АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1620/138/2012 Номер провадження 11/786/3/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категоріяя: ч.2 ст. 121 КК України ТЗ
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ОСОБА_8
з участю прокурора ОСОБА_9
потерпілого ОСОБА_10
представника потерпілого ОСОБА_11
захисника-адвоката ОСОБА_12
виправданого ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями: прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури Полтавської області, потерпілого ОСОБА_10 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 листопада 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шевченкове Красноармійського р-ну Донецької обл., громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, інваліда 3-ї групи, який проживає: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим та виправдано за ч. 2 ст.121, ч.1 ст.121 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_13 7 755,67 грн. матеріальної шкоди та 200 000 грн. моральної шкоди та цивільний позов Миргородського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Миргородського районного фінансового відділу про стягнення з ОСОБА_13 витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_14 в сумі 625,95 грн. та ОСОБА_15 в сумі 990,88 грн. залишено без розгляду.

Запобіжний захід підписку про невиїзд стосовно ОСОБА_13 - скасовано.

Вирішено питання щодо речових доказів

За вироком суду ОСОБА_13 органами досудового слідства обвинувачується у тому, що він 22 серпня 2010 року, приблизно 19 години 20 хвилин, перебуваючи в пасажирському автобусі ПАЗ д. н. з. НОМЕР_1 , під час його руху за маршрутом В.Сорочинці - Миргород, вчинив словесну сварку між ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , запропонувавши при цьому вийти з автобуса та з`ясувати виниклі між ними неприязні відносини.

По прибуттю в м. Миргород о 19 годині 50 хвилин на автовокзал, який розташований по вул. Воскресінська, 9, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , вийшовши з автобуса, стали чекати ОСОБА_13 , який, знаходячись на сходах в передніх дверях автобуса, умисно наніс один удар ногою в голову ОСОБА_17 та один удар в область грудної клітки ОСОБА_15 , не заподіявши при цьому останнім тілесних ушкоджень. В цей час автобус рушив з місця та поїхав в напрямку залізничного вокзалу.

Обурившись на такі дії ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , сівши в автомобіль таксі, поїхали до залізничного вокзалу з метою з`ясувати причину нанесення їм вказаних ударів.

22 серпня 2010 року, приблизно 20 години, по прибуттю автобуса до залізничного вокзалу, розташованого в м. Миргород по вул. Залізничній, 2, ОСОБА_13 , знаходячись біля паркану, виявив наближення до нього ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , зрозумівши, що уникнення бійки не можливе, ОСОБА_13 , озброївшись колюче-ріжучим предметом та кухонним виробом, підійшов до ОСОБА_14 і поштовхом звалив його на сходи передніх дверей автобуса та умисно став наносити удари руками в область голови ОСОБА_14 , який захищаючись, прикривався руками та у відповідь наносив теж удари руками в обличчя ОСОБА_13 ..

Для припинення протиправних дій ОСОБА_13 до автобуса підбіг ОСОБА_18 , який, відтягнувши ОСОБА_13 , попросив всіх припинити бійку та зник з місця бійки.

ОСОБА_13 підійшовши до ОСОБА_15 , наніс йому близько 5 ударів руками, ногами та кухонним виробом по різним частинам тіла, в тому числі: в область правого та лівого ока, в область колінного суглобу, в область лівої здухвинної ділянки та, тримаючи в руці заздалегідь приготовлений колюче-ріжучий предмет, умисно, наніс ним удар в область передньої черевної стінки у ліву здухвинну ділянку, спричинивши ОСОБА_15 тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті.

Ці дії ОСОБА_13 , органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисні та протиправні дії, що виразилися в спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Також органами досудового слідства ОСОБА_13 обвинувачувався у тому, що він, підійшовши до ОСОБА_14 , тримаючи в руці заздалегідь приготовлений колюче-ріжучий предмет, умисно, наніс ним близько 6 ударів по різним частинам тіла ОСОБА_14 , в тому числі: 3 удари в область грудної клітки, 2 в область живота, 1 в область правого стегна, спричинивши ОСОБА_14 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Після чого, ОСОБА_13 , вважаючи, що заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , з місця вчинення злочину зник.

Ці дії ОСОБА_13 , органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисні та протиправні дії, що виразилися в спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Визнаючи ОСОБА_13 невинуватим та виправдовуючи його у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 121 К України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_13 , спричинив вищевказані тілесні ушкодження потерпілим, перебуваючи в стані необхідної борони, з метою захисту свого життя та здоров`я від суспільно-небезпечного посягання групи осіб, під час даного посягання, для його негайного відвернення чи припинення, оскільки ОСОБА_13 перебував у незнайомому місті, захищався від нападу двох осіб ОСОБА_15 і ОСОБА_14 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння та мали явну перевагу над ним, на крики ОСОБА_13 , про допомогу ніхто не реагував та останній не знав скільки осіб ще може приєднатися до потерпілих, оскільки ОСОБА_18 також наносилися йому удари.

