Міжгірський районний суд Закарпатської області
Справа № 1-91/2010 р.
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2010 р.

Міжгірський районний суд Закарпатської області в особі суддя Кривка В.П,

при секретарі Гажук Н.В.,

з участю: прокурор Пилип Б.Ф.,

захисник - адвокат ОСОБА_1,

перекладач ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смг.Міжгір'ї справу про обвинувачення

ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1. уродження с. Астхандзор, Мартунииського району. Арм'янської РСР, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, гр. України, ІНФОРМАЦІЯ_3, одруженою, директора фермерського підприємства "Діана-Агро", не судимого,-

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 149 ч. 2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, будучи власником і директором фермерського господарства "Діаті-

Агро" у червні 2008 р. домовився з бригадою молодих робітників повнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 і неповнолітніх ОСОБА_6.. ОСОБА_7. ОСОБА_8 II.М.. ОСОБА_9. ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про роботу за якою бригада зобов'язалась прополювати цибулю і безоплатно проживати на території господарства та харчуватись з оплатою прані 5-6 грн. на день. ОСОБА_3 під приводом необхідності реєстрації трудових договорів попросив у робітників паспорти громадян України і свідоцтва про народження. Зазначені особи (потерпілі) працювали в господарстві з 08.06.2008 р. по 16.06.2008 р., а після конфлікту з ОСОБА_3 з приводу низької оплати праці та неналежних умов роботи і проживання попросили повернути їм особисті документи для виїзду додому. ОСОБА_3 відмовив їм повернути паспорти і свідоцтва про народження, у тому числі й на вимогу ОСОБА_13, ( сестри ОСОБА_9М.). яка приїхала забрати бригаду на їх прохання і прохання їх батьків.

Указані документи ОСОБА_3 надіслав поштою на адресу ГУМВС у Закарпатській області після звернення потерпілих у Каховський РВ ГУМВС Херсонської області 31.07.2010 р. і такі одержані потерпілими в Міжпрському РВ ГУМВС.

16.06.2008 р. ОСОБА_3 зустрів неповнолітнього ОСОБА_9 на дорозі в с. Роздільне Каховського району і під час вимоги повернутись до праці на поле і з приводу відмови ОСОБА_9 працювати вдарив його рукою по обличчю, спричинивши фізичну біль.

Підсудний ОСОБА_3 не визнав себе винним в пред'явленому обвинуваченні за ст. 149 ч. 2 КК України і показав таке.

Він є власником і керівником фермерського господарства "Діана ОСОБА_13". що здійснює господарську діяльність з членами сім'ї по вирощуванню сільськогосподарської продукції на арендованих землях площею біля 34 га, в тому числі для вирощування цибулі на площі біля 8 га. У відповідний сезонний період вони використовують працю найманих робітників бригадним методом. У червні 2008 р. від знайомих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 від одержав інформацію, що бажає працювати на прополці цибулі бригада молоді із Закарпаття. 06.06.2008 р. приїхали 9 чоловік молоді з якими він домовився про роботу з оплатою 5-6 грн. за робочий день з безоплатним проживанням і харчуванням на території господарства. Водію мікроавтобуса, який привіз бригаду, на його вимогу він заплатив 4000 грн.. За усною домовленістю бригада мала працювати на полі щодня окрім неділі, готувати їжу самостійно. Робітники мали можливість виходити за територію господарства, яке не охоронялось з вільним відвідуванням у село ( 800 м від господарства) і до магазину для придбання продуктів чи інших товарів. Однак він вимагав щоб його попереджували про відлучення і забороняв таке ввечері щоб молодь не ходила по кафе, барах, а зранку виходили на роботу. Для укладення трудових угод і їх реєстрації він попросив у робітників паспорти і свідоцтва про народження, які передав бухгалтеру підприємства Орловій для оформлення. Бригада працювала 8 днів, проживали окремо в одній кімнаті, готували їжу в кухні, воду споживали ту ж, що і він. 16.06.2008 р. .ОСОБА_13 ( сестра ОСОБА_9) приїхати в його господарство з чоловіком на мікроавтобусі і забрала бригаду з причин, що робітники незадоволені оплатою праці. На це ОСОБА_3 заперечував, бо бригада порушила домовленість про працю. Окрім цього, він оплатив за їх перевезення із Закарпаття до місця праці водієві на вимогу останнього 4 тис. грн., які бригада не відпрацювала на той час. ОСОБА_3 заперечив нанесення побоїв ОСОБА_9, однак визнав, що з ним мав місце конфлікт за те, що він у робочий час покинув працювати і відлучився самовільно з місця праці.

