У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_15,
суддів ОСОБА_16, ОСОБА_17,
за участю прокурора ОСОБА_18,
представника цивільного позивача ОСОБА_5,
захисника ОСОБА_6,
засуджених ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 17 вересня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2012 року та вирок Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2012 року засуджено:

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

такого, що не має судимості,

за ч. 2 ст. 364 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків, на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням обов'язків, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України;

ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, не судимого,

за ч. 2 ст. 364 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків, на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням обов'язків, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Постановлено стягнути з засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 солідарно на користь ТОВ «Банк Фамільний» 580 849 грн. 84 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно з вироку суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними в тому, що вони, перебуваючи відповідно на посадах директора Київської філії ТОВ «Банк Фамільний» та керівника відділу кредитування, в травні 2007 року, діючи за попередньою змовою між собою, всупереч службовим інтересам, порушуючи посадові інструкції, без дотримання процедури надання кредиту, без рішення відповідного органу даної структури, наказали підлеглим працівникам банку підготувати відповідні документи про надання кредиту 38 співробітникам ТОВ «Автокліма» на загальну суму 705 020 грн., в результаті чого 15 травня 2007 року ТОВ «Банк Фамільний» уклав угоду про надання банківських послуг та надання кредитів членам трудового колективу ТОВ «Автокліма».

В подальшому, в період часу з 15 травня 2007 року по 11 червня 2007 року за вказівкою ОСОБА_7 і ОСОБА_8 були укладені кредитні договори по фіктивним і підробленим документам з 38 особами - працівниками ТОВ «Автокліма», котрі фактично у трудових відносинах з вказаним товариством ніколи не перебували. В подальшому, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_8, невстановлена слідством особа видала головному бухгалтеру ТОВ «Автокліма» грошові кошти в сумі 705020 грн.

Своїми діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 завдали матеріальної шкоди ТОВ «Банк Фамільний» в розмірі 705 020 грн.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2015 року скасовано вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині кваліфікації дій засуджених та призначеного їм покарання.

Кваліфіковано дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 364-1 КК України (в ред. від 07.04 2011 року) та призначено кожному покарання за цим законом у виді штрафу в розмірі 900 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 15 300 грн., з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків, на строк 2 роки.

У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційних скаргах захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_8, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, порушують питання про скасування судових рішень та закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за відсутністю в їх діях складу злочину. Зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ст. 364 КК України. При цьому апеляційний суд помилково перекваліфікував його дії зі ст. 364 на ст. 364-1 КК України, що суперечить вимогам закону, а також те, що суд апеляційної інстанції не мав права погіршити становище засуджених.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційних скарг, пояснення засуджених та захисника, які підтримали подані касаційні скарги, пояснення цивільного позивача, який заперечував проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню виходячи із наступного.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у зловживанні службовим становищем в інтересах третіх осіб, що спричинило тяжкі наслідки є правильним.

Зокрема, приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було враховано показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 ОСОБА_14, які вказують на причетність засуджених до скоєння злочинів.

Крім того висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також підтверджуються відомостями, які зафіксовані в висновках почеркознавчих експертиз, аудиторською перевіркою та іншими письмовими доказами, а також їх поясненнями, які вони надавали під час досудового слідства. Підстави вважати, що вказані докази були зібрані з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, у зв'язку із чим вони є не допустимими, по справі відсутні.

Дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 судом першої інстанції були кваліфіковані за ч. 2 ст. 364 КК України в редакції закону від 5 квітня 2001 року.

Разом із тим, місцевий суд кваліфікуючи дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 364 КК України не врахував змін до закону про кримінальну відповідальність щодо зловживання владою або службовим становищем, які діяли на момент ухвалення вироку суду.

Так, Законом України від 7 квітня 2011 року №3207-VI ст. 364 КК була викладена у новій редакції, а Кримінальний кодекс України доповнено ст.364-1, якою передбачено кримінальну відповідальність службової юридичної особи приватного права за умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, якщо це завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам або інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.

Беручи до уваги вказані зміни, а також те, що санкцією ч.2 ст. 364-1 КК України передбачено більш м'яке покарання у порівнянні з санкцією ч. 2 ст. 364 КК України, апеляційний суд обґрунтовано у відповідності з ст.5 КК України перекваліфікував дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на ч.2 ст. 364-1 КК України (в редакції статті від 7 квітня 2011 року) та призначив покарання в межах санкції статті. Таким чином, доводи касаційних скарг про те, що апеляційний суд перекваліфікував дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на ч.2 ст. 364-1 КК України, не маючи на те законних підстав, є необґрунтованим.

Посилання в касаційних скаргах на те, що призначене покарання у виді штрафу, яке слід відбувати реально, погіршує становище засуджених, також не ґрунтується на законі.

Так, приймаючи рішення про призначення покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 364-1 КК України (в редакції статті від 7 квітня 2011 року) у виді штрафу, апеляційним судом було взято до уваги доводи апеляції прокурора, який вказував на м'якість призначеного вироком покарання та неправильне застосування ст. 75 КК України.

При цьому апеляційним судом було належним чином враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, особи винних та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Призначене ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що постановлені по справі судові рішення є законними та обґрунтованими і підстав для задоволення касаційних скарг не вбачає.

Керуючись пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України та статтями 394-396 КПК України 1960 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2012 року та вирок Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2015 року залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 - без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_19 ОСОБА_20 ОСОБА_21