В апеляції прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність судового слідства. Вказує прокурор, що за результатами судового розгляду не встановлено факт одночасного нападу потерпілих на ОСОБА_13 та наявність у ОСОБА_15 і ОСОБА_14 зброї або будь-яких інших засобів чи предметів, якими вони могли б заподіяти шкоду ОСОБА_13 , що свідчить про відсутність таких ознак, як груповий напад та напад озброєної особи і виключає застосування судом положень ч. 5 ст. 36 КК України. Відповідно до висновку амбулаторної комплексної судової психолого - психіатричної експертизи № 668 від 17.09.2010 у момент вчинення інкримінованого ОСОБА_13 діяння він не знаходився в стані фізіологічного афекту (як психологічної підстави сильного душевного хвилювання) або в іншому особливому емоційному стані, який міг істотно вплинути на його свідомість і діяльність у досліджуваній ситуації, що виключає застосування положень ч. 4 ст. 36 КК України. Зазначає, що ОСОБА_13 мав достатні можливості для припинення нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, проте останній цього не зробив при відсутності загрози для його життя та здоров`я. На думку прокурора той факт, що ОСОБА_13 відразу після подій на залізничному вокзалі залишив місце події та при знятті грошових коштів із банкомату в смт. В.Багачка Миргородського р-ну намагався приховати своє обличчя свідчать про вчинення ним злочину. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок яким засудити ОСОБА_13 за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі, ч. 2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів визначити остаточне покарання ОСОБА_13 у виді 8 років позбавлення волі.

В апеляції потерпілий ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_13 за ч.1 ст.121 та ч.2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі та задовольнити його позов у повному обсязі. Вказує потерпілий на те, що суд не врахував при постановленні судового рішення: показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та потерпілого ОСОБА_14 про те, що ініціатором сварки був ОСОБА_13 і те, що фізичний конфлікт між ОСОБА_13 та потерпілими проходив окремо. Зазначає і про те, що винуватість ОСОБА_13 в інкримінованих йому злочинах підтверджується тим, що ОСОБА_13 після подій на залізничному вокзалі відразу залишив місце події, відмовою ОСОБА_13 від проведення психолого - фізіологічної експертизи та первинними діями сина виправданого і його захисника, які намагалися з ним вирішити питання відшкодування спричиненої йому шкоди. На думку потерпілого суд першої інстанції, ухвалюючи вирок безпідставно зазначив, що ОСОБА_15 знаходився у стані алкогольного сп`яніння, оскільки відповідно до висновку експертизи у крові трупа ОСОБА_15 алкоголь не знайдено.

Інші учасники процесу вирок не оскаржили.

В запереченнях на принесені апеляції прокурора та потерпілого ОСОБА_10 захисник ОСОБА_12 в інтересах виправданого ОСОБА_13 та ОСОБА_13 просять апеляції залишити без задоволення, а виправдувальний вирок без зміни, оскільки висновки суду повністю відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, виступ прокурора ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 на обґрунтування своїх апеляцій про необхідність ухвалення апеляційним судом нового вироку і засудження ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 121 та ч. 2 ст. 121 КК України з призначенням йому покарання у виді восьми років позбавлення волі та задоволення цивільних позовів, заперечення проти апеляцій виправданого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_12 , провівши часткове судове слідство, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в апеляціях, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_13 є помилковими.

Відповідно до ст. 367 КПК України 1960 року підставою для скасування або зміни вироку при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: невідповідність висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам справи та неправильне застосування кримінального закону.

В зв`язку з наведеним колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

При розгляді кримінальної справи в апеляційній інстанції встановлено, що ОСОБА_13 , перебуваючи у стані необхідної оборони та, перевищуючи її межі вчинив злочини за таких обставин:

22 серпня 2010 року, приблизно 19 години 20 хвилин, ОСОБА_13 , перебуваючи в пасажирському автобусі ПАЗ д. н. з. НОМЕР_1 , під час його руху за маршрутом В. Сорочинці - Миргород, у зв`язку з тим, що по спинках сидінь його та ОСОБА_22 стукали ОСОБА_15 і ОСОБА_14 , він зробив їм зауваження.

По прибуттю в м. Миргород о 19 годині 50 хвилин на автовокзал, який розташований по вул. Воскресінська, 9, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , вийшовши з автобуса, стали чекати ОСОБА_13 , якому запропонували вийти з автобуса. ОСОБА_13 , знаходячись на сходах в передніх дверях автобуса, намагався нанести удар ногою ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , але йому це не вдалося він лише зачепив ногою ОСОБА_20 ..

На прохання ОСОБА_22 , яка тримала ОСОБА_13 і не дозволяла виходити йому із салону автобуса, водій автобуса ОСОБА_23 закрив двері автобуса та рушив з місця, поїхавши в напрямку залізничного вокзалу.

