Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 1-274/2010р.
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2010 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Пелипенко К.В.

при секретарі: Хандрига Л.І.

за участю прокурора: Ручої О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в cмт. Петропавлівка кримінальну справу за обвинуваченням:

ОСОБА_1, 07.10.1966р.н., уродженця ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, працюючого приватним підприємцем, одруженого, раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 172, ч.1 ст. 366 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, будучи зареєстрованим з 18.04.2003 року у виконавчому комітеті Петропавлівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, як фізична особа-підприємець, отримав право здійснення підприємницької діяльності, у процесі її здійснення в період з лютого 2010 року - жовтня 2010 року, фактично використовуючи найману працю громадян та володіючи по відношенню до них організаційно-розпорядними і адміністративно-господарськими повноваженнями і обовязками, відповідно до примітки 1 до ст. 364 КК України, будучи службовою особою, скоїв злочини невеликої тяжкості - інше грубе порушення законодавства про працю вчинені щодо матері, яка має дитину віком до чотирнадцяти років та службове підроблення.

Вказані злочини ОСОБА_1 скоїв при наступних обставинах.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.

Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України та ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робітники мають право на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості. Аналогічні положення передбачені ст. 256 Кодексу законів про працю України. Згідно ст. 24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" Страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим цим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 24-1 Кодексу законів про працю у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Однак, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 замість того, щоб виконувати вказані вимоги трудового та пенсійного законодавства, а також іншого законодавства про соціальний захист робітників підприємств, установ та організацій, фактично використовуючи найману працю, будучи, внаслідок цього, службовою особою, у чиї обов'язки входить начислення та виплата найманим працівникам заробітної плати та відчислення з повного об'єму виплачених сум заробітної плати страхових внесків у фонд загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та інші державні цільові фонди соціального страхування, допустив на належному йому на праві власності магазині «Вікторія», розташованому за адресою: с. Брагинівка Дніпропетровської області вул. Чапаєва № 16а, до фактичного виконання робіт з надання послуг населенню з реалізації продовольчих та непродовольчих товарів в період з 01.02.2010 року по 26.10.2010 року ОСОБА_2, яка має дитину, яка не досягла чотирнадцяти років, а саме: доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, діючи умисно, з корисних намірів, з метою акумулювання невиплачених у фонди державного пенсійного та соціального страхування грошових коштів, з метою забезпечення фінансово-господарської діяльності свого підприємства та отримання прибутку, трудову угоду у письмовій формі з ОСОБА_2 не укладав, відповідно в Петропавлівському районному центрі зайнятості їх не реєстрував, відповідних записів до трудової книжки останньої не вносив, та у вищевказаний період часу, виплачуючи ОСОБА_2 заробітну плату у розмірі не нижче мінімального, не нараховував та не перераховував з неї внески в органи державного пенсійного та соціального страхування, чим допустив грубе порушення трудових прав ОСОБА_2, лишив останньої, тим самим, гарантованих Конституцією України та законами України, права на пенсійне забезпечення за час роботи на підприємстві та соціальний захист, передбачений діючим законодавством України.

Окрім того, діючи у порушення вимог "Порядку видачі Свідоцтва про сплату єдиного податку", затвердженого ДПА України від 29.10.1999 року № 599 (у редакції наказу ДПА України від 28.12.2001 року № 521) та п. 2 додатку № 3 даного наказу, суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1, щоквартально, у період до 5 числа місяця, наступного за звітним кварталом, був зобовязаний складати та подавати у податковий орган за місцем реєстрації «Звіт суб'єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку", по формі, згідно додатку № 3 до "Порядку ....", де у графі 2 "Фактична чисельність працівників у звітному кварталі", зобовязаний був відображати фактичну кількість робітників підприємства, наймана праця яких використовувалась ним у звітному періоді.

Однак, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, будучи службовою особою та придбавши даний статус у звязку з фактичним використанням найманої праці робітників у цілях своєї підприємницької діяльності, виходячи з міркувань укриття від податкового органу факту використання ним найманої праці за період І-ІІІ кварталів 2010 року, у період до 5 числа місяця, наступного за звітним кварталом, а саме: квітня, липня, жовтня 2010 року, у денний час (більш точний час слідством не встановлений), знаходячись за місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, складав "Звіт суб'єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку" по вищевказаній формі, відповідно за 1-й, 2-й, 3-й квартали 2010 року, які є офіційним документом державної податкової звітності субєктів підприємницької діяльності, у вказану графу 2 яких, діючи умисно, вніс завідомо неправдиві відомості про фактичну кількість робітників на його підприємстві у вказані звітні періоди, а саме: не вносив дані про працюючу у нього в період 01 лютого 2010 року 26 жовтня 2010 року на посаді продавця магазину «Вікторія» ОСОБА_2

Після складання вказаних "Звітів суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку", в яких ОСОБА_1 внесені завідомо неправдиві відомості про фактичну кількість робітників наймана праця яких ним використовувалась під час здійснення підприємницької діяльності за період І-ІІІ кварталів 2010 року, у період до 5 числа місяця наступного за останнім календарним днем звітного кварталу, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 підписував їх та видавав для звітності і використання в державній податковій статистиці, в Петропавлівський МДПІ, позбавляючи тим самим податковий орган можливості здійснення контролю за повнотою начислення та уплати податку з доходів фізичних осіб.