Оцінивши вищевстановлені обставини і покази підсудною в сукупності і дослідженими доказами в справі, суд дійшов такого висновку.

Неповернення особистих документів потерпілих ОСОБА_3 пояснив тим, що передав паспорти головному бухгалтеру, яка затримала оформлення трудових угод, а тому він надіслав ці документи поштою в міліцію за місцем проживання бригади.

ОСОБА_3 є винним у вчиненні злочинів, які мали місце, за складом кваліфікуючих ознак, передбачених:

- ст. 357 ч. З КК України: незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом;

іншим важливим особистим документом;

- ст. 126 ч. 2 КК України: умисне завдання удару, яке завдало фізичного болю і в

спричинило тілесних ушкоджень з метою залякування потерпілого.

Це переконання суду грунтується на такому.

Неправомірне заволодіння і утримання паспортів і свідоцтв про народження потерпілих підтверджено їх показами, за якими ОСОБА_3 доручив ОСОБА_4 зібрати в членів бригади особисті документи і передати їх йому. На вимоги потерпілих повернути документи для виїзду ОСОБА_3 не зреагував, а також відмовився це вчиняти і на вимогу ОСОБА_16 в присутності потерпілих, чоловіка ОСОБА_16. Суд відхиляє заперечення вини ОСОБА_3 з мотивів оформлення письмових трудових угод і їх реєстрації з потерпілими на підставі цих документів, оскільки такі не були укладені, а документи ОСОБА_3С повернув потерпілим поштою, по суті, після їх звернення в органи міліції після спливу тривалого часу.

Суд вважає підтвердженим вчинення злочину, передбаченого ст. 126 ч. 2 КК України, показами потерпілого ОСОБА_9, іншого очевидця цієї події ОСОБА_6, який бачив як ОСОБА_3 ударив Ьольбана рукою в обличчя. Це ж вбачається з показів інших потерпілих, а також свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_16 А,. яким ОСОБА_9 скаржився і розповідав про подію. Окрім цього, кожен з потерпілих бачив на обличчі Ьольбана почервоніння, яке він пояснював ударом ОСОБА_17 З показів ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_6 видно, що ОСОБА_3 С, ударив ОСОБА_9 з метою залякати його. Заперечення підсудним обставин цього злочину суд відхиляє, бо таке спростовано послідовними показами потерпілих свідків як на досудовому слідстві так і в суді.

Суд вважає, що обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого с 149 ч. 2 КК України не знайшло свого підтвердження і є надуманим. Цей висновок суд] випливає з такого.

Орган досудового слідства це обвинувачення обгрунтував наступними обставинами: ОСОБА_3 з корисливих спонукань у червні 2008 року, скориставшись необізнаністю ОСОБА_15 і ОСОБА_18 щодо оплати і умов праці для пошуку і вербовки потерпілих, підшукав і перемістив 08.06.2008 р. з смт. Міжгір'я Закарпатської області в с. Роздольне Каховською району Херсонської області громадян ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, а також неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6. ОСОБА_19. ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_10, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_11 і ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_12, з метою їх подальшої трудової експлуатації на території фермерського господарства "Діана - - Ліро" в с. Роздольне по вул. Садовій. 1- А. ОСОБА_3 повідомив указаним особам неправдиві відомості про умови і оплату праці, оплатив винагороду водієві в сумі 4000 гри. за переміщення потерпілих, суб'єктивно приймаючи цей платіж у якості угоди, здійсненої стосовно 9 чоловік. Обманом заволодів паспортами, та іншими документами про особи цих осіб, які утримував у себе протиправно під приводом документального оформлення трудових угод. Всупереч волі потерпілих, використовуючи їх матеріальну залежність, погрожуючи перешкоджати поверненню робітників у Закарпатську область. ОСОБА_3 висунув їм вимоги відпрацювати кошти витрачені ним на їх переміщення і придбання їх в якості робочої сили, змушував працювати в тяжких умовах безоплатно на орендованих полях. ОСОБА_3 піддавав цих осіб психічному і фізичному насильству, погрожуючи розправитись, побив ОСОБА_9 і утримував без документів і грошових коштів з 08.06.2008 р. по 16.06.2008 р. в умовах трудової експлуатації, в яких неповнолітня ОСОБА_19 одержала опіки 1 - го ступеня від дії сонячних променів.