Обурившись на такі дії ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , сівши в автомобіль таксі, поїхали до залізничного вокзалу з метою з`ясувати причину намагання нанесення їм ударів.

22 серпня 2010 року, приблизно 20 години, по прибуттю пасажирського автобуса ПАЗ д. н. з. НОМЕР_1 до залізничного вокзалу, розташованого в м. Миргород по вул. Залізничній, 2, ОСОБА_13 , вийшовши сів поблизу автобуса.

У цей час ОСОБА_15 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, підбіг до ОСОБА_13 та почав наносити йому удари кулаками по голові. Після чого підбіг ОСОБА_14 , що також перебував у стані алкогольного сп`яніння, якого ОСОБА_13 повалив на сходинки передніх дверей автобуса і почав наносити йому удари.

ОСОБА_18 з метою припинення протиправних дій ОСОБА_13 , побачивши бійку між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , підбіг до них і намагався відтягнути ОСОБА_13 від ОСОБА_14 , але через те, що ОСОБА_13 був фізично сильнішим він цього зробити не зміг, а тому наніс йому 2 удари в потилицю та разом із ОСОБА_23 стягнув ОСОБА_13 з ОСОБА_14 і попросив їх припинити бійку.

Після чого ОСОБА_18 поїхав з місця події, а бійка продовжилася, під час якої ОСОБА_13 впав на асфальтове покриття поряд із правим заднім колесом автобуса і, перебуваючи в стані необхідної оборони та перевищуючи її межі ОСОБА_13 умисно наніс ОСОБА_15 , удар колюче-ріжучим предметом в область передньої черевної стінки у ліву здухвинну ділянку, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження у виді поранення передньої черевної стінки у лівій здухвинній ділянці з проникненням у черевну порожнину та заочеревний простір малого тазу з пошкодженням лівої здухвинної вени, із внутрішньо - черевною кровотечею (у черевній порожнині - 2000 мл. крові), з обширною заочеревинною гематомою, геморагічний шок IV ступеню, що призвели до смерті ОСОБА_24 ..

Після цього, перебуваючи в стані необхідної оборони та, перевищуючи її межі ОСОБА_13 умисно наніс колюче-ріжучим предметом, приблизно 6 ударів по різним частинам тіла ОСОБА_14 , в тому числі: 3 удари в область грудної клітки, 2 удари в область живота, 1удар в область правого стегна спричинивши тяжкі тілесні ушкодження у виді двох поранень лівої половини грудної клітини: в 8-му міжребер`ї на 1,5см.. Після чого ОСОБА_13 з місця вчинення злочину поїхав на таксі.

Винуватість ОСОБА_13 у вчиненні злочинів підтверджується його показаннями, який не заперечував того, що 22.08.2010 між ним та ОСОБА_14 і ОСОБА_15 була сварка під час того як вони їхали з Сорочинської ярмарки до автовокзалу м. Миргород через те, що останні, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння стукали в спинки сидінь його та ОСОБА_22 , у зв`язку з цим він зробив їм зауваження. По приїзду на автовокзал ОСОБА_15 та ОСОБА_14 наполягали, щоб він вийшов з автобуса і намагалися його витягнути, але водій на прохання пасажирів закрив двері і автобус рушив з місця, через це ОСОБА_24 та ОСОБА_14 почали стукати ногами по автобусу, кинули по автобусу пусту пляшку з під пива та нецензурно при цьому висловлювались.

Також ОСОБА_13 не заперечував того, що о 20 год. 22.08.2010 на залізничному вокзалі м. Миргород він заподіяв потерпілому ОСОБА_24 умисне тяжке тілесне ушкодження, що призвело до смерті останнього та заподіяв ОСОБА_14 умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя, пояснивши, що вчинив це з метою свого захисту. При цьому ОСОБА_13 пояснив, що, приїхавши приблизно у зазначений час та день на залізничний вокзал м. Миргород він вийшов з автобуса сів і, нагнувши голову курив і в цей час відчув два удари в голову, хто ці два удари йому наніс чи ОСОБА_15 , чи ОСОБА_14 він не бачив. Після цього він із ОСОБА_14 впали на східці передніх дверей автобуса і билися, ззаду йому у потилицю хтось наніс два удари і витягли його з автобуса. Потім знову його повалили потерпілі на асфальтове покриття майже під автобус і били, а він, захищаючись наніс удари ножем спочатку ОСОБА_15 , а потім наніс удари ножем ОСОБА_14 ..

