Дата документу Справа № 320/887/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1867/15
Єдиний унікальний № 320/887/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 125 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0004113, за апеляційними скаргами прокурора у провадженні та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 вересня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Н-Луговатка Верхньохавського району Воронезької області, громадянку України, незаміжню, ФОП, яка зареєстрована та проживаює за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму в силу ст. 89 КК України;

виправдано за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу цього злочину.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальних збитків в розмірі 1 169 грн. 06 коп. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.
Згідно оскаржуваного судового рішення, органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалася в тому, що 03 вересня 2013 року о 09 годині 00 хвилин, знаходячись біля магазину «Казка», який розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Леніна, 137, в ході раптово виниклого конфлікту, на ґрунті тривалих неприязних відносин з потерпілою ОСОБА_9 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, умисно нанесла один удар фрагментом червоної силікатної цегли в область голови потерпілої, чим спричинила останній тілесні ушкодження - закриту черепно-мозкову травму (струс головного мозку; рана та синець голови), що супроводжується антено-депресивним синдромом, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 за вказаним обвинуваченням, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що:

- наданими в судовому засіданні обвинуваченою ОСОБА_7 , потерпілою ОСОБА_9 , свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показання встановлено, що ініціатором конфлікту була сама потерпіла ОСОБА_9 , яка 03.09.2013 року прийшла на робоче місце ОСОБА_7 та з метою розв`язати виниклі у неї претензії першою простягнула руку до обличчя останньої і зняла у неї окуляри, спричинивши при цьому тілесні ушкодження. Після цього, ОСОБА_7 відмахнувшись від ОСОБА_9 спричинила їй також тілесні ушкодження;

- висновками експертів № 604 від 03.10.2013 року, № 450 від 04.07.2014 року та № 873 від 16.12.2014 року лише встановлено тілесні ушкодження, які маються у ОСОБА_9 , які могли утворитися як при обставинах, що мали місце 03.09.2013 року, так і при падінні, у тому числі і з висоти власного росту. Крім того, висновки перших двох вказують, що характерні специфічні ознаки травмуючих предметів не відобразилися;

- в судовому засіданні свідки та обвинувачена не підтвердили, що остання наносила удар потерпілій цеглою, з огляду на що показання потерпілої з цього приводу є сумнівними;

- інтенсивні дії ОСОБА_9 по позбавленню ОСОБА_7 окуляр були направлені на її дезорієнтування та спричинили останній тілесні ушкодження у вигляді садна, синця та травматичного набряку м`яких тканин голови, та викликали в неї зворотну реакцію на нанесення удару, заради припинення нападу з боку ОСОБА_9 , через що саме з цього моменту у ОСОБА_7 виникло право на необхідну оборону. При цьому судом враховано показання потерпілої про те, що вона сильніше за обвинувачену і могла б її з легкістю подолати та показання останньої про те, що без окуляр вона погано бачить, і хвилювалася, що потерпіла може їх розбити та порізати їй обличчя склом.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 діяла в межах необхідної оборони, а тому в її діях відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні вважає вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому вказує, що суд дійшов необґрунтованого висновку про перебування обвинуваченої ОСОБА_7 у стані необхідної оборони, оскільки не врахував показання потерпілої, свідка ОСОБА_10 та самої обвинуваченої стосовно того, що дії ОСОБА_9 були спрямовані лише на дезорієнтацію обвинуваченої без умислу на спричинення тілесних ушкоджень. Крім того, безпідставно не піддав критичній оцінці показання обвинуваченої ОСОБА_7 про наявність у неї права на самооборону, оскільки вони суперечили акту судово-психіатричної експертизи № 623 від 05.11.2014 року, а також виключив з обвинувачення факт спричинення потерпілій тілесних ушкоджень фрагментом червоної цегли, не мотивувавши рішення, внаслідок якого не прийняв до уваги висновок експерта № 604 від 03.10.2013 року, додатковий висновок експерта № 837 від 16.12.2014 року та протокол проведення слідчого експерименту від 15.12.2014 року.
З урахуванням наведеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначити покарання у вигляді 240 годин громадських робіт.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 посилається на незаконність судового рішення внаслідок неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права через невідповідність викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження.

Потерпіла зазначає, що суд безпідставно піддав критичній оцінці її показанням, зокрема щодо відсутності фактичних даних про нанесення обвинуваченою їй удару в обличчя фрагментом червоної цегли, хоча ці обставини були підтверджені у своїй сукупності висновком експерта № 604 від 03.10.2013 року, додатковим висновком експерта № 450 від 04.07.2014 року, додатковим висновком експерта № 873 від 16.12.2014 року, протоколом слідчого експерименту від 15.12.2014 року та показаннями свідків. Дійшов необґрунтованого висновку у тому числі із посиланням на висновок експерта № 614 від 05.09.2013 року про виникнення у ОСОБА_7 права на необхідну оборону, оскільки будь-яких протиправних посягань відносно останньої вона не вчиняла, через що реальної загрози заподіяння шкоди обвинуваченій створено не було. Більш того, не врахував, що відразу після події кримінального правопорушення, ОСОБА_7 про спричинення їй тілесних ушкоджень не заявляла, що не виключає можливість їх застосування вже пізніше, з метою уникнення відповідальності. Крім того, побудував свій висновок щодо перебування ОСОБА_7 у стані необхідної оборони через побоювання, що вона потерпіла може розбити окуляри та порізати склом обличчя на припущеннях, оскільки він суперечить як її показанням, так самої обвинуваченої. Безпідставно послався на те, що іншим способом як заподіяння тілесних ушкоджень, зупинити її напад потерпілої було неможливо, оскільки це суперечить акту судово - психіатричної експертизи № 623 від 05.11.2014 року. Необґрунтовано не піддав критичній оцінці показання ОСОБА_7 в частині того, що остання одночасно закрила обличчя обома руками і відштовхнула її від себе, що є неможливим. Також безпідставно послався у вироку у якості доказів перебування обвинуваченої у стані необхідної оборони на показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки вони не були очевидцями вказаних подій та не могли пояснити про обставини конфлікту, а остання взагалі має неприязні до неї стосунки. Між тим, не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_14 з огляду на які, реальне суспільно небезпечне посягання з її боку відносно обвинуваченої виключається. На підставі цього, вважає, що досліджені в судовому засіданні докази свідчать про наявність в діях ОСОБА_7 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Тому просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та притягнути до відповідальності. Задовольнити в повному обсязі цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 на її користь матеріальної шкоди в розмірі 1 169, 06 грн., і моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