За ст. 149 ч. 2 КК України по цих обставинах ОСОБА_3 обвинувачується в торгівлі людьми, вчинення іншої незаконної угоди, об'єктом якої (людина, а так само вербування, переміщення і передача людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману щодо неповнолітнього і щодо кількох осіб ( т. 5 а.с. 48-53: т. 4 а.с. 39-41).

Цих ознак, за обставинами справи, встановленими в суді, в матеріалах справи, не вбачається.

Зокрема, з показів усіх потерпілих видно, що вони особисто проявили ініціативу працювати на с/г роботах у Херсонській області і погодились на пропозицію ОСОБА_4, яка раніше працювала на таких же роботах і в цій же місцевості. Потерпілі також погодились на умови і оплату праці, запропоновану ОСОБА_3 І знали про те, шо останній оплатив послуги водія, який привіз їх з місця проживання Закарпатської області в с. Роздільне Каховською району Херсонської області, оскільки це було обумовлено між ними і особами, які сприяли працевлаштуванню бригади. Це також підтверджено показами свідків: ОСОБА_20, якому ОСОБА_3 на його вимогу оплатив 4000 гри. за транспортні послуги: ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_18, які сприяли працевлаштуванню бригади. З показів цих свідків, потерпілих і показів ОСОБА_3 видно, що працевлаштування бригади потерпілих у фермерському господарстві "Діана ОСОБА_13" було, по суті, випадковим.

З показів потерпілих видно, що вони мали можливість вільно пересуватись по господарству, виходити за його межі, відвідувати торгові об'єкти у населеному пункті, який знаходився поряд. Кожен з них особисто кілька разів відвідував магазин і кафе за період праці у ОСОБА_3 З пояснень потерпілих, по суті . вбачається те, що вони під час роботи в фермерському господарстві ОСОБА_3 були не задоволені оплатою праці і умовами проживання та вимогами ОСОБА_3 щодо дотримання дисципліни, виходів на роботу, виконання об'ємів роботи. Жоден з потерпілих не заявив в суді, що ОСОБА_3 "Купив їх для роботи", " звернув у рабство" чи" тяжко експлуатував". З обставин справи вбачається, що потерпілі після роботи в ОСОБА_3 ще три тижні працювали в сусідньому селі в іншого фермера на прополці цибулі, по суті, в тих же умовах праці з дещо вищою оплатою та кращими умовами. Потерпілі звернення в міліцію пояснили тим. що ОСОБА_3 не повернув їм особисті документи, погрожував "розібратись"" за те, шо вони достроково

припинили обумовлену роботу в нього, ударив ОСОБА_9

З показів свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_13 видно, що вони забрали бригаду потерпілих від ОСОБА_3 з ініціативи матері ОСОБА_9, яка є родичкою ОСОБА_16 Остання у суді показала, що потерпілі були не задоволені оплатою праці і ставленням до них ОСОБА_3С, який вимагав суворої дисципліни і виконання роботи. Подружжя ОСОБА_16 сприяли працевлаштуванню бригади потерпілих в іншому місці, після завершення роботи привезли власним транспортом потерпілих у Закарпаття, за що їх батьки оплатили їм 1200 грн. вартості пального.