Фактично наведені показання ОСОБА_13 підтвердив свідок ОСОБА_25 - водій пасажирського автобуса ПАЗ д. н. з. НОМЕР_1 , який пояснив, що 22.08.2010, коли вони із ОСОБА_26 (кондуктор автобуса) приїхали у с. В. Сорочинці ОСОБА_15 та ОСОБА_27 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, біля автобуса продовжували розпивати пиво. Під час руху автобуса він робив зауваження пасажирам, щоб не стукали по сидіннях. На автовокзалі м. Миргород, коли вийшли пасажири, одна із жінок повідомила, що потерпілі ідуть битися і на її прохання він закрив двері та рушив з місця, хтось із потерпілих кинув пусту пляшку з під пива по автобусу. Приїхавши на залізничний вокзал 22.08.2010 приблизно 20 год. ОСОБА_13 вийшов із автобуса і сів на відстані 1-1,5 метра. У цей час з`явилися ОСОБА_15 і ОСОБА_27 та розпочалася бійка на тому місці де сидів ОСОБА_13 , потім останній повалив одного із потерпілих на східці автобуса, після чого з метою припинити бійку ОСОБА_13 були нанесені удари зверху і він ОСОБА_25 з іншими особами відтягував ОСОБА_13 .. Після цього ОСОБА_13 лежав під заднім колесом автобуса, а потерпілі наносили йому удари, потім останні відскочили від нього і один із них кричав, що його ОСОБА_13 шилом поштрикав, а другий повідомив, що у нього кров на руці. ОСОБА_13 з місця події поїхав (т.1 а.с.158-159,229,т.4 а. с. 3, т. 5 а. с. 68-102, т. 6 а.с.58-61).

Свідок ОСОБА_26 - кондуктор автобуса підтвердила показання ОСОБА_13 та ОСОБА_25 про те, що 22.08.2010 під час руху пасажирського автобуса ПАЗ д. н. з. НОМЕР_1 з с. В. Сорочинці до м. Миргород під керуванням водія ОСОБА_23 ОСОБА_15 та ОСОБА_27 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння чіплялися до ОСОБА_13 та спорили з ним, про що їй невідомо. По приїзду на автовокзал м. Миргород потерпілі просили ОСОБА_13 , який знаходився біля вхідних дверей, щоб він вийшов з автобуса поговорити і намагалися його витягнути, але їх виштовхали і автобус поїхав. Приїхавши на залізничний вокзал ОСОБА_13 вийшов з автобуса, а ОСОБА_15 та ОСОБА_27 приїхали на залізничний вокзал на таксі. Коли ОСОБА_13 лежав під автобусом його били потерпілі, потім один із них відійшов від нього і по ногам потерпілого текла кров (т. 1 а.с.164-165, т. 4 а. с. 2, т. 5 а. с. 68-102, т. 6 а.с.56-58).

Свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_29 підтвердили те, що 22 серпня 2010 року в пасажирському автобусі ПАЗ д. н. з. НОМЕР_1 дорогою з с. В. Сорочинці до м. Миргород відбулась сварка між ОСОБА_13 і ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , а на автовокзалі у м. Миргород між останніми була сутичка. На залізничному вокзалі м. Миргород вона бачила як ОСОБА_15 та ОСОБА_14 приїхали на таксі і від них дерев`яним предметом захищався ОСОБА_13 (т. 1 а. с. 153, т. 5 а. с. 68-102).

Свідок ОСОБА_30 пояснив, що 22.08.2010 на залізничному вокзалі у м. Миргород він бачив, як під`їхав пасажирський автобус, а за ним таксі. Потім біля автобуса почалася бійка у якій ОСОБА_13 захищався від ОСОБА_15 та ОСОБА_14 .. Через декілька хвилин із-за автобуса вийшов ОСОБА_15 і присів, тримаючись за живіт, потім підвівся і почав йти та впав, коли він підбіг то побачив, що у нього з пахової області виділяється багато крові (т. 1 а. с. 166-167, т. 3 а. с. 236, т. 5 а. с. 68-102, т. 6 а. с. 43-44).

Потерпілий ОСОБА_14 під час досудового слідства та у суді першої та апеляційної інстанцій пояснив, що 22 серпня 2010 року після вживання спиртних напоїв із ОСОБА_31 , він з останнім і ОСОБА_32 поїхали на Сорочинський ярмарок відпочивати, де, також спільно вживали спиртні напої. Після відпочинку вони всі втрьох їхали автобусом із с. В. Сорочинці до м. Миргород. В автобусі він з ОСОБА_15 сиділи за ОСОБА_13 та ОСОБА_22 .. ОСОБА_13 зробив ОСОБА_15 зауваження у той час коли його пляшка пива покотилася, за що він не зрозумів і не придав цьому значення. Приїхавши до автовокзалу м. Миргород він вийшов з автобуса через задні двері, і, побачивши, що ОСОБА_15 розмовляє із ОСОБА_13 на підвищених тонах підійшов до передніх дверей де стояв ОСОБА_15 і тільки заглянув у двері як отримав удар ногою від ОСОБА_13 в область лобної ділянки голови. Після цього ОСОБА_13 наніс удар ногою ОСОБА_33 в область грудей. ОСОБА_22 відтягувала ОСОБА_13 від дверей автобуса, а водій закрив двері і автобус рушив з місця.

