Справа № 162/1263/15-к Провадження №11-кп/773/488/15 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України. Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 грудня 2015 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарі судових засідань ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000245 за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 25 вересня 2015 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , одруженого, непрацюючого, з середньою освітою, відповідно до ст. 89 КК України не судимого

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_9 ,
потерпілих - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИВ:
Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в апеляційній скарзі вважають вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам справи та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі винного внаслідок його м`якості. Зазначають, що суд не в повній мірі врахувавши усі обставини скоєння кримінального правопорушення та особу винного, безпідставно застосував ст. 69 КК України, перейшовши до іншого більш м`якого покарання не передбаченого санкцією статті закону за яким останнього засуджено. Зокрема, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_8 ніде не працює, неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності в тому числі і за злочин проти безпеки дорожнього руху, знову скоїв аналогічний злочин із тяжкими наслідками, не відшкодував завдану моральну шкоду. Не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення висновок суду, що малолітня дитина була залишена без нагляду. Також вважають, що суд безпідставно виключив з обвинувачення ОСОБА_8 обтяжуючу покарання обставину, вчинення злочину щодо малолітнього, яка не є кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 286 КК України. Вказують на неправильність вирішення судом цивільного позову в частині моральної шкоди, без врахування в повній мірі тяжкості наслідків вчиненого злочину у виді смерті дитини та глибину душевних страждань. Просять скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий, яким призначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі та стягнути моральну шкоду у сумі 500000 грн..

Цим вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено попередній особисте зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_7 70 040 (сімдесят тисяч сорок) гривень 55 копійок моральної шкоди та в дохід держави 3532 (три тисячі п`ятсот тридцять дві) гривні 80 копійок судових витрат.

Вироком вирішено питання щодо речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за те, що 15 травня 2015 року, біля 19 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки „Mercedes-Benz 500SE, реєстраційний номер НОМЕР_1 на автодорозі Р-14 сполученням Луцьк-Маневичі-Любешів-КПП Дольськ, в напрямку с. Дольськ Любешівського району, в с. Люб`язь по вул. Перемоги Любешівського району неподалік будинку № 25 в порушення вимог пунктів 1.7., 2.3. (б), 12.3., 12.4., 12.9 (б) Правил дорожнього руху України неуважно стежив за дорожньою обстановкою, проявив неуважність до малолітнього пішохода, який перебував на правому узбіччі по ходу руху автомобіля, не вибрав безпечної швидкості руху та перевищив максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті, внаслідок чого допустив наїзд на малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебігав проїзну частину дороги з права на ліво по відношенню до руху автомобіля.

В результаті порушення ОСОБА_8 вимог пунктів 1.7., 2.3. (б), 12.3., 12.4., 12.9 (б) Правил дорожнього руху України малолітній ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким і в якому обсязі він оскаржений, виклав доводи апеляційної скарги, показання потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та їх представника ОСОБА_10 , які свою апеляційну скаргу підтримали, просять скасувати вирок суду першої інстанції і ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, пояснення обвинуваченого і думку прокурора, які заперечили апеляційну скаргу і вважають вирок суду законним, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про порушення ОСОБА_8 вимог пунктів 1.7., 2.3. (б), 12.3.,12.4., 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною подією та наслідками, які наступили, а саме смертю малолітнього ОСОБА_12 підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України і в цій частині в апеляційній скарзі не оспорюються.

Дії ОСОБА_8 вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України і теж не оскаржуються. Тому, відповідно до вимог ч.1ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Доводи потерпілих про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості є підставними.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Як видно з вироку, обираючи вид і міру покарання ОСОБА_8 із застосуванням ст. 69 КК України, перейшовши до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2ст. 286 КК України, у виді чотирьох років обмеження волі, суд першої інстанції послався на пом`якшуючі покарання обставини - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що малолітній ОСОБА_12 до дорожньо-транспортної пригоді і на момент її вчинення був позбавлений охорони і піклування із сторони батьків

Однак, судом першої інстанції в повній мірі не враховано суспільну небезпеку вчиненого злочину, обставини його вчинення та дані щодо особи винного.

В достатній мірі судом не враховано того, що злочин, передбачений ч.2ст.286 КК України відповідно до ст.12 КК України є тяжким.

Не взято до уваги і те, що обвинувачений ОСОБА_8 допустив грубе порушення Правил дорожнього руху України, перевищив дозволену швидкість руху у населеному пункті і бачачи малолітнього на узбіччі дороги за 100 метрів, проявив неуважність до нього, що підтверджується показаннями обвинуваченого у суді першої інстанції 18.09.2015 року згідно технічних засобів фіксування кримінального провадження, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості в існуючій дорожній обстановці внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_12 , який перебігав дорогу. Грубе порушення ОСОБА_8 правил дорожнього руху підтверджується і судовою автотехнічною експертизою, з якої видно, що при дотриманні останнім пунктів 12.4, 12.3 Правил дорожнього руху, а саме при рухові з дозволеною швидкістю пішохід ОСОБА_12 встигав би покинути смугу руху автомобіля і наїзду могло б не бути ( а.п. 86-89). Свій висновок експерт ОСОБА_13 підтвердив і у суді першої інстанції.