Допитаний в судовому засіданні підсудний ОСОБА_1 дав свідчення, аналогічні обвинувальному висновку, винним себе в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю і в судовому засіданні пояснив, що дійсно до нього прийшла на роботу ОСОБА_2 і спочатку деякий час приходила, роздивлялась, тобто фактично практикувалась. У неї все виходило і потім восени 2010 року її взяли на роботу офіційно. Одразу потерпілу не працевлаштовували, оскільки вона сама на той момент ще не могла точно сказати, чи буде вона працювати чи ні, потім у підсудного були деякі сімейні обставини і йому ніколи було займатися питанням працевлаштування потерпілої. Підсудний також зазначив, що йому було відомо про те, що у потерпілої є малолітня дитина.

ОСОБА_1 щиро розкаявся у скоєному, просив суд не позбавляти його права займатися підприємницькою діяльністю, оскільки це єдине джерело існування його родини, зазначив, що на сьогоднішній день потерпіла вже офіційно працевлаштована.

Потерпіла ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, зазначила, що будь-яких претензій як матеріального так і морального характеру до підсудного не має, цивільного позову заявляти не буде. Просила призначити покарання на розсуд суду.

Суд бере до уваги, що обвинувачення ніким не оспорюється, підсудний в повному обсязі визнав себе винним в скоєнні даного злочину, підтвердив всі обставини скоєння злочину, вина в скоєнні злочину підтверджується письмовими доказами:

- копією свідоцтва про народження дитини потерпілої ОСОБА_2, відповідно до якого донька Анна, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 33);

- копією трудової книжки ОСОБА_2, в якій в період з 01.02.2010р. по 26.10.2010р. не внесені дані фізичноюособою підприємцем ОСОБА_1, про працевлаштування ОСОБА_2 ( а.с. 27-28);

- звітом субєкта малого підприємництва- фізичної особи-платника єдиного податку за 1-й, 2-й, 3-й квартали 2010 року, в які ОСОБА_1 вносив завідомо неправдиві відомості про фактичну кількість робітників наймана праця, яких використовувалася на його підприємстві ( а.с. 10-12);

- копією свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, згідно якого 18.04.2003 року в якості фізичної особи-підприємця зареєстровано ОСОБА_1 ( а.с. 24);

- інформацією з Петропавлівського районного центру зайнятості від 26.10.2010 року, згідно якої фізична особа-підприємець ОСОБА_1 протягом 2010 року трудових договорів у Петропавлівському районному центрі зайнятості не реєстрував ( а.с. 17);

Докази у відповідності до ст. 65 Кримінально-процесуального кодексу України є законними і отримані у відповідності до вимог Кримінально-процесуального кодексу України.

У відповідності зі ст. 18 Кримінального кодексу України підсудний - фізична особа, яка досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Суд вважає, що вина підсудного в скоєнні ним злочину в судовому засіданні доказана повністю.

Суд, враховуючи думку прокурора, бажання підсудного та керуючись ст. 299 КПК України визнав доцільним часткове дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи.

Суд вважає юридичну кваліфікацію скоєного по ч. 2 ст. 172 КК України злочину правильною за ознаками інше грубе порушення законодавства про працю, вчинене щодо матері, яка має дитину до чотирнадцяти років, а також за ч. 1 ст. 366 КК України службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, складання та видача завідомо неправдивих документів - вірною та такою, що знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.

Призначаючи покарання ОСОБА_1 суд враховує, що він раніше не судимий, скоїв злочини невеликої тяжкості, позитивно характеризується за місцем проживання, довідками Петропавлівської районної лікарні підтверджується, що ОСОБА_1 на обліку у лікаря - нарколога, лікаря - психіатра не перебуває, має доньку, що проживає разом з ним та знаходиться повністю на його утриманні, а також те, що підприємницька діяльність є єдиним джерелом існування його родини і позбавлення права займатися останньою позбавить підсудного можливості утримувати свою родину.

Суд враховує відповідно до ст. 66 Кримінального кодексу України обставини, які помякшують покарання, що підсудний щиро розкаявся, потерпіла з 01.11.2010 року офіційно працевлаштована продавцем за трудовим договором, підсудний має батьків пенсійного віку.

Обставини, передбачені ст. 67 Кримінального кодексу України, які обтяжують покарання, судом не визнані.

Таким чином, враховуючи всі викладені обставини, ступень тяжкості вчинених злочинів, помякшуючі обставини у справі, суд вважає за можливе призначити підсудному покарання у вигляді штрафу в межах санкції статей, але із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК України, не призначаючи при цьому додаткового покарання за ч. 1 ст. 366 КК України у вигляді позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю на певний строк.

Судові витрати та речові докази по справі відсутні.

Суд вважає необхідним запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишити підписку про невиїзд.

Керуючись ст.ст. 323, 324 Кримінально-процесуального кодексу України, суд

ПРИСУДИВ:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 172 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України, призначивши покарання:

*за ч. 2 ст. 172 КК України у виді 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1 700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп.;

*за ч. 1 ст. 366 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 (вісімсот пятдесят) грн. 00 коп. без позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_1 остаточне покарання у виді 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1 700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп. без позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили у вигляді підписки про невиїзд залишити без змін.

На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області протягом п'ятнадцяти діб з моменту його проголошення.

Суддя К.В. Пелипенко