Тобто, потерпілий ОСОБА_14 не заперечує те, що між ними - потерпілими та ОСОБА_13 в автобусі дорогою з с. В. Сорочинець до автовокзалу м. Миргород і на автовокзалі був конфлікт, який закінчився після того як водій автобуса закрив двері і рушив з місця (т.5 а. с. 68-102,т. 6 а. с. 4-44).

Водночас ОСОБА_14 пояснив, що на автовокзалі м. Миргород ОСОБА_13 , знаходячись на сходах передніх дверей автобуса наніс йому один удар ногою в голову та один удар в область грудної клітки ОСОБА_15 ..

Колегія суддів такі показання ОСОБА_14 відкидає, оскільки вони не підтверджуються іншими доказами по справі та суперечать показанням свідка ОСОБА_20 , який не є зацікавленим в результатах розгляду справи, а саме останній під час досудового розслідування та у суді першої та апеляційної інстанцій спростував показання потерпілого ОСОБА_14 , пояснивши, що під час зупинки пасажирського автобуса ПАЗ д. н. з. НОМЕР_1 на автовокзалі, який розташований по вул. Воскресінська, 9 м. Миргород, коли він виходив з автобусу ОСОБА_13 намагався вдарити ногою ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , які були біля дверей автобуса на вулиці, але зачепив його своєю ногою. Жінка, яка була із ОСОБА_13 кричала на останнього тримала його та просила сісти (т. 1 а. с. 162-163, т. 5 а. с. 74-т. 6 а. с. 110-116).

Крім того ОСОБА_14 під час досудового слідства та у судах першої і апеляційної інстанцій пояснив, що приблизно 20 години з ОСОБА_15 вони приїхали на таксі до залізничного вокзалу. Під`їхавши до залізничного вокзалу, автобус вже стояв біля паркану на відстані близько 2-х метрів. Автомобіль таксі зупинився позаду автобуса. ОСОБА_15 відразу вийшов з автомобіля і швидко пішов до автобуса. Він, розрахувавшись з водієм таксі, теж вийшов з автомобіля та прослідував за ОСОБА_15 до автобуса, підійшовши до передніх дверей автобуса, які були відкриті і, зазирнувши в автобус, ОСОБА_13 він в автобусі не побачив. Перебуваючи біля передніх дверей автобуса, він почав повертатись, як раптом ОСОБА_13 різко двома руками схопив його за одяг та повалив на сходи передніх дверей автобуса і почав наносити удари кулаком, але якої руки правої чи лівої він не пам`ятає. Через це він почав захищатись, прикриваючи своїми руками обличчя та у відповідь наніс приблизно 2 удари правої руки в можливо в обличчя ОСОБА_13 , але точно у які частини тіла останнього він не пам`ятає. ОСОБА_34 з метою припинити бійку відтягнув ОСОБА_13 від нього. Потім ОСОБА_13 вдруге підійшов до нього правою рукою схопив його за шию заді та нагнув голову до низу і в цей момент лівою рукою почав наносити удари з низу вверх в область грудної клітки, в праву руку ближче до правого плеча, область ключиці та в праве стегно в задню поверхню. ОСОБА_13 наніс йому приблизно 7 ударів по тілу. У ОСОБА_13 ножа він не бачив і в них ножа не було. Захищаючись він теж у відповідь наносив удари ОСОБА_13 спочатку він наніс удар кулаком лівої руки в область голови ОСОБА_13 , але куди саме не бачив, бо голова була нагнута до низу, другий удар він наніс коліном правої ноги в область живота ОСОБА_13 і в цей час напевно отримав удар від нього по стегну, третій удар наніс кулаком лівої руки в область голови ОСОБА_13 та четвертий удар коліном правої ноги. Коли він оглянув себе, то помітив що по правій нозі тече кров, різані рани в області: грудної клітки, живота, ключиці, на правій руці ближче до плеча, стегна правої ноги. Потім він побачив, що перед автобусом на асфальті лежить ОСОБА_15 і над ним стоять люди. ОСОБА_13 з місця події поїхав на таксі. Швидка медична допомога його та ОСОБА_35 доставили до лікарні. Дорогою до лікарні ОСОБА_15 знаходився без свідомості і нічого про бійку не говорив. У ОСОБА_13 був дерев`яний виріб (т. 1 а. с.97-99, 270-271, т. 3 а. с. 237-238, т.5 а.с.70-71, т.6 а.с.15-24).

Аналізуючи показання потерпілого ОСОБА_14 колегією суддів встановлено, що від нанесення йому ОСОБА_13 колюче-ріжучим предметом ударів миттєвої дії не було.