Обставинами, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину суд першої інстанції також визнав винну поведінку батьків малолітнього ОСОБА_12 , вказавши, що до моменту ДТП і під час його вчинення малолітній був позбавлений охорони і піклування з їх сторони. Однак, як видно з показань потерпілої ОСОБА_7 матері малолітнього, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, що вона останнього в цей день без нагляду і опіки не лишала. ОСОБА_7 підтвердила, що маючи певні обов`язки щодо догляду підсобного господарства, вона на незначний час малолітнього ОСОБА_12 залишила в будинку на старшого сина, а інших дорослих у цей час в будинку не було. Тому, посилання суду, що ця обставина стала однією із причин скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 та істотно знизила ступінь тяжкості ним скоєного, є безпідставними.

Суд першої інстанції також безпідставно виключив обвинуваченому обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину щодо малолітнього зазначивши, що вона охоплюється пред`явленим обвинуваченням, а також що пред`явлене обвинувачення ОСОБА_8 є необережним злочином.

Відповідно до ч.4 ст.67 КК України якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз врахувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Разом з тим, аналіз норм статті 286 КК України свідчить, що цей злочин належить до злочинів з так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є порушень особою правил безпеки дорожнього руху, які перебувають у причинному зв`язку із наслідками, що наступили.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд визнав доведеним, що дана дорожньо-транспортна подія сталася внаслідок дій водія ОСОБА_8 , який порушив пункти 1.7., 2.3. (б), 12.3., 12.4., 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, перевищив максимально дозволену швидкість руху автомобіля в межах населеного пункту, неуважно стежив за дорожньою обстановкою та бачачи малолітнього на узбіччі дороги за 100 метрів, проявив неуважність до нього, в результаті чого допустив наїзд на малолітнього ОСОБА_12 , який перебігав проїзну частину дороги справа наліво по ходу руху автомобіля.

Таким чином, порушення ОСОБА_8 вказаних правил дорожнього руху становить об`єктивну сторону ч. 2 ст. 286 КК України і не впливає на його кваліфікацію, оскільки кваліфікуючою ознакою цього злочину є спричинення смерті потерпілого.

Отже, порушення ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху до ознак об`єктивної сторони злочину, що впливає на його кваліфікацію, про що зазначив суд у вироку, не належить.

А тому, виходячи із положень ч. 4 ст. 67 КК України суд першої інстанції безпідставно виключив обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину ОСОБА_8 щодо малолітнього.

Не враховано також судом і того, що ОСОБА_8 хоча є працездатним однак ніде не працює, відповідно до ст. 89 КК України є не судимим, раніше притягувався за порушення правил дорожнього руху до кримінальної відповідальності ( а.к.п.122) та знову скоїв аналогічний тяжкий злочин із смертельним наслідком, крім того за перевищення швидкості обвинувачений у 2014 році був притягнутий і до адміністративної відповідальності у виді штрафу (а.к.п. 132). Дані обставини характеризують обвинуваченого як особу, схильну до порушення правил дорожнього руху. Не взято до уваги судом і того, що моральна шкода потерпілим не повністю відшкодована та останні наполягали на суворому покаранні.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене покарання ОСОБА_8 із застосуванням ст. 69 КК України суперечить вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого. Тому вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, на підставі ч. 2 ст. 409, ст. 420 КПК України, підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом свого вироку.

Беручи до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, характер допущених останнім порушень Правил дорожнього руху України та наслідки які наступили смерть малолітньої дитини, обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину щодо малолітнього, апеляційний суд дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження нових злочинів та відповідатиме принципам законності, справедливості і індивідуалізації покарання.

Посилання суду першої інстанції у вироку на неумисний характер злочину, повне відшкодування матеріальної шкоди і часткове відшкодування моральної шкоди, щире каяття обвинуваченого та активне сприяння у розкритті злочину є підставою для не обрання ОСОБА_8 максимального покарання, яке передбачене санкцією статті закону, за яким він засуджений.

Враховуючи вимоги ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України при визначенні розміру моральної шкоди, у сумі 90000 грн. суд першої інстанції обґрунтовано врахував обсяг та характер спричинених страждань потерпілим внаслідок настання смерті їх малолітнього сина, матеріальний стан обвинуваченого, вимоги розумності і справедливості. Тому підстав для стягнення моральної шкоди у сумі 500000 грн., про що вказують у апеляційній скарзі потерпілі, апеляційний суд не вбачає.

З вищенаведених підстав апеляційна скарга потерпілих підлягає частковому задовольнянню.

До приведення вироку до виконання ОСОБА_8 слід залишити раніше обраний запобіжний захід - особисте зобов`язання.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409, 420 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Любешівського районного суду Волинської області від 25 вересня 2015 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 ( два) роки.

Засудженому ОСОБА_8 до приведення вироку до виконання залишити раніше обраний запобіжний захід - особисте зобов`язання.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання..

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржений безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ всіма учасниками кримінального провадження протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4