У запереченнях захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційні скарги, обвинувачену, зокрема в останньому слові, яка просила вирок залишити без змін, захисника, який заперечував проти задоволення апеляцій і просив залишити їх без задоволення; колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора у провадженні і апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_9 задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Висновки суду першої інстанції щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого злочину ґрунтуються на повному і всебічному дослідженні наданих суду доказів. Їх глибокому аналізі і правильній оцінці як кожного з досліджених доказів, так і їх сукупності.

Так, суд першої інстанції дослідив покази потерпілої ОСОБА_9 , яка повідомила суду, що 03.09.2013 року вона прийшла до ОСОБА_7 з метою попередження останньої, щоб та не розпускала про неї плітки. Однак ОСОБА_7 схватила цеглу , замахнулась на неї і почала її ображати, після чого схопила за ланцюжок. У відповідь ОСОБА_9 зняла з ОСОБА_7 окуляри і поклала на стіл іншого продавця, щоб дезорієнтувати її, однак ОСОБА_7 вдарила її по обличчю, потекла кров. Свідок ОСОБА_10 суду показала, що 03.09.2013 року вона бачила, що ОСОБА_9 підійшла до ОСОБА_7 , між ними розпочався конфлікт, в ході якого Черкашина однією рукою схватила ОСОБА_7 за одежу, а іншою збила з тої окуляри, ОСОБА_7 відштовхнула Черкашину. Після цього ОСОБА_15 побачила, що у Черкашиної в районі скроні пішла кров, а у ОСОБА_7 були подряпини в районі окуляр. Свідок ОСОБА_13 показала суду, що 03.09.2013 року вона бачила як ОСОБА_16 вчинила сварку з ОСОБА_7 , при цьому голосно кричала та кидалась на ОСОБА_7 , потім вдарила останню по обличчю, від чого у той впали окуляри і вона відмахнулась від ОСОБА_16 , у якої потекла кров. Вважає, що ОСОБА_16 вдарилась об стіл. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 повідомили суду, що про перебіг сварки між ОСОБА_17 та ОСОБА_7 знають зі слів очевидців, але всі негативно характеризують ОСОБА_16 і навпаки свідчили про те, що ОСОБА_7 уникала конфліктів з ОСОБА_16 .

Суд першої інстанції також дослідив висновки судово-медичних експертиз від 03.10.2013 року, 04.07.2014 року та 16.12.2014 року, якими у ОСОБА_9 встановлені легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров'я, а також протокол проведення слідчого експерименту від 15 грудня 2014 року, яким подія відтворена зі слів потерпілої ОСОБА_16 .

Аналізуючи досліджені докази, суд першої інстанції дав правильну оцінку як кожному доказу окремо, так і їх сукупності, зауваживши, що всі свідки повідомили про те, що саме потерпіла ОСОБА_16 була ініціатором сварки, вона першої виконала дії, які ОСОБА_7 сприймала як посягання на її недоторканість, декларовану ст.3 Конституції України, і вжила такий спосіб припинення посягання, який відповідає його характеру і обстановці, що склалася.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у ОСОБА_7 фрагменту цегли, якою, за твердженням потерпілої, були спричинені тілесні ушкодження Черкашиній, а також того висновку, що ОСОБА_7 завдала шкоди потерпілій одразу після інтенсивних дій останньої і зазначена шкода є адекватною характеру посягання, оскільки діями Черкашиної спричинені ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що на момент спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень обвинувачена ОСОБА_7 перебувала в стані необхідної оборони, внаслідок чого в її діях відсутній склад злочину, передбаченого ст.125 КК України, є обґрунтованим, належним чином вмотивованим і таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів не вбачає будь-яких підстав для задоволення доводів, які наведені в апеляціях як потерпілої, так і прокурора, оскільки ці доводи стосуються лише оцінки досліджених судом доказів. Колегія суддів вважає, що суд правильно встановив фактичні обставини досліджуваної події і дав ґрунтовний і всебічний аналіз доказовому значенню наданих доказів, а тому твердження апеляції прокурора про зворотнє, не відповідають матеріалам провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні залишити без задоволення.

апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 вересня 2015 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Зазначена ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її оголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3