Згідно даних, які містяться у висновку комісійної судово-медичної експертизи № 84 від 26.07.2011 показання ОСОБА_14 дані ним під час допитів як потерпілого (т. 1 а. с. 97-99, т. 3 а. с. 231) та відтворенні обстановки та обставин події (т. 1 а. с. 270-280) не протирічать об`єктивним судово-медичним даним (т.3 а.с.268 - 284).

Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 85 від 18.05.2011 на трупі ОСОБА_15 були виявлені тілесні ушкодження, які умовно можна поділити на наступні групи:

а) поранення передньої черевної стінки у лівій здухвинній ділянці з проникненням у черевну порожнину та заочеревний простір малого тазу з пошкодженням лівої здухвинної вени, із внутрішньо - черевною кровотечею (у черевній порожнині - 2000 мл. крові), з обширною заочеревинною гематомою, геморагічний шок IV ступеню, які могли утворитись від однократної дії колюче-ріжучого предмету і відносно живої особи носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що є небезпечними для життя, а в даному випадку спричинили смерть;

б) синці м`яких тканин нижніх повік правого та лівого ока, що утворились від дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею. Якими могли бути і пальці рук людини, стиснуті в кулак, чи нога людини, і відносно живої особи носять ознаки легких тілесних ушкоджень;

в) садна шкіри лівого колінного суглобу, які утворились від дії тупих предметів, чи при ударі об такі, що можливо і при падінні на площину, і відносно живої особи можуть бути оцінені як легкі тілесні ушкодження;

г) садна шкіри лівої здухвинної ділянки, що утворились від дії тупих предметів, з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути і нога людини у взутті, чи дерев`яний предмет, наданий на експертизу, або ж інші предмети з подібною характеристикою, і стосовно живої особи можуть бути віднесені до легких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_15 наступила 23.08.2010 о 7 годині 25 хвилин від поранення черевної порожнини, заочеревинного простору малого тазу з пошкодженням здухвинної вени, що призвело до шоку-крововтрати.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 84 від 26.07.2011 у гр. ОСОБА_14 було виявлено такі тілесні ушкодження.

а) два поранення лівої половини грудної клітини: в 8-му міжребер`ї на 1,5см.. Назовні середньоключичної лінії та в 4-му міжребер`ї по навкологрудинній лінії з явищами лівобічного пневмоторакса, що свідчить про факт проникнення однієї чи обох цих ран в плевральну порожнину;

б) три непроникні поранення: по правій передньопаховій лінії на рівні 3-го міжребер`я; на 6 см вище і вправо від пупка; на 3,5 см вправо від пупка та одне поранення м`яких тканин по задній поверхні правого стегна у верхні третині.

По ступеню тяжкості лівої половини грудної клітки можуть бути оцінені лише в своїй сукупності як тяжкі по критерію небезпеки для життя; непроникні поранення правої половини грудної клітки та живота, рана по задній поверхні лівого стегна, як в сумі, так і окремо легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Показання потерпілого ОСОБА_14 підтвердив під час досудового розслідування та у суді першої і апеляційної інстанцій свідок ОСОБА_18 , який пояснив, що 22.08.2010 ОСОБА_15 та ОСОБА_14 розпивали спиртні напої на дачі у останнього та на Сорочинському ярмарку. Як пояснили йому ОСОБА_15 та ОСОБА_14 вони обурившись на дії, ОСОБА_13 , а саме за нанесення їм ударів, сівши в автомобіль таксі, поїхали до залізничного вокзалу з метою з`ясувати причину нанесення їм ударів. Він потерпілим відразу сказав, що в цьому участі брати не буде. 22.08.2010 приблизно 20 години коли під`їхав до залізничного вокзалу побачив, що ОСОБА_13 перебуває біля паркану у той час коли ОСОБА_14 підійшов до дверей автобуса, ОСОБА_13 поштовхом звалив ОСОБА_14 на сходи передніх дверей автобуса та став наносити удари. Для припинення дій ОСОБА_13 він підбіг до автобуса і намагався відтягнути ОСОБА_13 , який фізично був сильнішим за нього, через це наніс йому удари і таким чином відтягнув його, попросивши всіх припинити бійку. Після цього він відійшов і побачив ОСОБА_15 , який вибіг із-за автобуса і впав на проїзджу частину (т. 1 а. с. 160-161, т. 3 а. с. 234-235, т. 6 а. с. 24-31).

Свідок ОСОБА_22 у суді першої та апеляційної інстанцій підтвердила, що між ОСОБА_13 та потерпілими на залізному вокзалі була бійка, яку вона побачила, коли вийшла із приміщення залізничного вокзалу, оскільки у ОСОБА_13 були розбиті губи, ніс, перенісся, лоб, очі були всі в крововиливах, а ОСОБА_15 та ОСОБА_14 ногами та руками наносили удари ОСОБА_13 , а останній захищався.