Надуманим є обвинувачення ОСОБА_3 у тому, що внаслідок його дій потерпіла ОСОБА_19 під час трудової експлуатації одержала сонячні опіки 1-го степеня, що віднесені експертом до легких тілесних ушкоджень. Оскільки висновком експерта не встановлено термін одержання сонячних опіків потерпілою. ОСОБА_19 працювала протягом трьох тижнів після роботи в ОСОБА_3 в іншому господарстві. В суді пояснила, що сонячний опік був одержаний нею не з вини ОСОБА_3

Інші обставини пред'явленого ОСОБА_3 обвинувачення щодо порушення вимог трудовою законодавства (не укладення належно трудових угод і їх реєстрація, відсутність належних умов праці, порушення законодавства щодо дотримання робочого час) і встановлені вироком Міжгірського районного суду від 05.10.2009 р. за яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 172 ч. 2 КК України, і призначено покарання у виді штрафу. Цей вирок набрав законної сили ( т. 4 а.с. 235-238. т. 5 а.с. 15-17).

Пункт 2 Конвенції № 24 Міжнародної організації праці передбачає, що примусовою працею, що є різновидом експлуатації людини, є праця, що вимагається у особи під загрозою покарання і яку ця особа не збирається виконувати добровільно.

З доказів у справі, зокрема позицій і пояснень потерпілих, видно, що вони погодились добровільно на оплату і умови праці, запропоновані ОСОБА_3 такі не були для них занадто обтяжливими. Кожен з них не вважав себе експлуатованим примусово.

З вищевстановленого суд не вбачає в діях ОСОБА_3 ознак злочину, передбаченого ст. 149 ч. 2 КК України. Натомість обставин обвинувачення щодо неправомірного заволодіння і утримання особистих документів потерпілих, нанесення побоїв ОСОБА_9 (одного удару), суд кваліфікував за ознаками ст ст. 126 ч. 2 КК України, 357 ч.З КК України.

За ці злочини ОСОБА_3 підлягає покаранню.

Обираючи вид і розмір покарання за кожен злочин, суд зважає на таке.

Обставин, які б пом'якшували покарання ОСОБА_3 не має.

Обставиною, що обтяжує покарання винного, суд визнає вчинення злочинів, щодо неповнолітніх осіб (окрім ОСОБА_4, ОСОБА_5 І.).

Суд відмічає характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, як двох умисних діянь, щодо кількох потерпілих, а також на наслідки злочину за ст. 357 ч. З КК України, за якими потерпілі змушені були докласти додаткових зусиль для повернення до місця проживання з місця праці.

Суд бере до уваги особу винного, який вперше вчинив злочин, характеризується в цілому позитивно.

Відсутність пом'якшуючих покарання обставин, наявність обтяжуючої покарання обставини, особа винного і обставини справи переконують суд в тому, що ОСОБА_3 .С. С. слід призначити більш суворе покарання, виходячи з альтернативної санкції ст. сі. 125 ч. 2. 357 ч. З КК України, а саме у виді обмеження волі.

Згідно з ст. 338 КПК України і ст.ст. 72. 73 КК України в строк відбуття цього покарання слід зарахувати термін перебування ОСОБА_3 під вартою на досудовому слідстві і під час розгляду справи в суді, а саме з 21.01.2009 р. по 05.10.2009 р. ( т. 3 а.с.178-189, т. 4 а.с. 288).

Цивільних позовів не заявлено в цій справі.

Питання речових доказів, зняття арешту майна, вирішено судом в інших

процесуальних рішеннях.

Запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, обраний судом (а.с.238 т.4), не має підстав змінювати чи скасовувати до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст.ст. 323, 324 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126 ч. 2 КК України і призначити покарання у виді обмеження волі на один рік.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 357 ч.3 КК України і призначити покарання один рік 4 місяці 28 днів обмеження волі.

Згідно з ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначених покарань визначити ОСОБА_3 остаточне покарання один рік 4 місяці 28 днів обмеження волі.

Згідно з ст. 72 ч. 1 п. 2, ст. 73 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк відбуття призначеного покарання строк перебування під вартою з 21.01.2009 р. по 05.10.2009 р. ( 8 місяців 14 днів позбавлення волі) та вважати ОСОБА_3 таким, що відбув призначене покарання за цим вироком повністю.

Запобіжний захід підписка про невиїзд ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишити без змін.

На вирок може бути подано апеляцію в апеляційний суд Закарпатської області через райсуд протягом 15 діб з моменту проголошення.

Суддя: В.П.Кривка