, ч.3 ст.142, ч.3 ст.215-3, п.п. «а, г, е, з, і» ст.93 КК України 1960 року, ст.ст.257, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі.

Злочини, за які ОСОБА_5 було засуджено до найвищої міри покарання довічного позбавлення волі, ним вчинено:

03 квітня 2000 року вбивство ОСОБА_8 , яке кваліфіковано за ст.69, п.п. «е, і» ст. 93 КК України 1960 року;

04 серпня 2000 року вбивство ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , яке кваліфіковане за ст.69, п.п. «г, і» ст.93 КК України 1960 року;

02 червня 2001 року вбивство ОСОБА_14 , яке кваліфіковано за ст.69, ч.3 ст.142, п.п. «а, з, і» ст.93 КК України 1960 року;

09 серпня 2001 року вбивство ОСОБА_15 , яке кваліфіковано за ст.69, п.п. «а, з, і» ст.93 КК України 1960 року.

Отже загальна чисельність жертв цих вбивств становить вісім осіб.

Рішенням Конституційного Суду України (далі КСУ) №11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

22 лютого 2000 року шляхом прийняття Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» було приведено Кримінальний кодекс України 1960 року у відповідність із зазначеним рішенням КСУ, та покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі. Даний Закон набрав законної сили з дня його опублікування 29 березня 2000 року.

З огляду на зазначене, доводи апелянтів про те, що злочини вчинені ОСОБА_5 в період, коли у кримінальному законі не існувало покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлені підстав.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що КСУ у справі про заміну смертної кари на довічне позбавлення волі зазначив, що наявність зазначеного проміжку часу (з дня ухвалення Рішення КСУ 29.12.1999 року і до набрання чинності Закону № 1484 29.03.2000 року) не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року) (абз.2 п. 4 рішення №1-рп/2011 від 26 січня 2011 року).

Не ґрунтуються на законі і доводи захисника про те, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог КПК, провівши судовий розгляд в порядку дистанційного судового провадження.

Так, згідно ч.2 ст.336 КПК суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує. Частиною 2 статті 42 КПК встановлено, що обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду у порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. Відповідно до припису ч.2 ст.43 КПК засудженим у кримінальному провадженні є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Як встановлено ч.3 ст.43 КПК, виправданий, засуджений має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження.

Стаття 336 КПК передбачає можливість ухвалення судом рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням учасників судового розгляду. Основною вимогою до такого рішення є його обґрунтованість та максимальне забезпечення процесуальних прав учасників провадження.

Відтак, розглянувши клопотання засудженого ОСОБА_5 та його захисника в дистанційному судовому провадженні, місцевий суд забезпечив право засудженого на участь в судовому розгляді у необхідному обсязі. Ні засуджений, ні його захисник не заперечували проти розгляду їх клопотань у дистанційному проваджденні.

З мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий суд розглянув і клопотання захисника ОСОБА_6 , а тому його доводи про незаконність ухвали суду першої інстанції не заслуговують на увагу.

? Колегія суддів вважає, що рішення Європейського суду з прав людини є одним з джерел кримінального права України. Ці рішення не можуть бути застосовані як докази для підтвердження певних обставин провадження, оскільки ст.84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Тому, доводи засудженого про те, що суд першої інстанції повинен був надати оцінку рішенням, на які він покликався у своєму клопотанні, є невмотивованими.

Враховуючи зміст рішень Європейського суду, на які посилається засуджений, та кількість жертв його злочинної діяльності, колегія суддів вважає позбавленими підстав доводи апеляційної скарги щодо аналогічності його ситуції тим, які містять ці рішення.

Також не вбачається порушень судом першої інстанції положень ч.2 ст.30 КПК і ст.6 Конвенції, оскільки засуджений ОСОБА_5 не був позбавлений можливості доступу до правосуддя і його право на справедливий та публічний розгляд справи у розумні строки обмежено не було.

Як правильно зазначив місцевий суд у своєму рішенні, діючим національним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк.

За наведених обставин та керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а :

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року про відмову у задоволенні клопотань про зміну невідбутої частини покарання більш м`яким ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

С у д д і

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3