Такі показання свідка ОСОБА_22 узгоджуються із:

- показаннями свідка ОСОБА_36 , який пояснив, що 22.08.2010 у вечірній час він на автомобілі таксі підвозив із залізничного вокзалу ОСОБА_13 із ОСОБА_22 .. ОСОБА_13 тримав себе за носа начебто у нього йшла кров, а обличчя прикривав рушником;

- висновком експерта № 371 від 5.09.2010, згідно якого при судово-медичному обстеженні ОСОБА_13 у нього виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців на нижній правій повіці правого ока, на нижній повіці лівого ока, на лобі зліва, на спинці носа, на грудній клітині з права по заднє-підпаховій лінії на рівні 6 ребра, які утворилися від дії тупих предметів, по давності утворення можуть відповідати обставинам, які встановлені матеріалами справи, та по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних пошкоджень, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я (т. 1 а. с. 154,т. 2 а. с. 150,т. 5 а.с.68-102).

За результатами апеляційного розгляду не встановлено факт одночасного нападу потерпілих на ОСОБА_13 , оскільки за показаннями ОСОБА_14 , коли вони приїхали на таксі на залізничний вокзал то він залишився в автомобілі розраховуватися, а ОСОБА_15 швидко пішов до автобуса.

Це підтверджується показаннями свідка ОСОБА_37 не зацікавленого у результатах розгляду справи про те, що він, працюючи водієм таксі 22.08.2010 приблизно 20 год. привіз потерпілих на залізничний вокзал спочатку пішов ОСОБА_15 , а ОСОБА_14 довго не міг знайти у кишенях гроші, а знайшовши віддав йому 10 грн. і відразу пішов за ОСОБА_15 (т. 1 а. с. 215, т. 5 а. с. 68-102).

Аналізуючи показання всіх свідків, які були допитані під час досудового розслідування (протоколи допитів були досліджені в апеляційному суді під час часткового слідства ) та у суді першої і апеляційної інстанцій, а саме ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_38 , ОСОБА_36 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 видно, що всі вони були очевидцями подій, які відбувалися на залізничному вокзалі 22.08.2010 приблизно 20 год., але кожний із них бачив бійку між ОСОБА_13 та потерпілими у різні моменти, а не з самого початку і до кінця. Жоден із зазначених свідків не підтвердив одночасного нападу групою осіб на ОСОБА_13 .. Із показань самого ОСОБА_13 випливає, що перші удари він отримав коли сидів біля автобуса від одного із потерпілих, а від кого повідомити не зміг, оскільки не бачив через те, що нагнувся та курив, а потім вже повалив ОСОБА_14 на східці автобуса і між ними двома була бійка. ОСОБА_18 наносив удари ОСОБА_13 з метою відтягнути його від ОСОБА_14 та припинити бійку це підтверджуються вищенаведеними показаннями свідка ОСОБА_23 , який пояснив, що тільки після того як ОСОБА_13 були нанесені удари по потилиці, йому вдалося відтягнути з ОСОБА_44 від ОСОБА_14 ..

Наявність у ОСОБА_15 і ОСОБА_14 зброї або будь-яких інших засобів чи предметів, якими вони могли б заподіяти шкоду ОСОБА_13 не встановлено.

Твердження ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_15 витягнув ножа і вимагав з нього гроші і в цей час він ОСОБА_13 перехватив ножа за лезо і після цього наніс удари ОСОБА_15 та ОСОБА_45 є необґрунтованими і на думку колегії суддів такими, що спрямовані на уникнення від кримінальної відповідальності через те, що відповідно до даних, які містяться у висновку судово-медичної № 371 від 5.09.2010 у ОСОБА_13 відсутні тілесні ушкодження на руках (т. 2 а. с. 150).

Тобто за результатами апеляційного розгляду не встановлено факт одночасного нападу потерпілих на ОСОБА_13 та наявність у ОСОБА_15 і ОСОБА_14 зброї або будь-яких інших засобів чи предметів, якими вони могли б заподіяти шкоду ОСОБА_13 , що свідчить про відсутність таких ознак, як груповий напад та напад озброєної особи та виключає застосування положень ч. 5 ст. 36 КК України.

Відповідно до висновку амбулаторної комплексної судової психолого - психіатричної експертизи № 668 від 17.09. 2010 у момент вчинення інкримінованого ОСОБА_13 діяння він не знаходився в стані фізіологічного афекту (як психологічної підстави сильного душевного хвилювання) або в іншому особливому емоційному стані, який міг істотно вплинути на його свідомість і діяльність у досліджуваній ситуації, що виключає застосування положень ч. 4 ст. 36 КК України.

Доводи потерпілого ОСОБА_10 , що його син ОСОБА_15 22.08.2010 о 20 год. не перебував у стані алкогольного сп`яніння спростовується вищенаведеними показаннями свідків та потерпілого, які під час досудового та судового слідства і у суді апеляційної інстанції стверджували про перебування ОСОБА_15 у стані алкогольного сп`яніння та вживання ним спиртних напоїв.

Даючи правову оцінку діям ОСОБА_13 колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_15 першим наніс удар в голову ОСОБА_13 , після чого підійшов ОСОБА_14 , якого ОСОБА_13 , схопивши за одяг повалив на східці автобуса і між ними була бійка, яка тривала до того часу поки ОСОБА_18 із ОСОБА_23 , які намагалися припинити бійку не відтягнули ОСОБА_13 із ОСОБА_14 .. Після чого бійка продовжилась і ОСОБА_13 , перебуваючи на асфальтованому покритті біля заднього колеса автобуса, для негайного відвернення посягань на його життя, витягнув колюче-ріжучий предмет і наніс ним удари спочатку ОСОБА_15 , а потім ОСОБА_14 ..
За таких обставин ОСОБА_13 перебував в стані необхідної оборони, при цьому застосований ним спосіб захисту явно не відповідав небезпечності посягання або обстановці захисту. У ОСОБА_13 не було необхідності завдавати удари колюче ріжучим предметом ОСОБА_15 та ОСОБА_14 в життєво важливі органи, оскільки в момент нападу в руках останніх не було яких-небудь предметів, якими вони могли би погрожувати ОСОБА_13 ..
Верховним Судом України у постанові від 27 листопада 2014 року у кримінальній справі №5-34кс14 висловлена правова позиція щодо якої стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Виходячи з наведеного колегія суддів кваліфікує дії ОСОБА_13 за ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони.

Наведене спростовує позицію прокурора та потерпілого щодо наявності у діях ОСОБА_13 складу злочинів, передбачених ч. 1 ст.121 та ч. 2 ст. 121 КК України.

При призначенні ОСОБА_13 покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до невеликої тяжкості, дані про особу винного, який раніше не судимий, характеризується позитивно, інвалід третьої групи, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з викладеного, а також, враховуючи тяжкість та наслідки злочинів, колегія суддів вважає не можливим виправлення ОСОБА_13 без відбування покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів. У справах про злочини даного виду суди зобов`язані як установлювати вину підсудних та призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати всіх необхідних заходів до повного відшкодування заподіяної потерпілим матеріальної та моральної шкоди. У пункті 29 Постанови зазначено, що суди, вирішуючи цивільний позов у кримінальній справі про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я потерпілого (витрат на лікування, посилене харчування, протезування, сторонній догляд, поховання тощо), суди повинні керуватися відповідним цивільним законодавством і виходити з роз`яснень із цих питань, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" та від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" з наступними змінами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з ним однією сім`єю.

Враховуючи положення ст. 23 ЦК України, де вказано, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини особи, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення та враховуючи вимоги розумності та справедливості, колегія суддів вважає за можливе стягнути з ОСОБА_13 моральні збитки на користь потерпілого ОСОБА_10 в розмірі 50 000 грн., вважаючи його співрозмірним моральним стражданням потерпілого, які він отримав внаслідок трагічної загибелі сина.
Цивільний позов прокурора підлягає до задоволення, оскільки ним доведено завдання матеріальної шкоди та його розміру, а цивільний позов ОСОБА_10 до часткового задоволення, оскільки надані підтверджуючі документи на підтвердження матеріальної шкоди надані суду на суму 4 773,82 грн..

По справі маються судові витрати за проведення дактилоскопічної експертизи та експертизи холодної зброї. Відповідно до вимог ст.93 КПК України 1960 року судові витрати по справі мають бути стягнуті з ОСОБА_13 ..

З огляду на вищевикладене апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають до часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 365, 366, 367, 378 КПК України 1960 року, розділом ХІ „ Перехідні положення КПК України, колегія суддів,

З А С У Д И Л А :

Апеляції прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури Полтавської області, потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 листопада 2012 року щодо ОСОБА_13 скасувати.

Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_13 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України та призначити йому покарання у виді обмеженням волі на строк два роки.

Позовні заяви Миргородського міжрайонного прокурора ОСОБА_46 , подані в інтересах держави в особі Миргородського районного фінансового відділу - задовольнити. Стягнути із ОСОБА_13 на користь Миргородського фінансового відділу 1 616 грн. 83 коп..

Позовну заяву ОСОБА_10 задовольнити частково. Стягнути із ОСОБА_13 на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди - 4 773,82 грн. та 50 000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_13 на користь НДЕКЦ при УМВС України в Полтавській області 1 419,74 грн. в рахунок відшкодування судових витрат на проведення експертиз.

Зарахувати в строк покарання термін знаходження ОСОБА_13 під вартою з 27 серпня по19 листопада 2010 року.

Обрати ОСОБА_13 до вступу вироку в законну силу запобіжний захід особисте зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 2,3 ст. 194 КПК України.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом одного місяця з моменту проголошення вироку, а засудженим у той же строк з моменту отримання копії вироку.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .