П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого суддів: при секретарях: за участю:судді-доповідача ОСОБА_21., ОСОБА_22., ОСОБА_23., ОСОБА_24., ОСОБА_25., ОСОБА_26., ОСОБА_27., ОСОБА_28., ОСОБА_29., ОСОБА_30., ОСОБА_31., ОСОБА_32., ОСОБА_33., ОСОБА_34., начальника управління підтримання державного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_35., захисника ОСОБА_16,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою засудженого ОСОБА_17 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2015 року щодо нього,

у с т а н о в и л а:

Апеляційний суд Харківської області вироком від 24 листопада 2003 року засудив ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_1, такого, що на підставі статті 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) судимості не має, за: частиною другою статті 15 та пунктами 1 і 7 частини другої статті 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотирнадцять років; пунктом 7 частини другої статті 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі. Відповідно до статті 70 КК ОСОБА_17 визначено остаточне покарання - довічне позбавлення волі. Постановлено стягнути з засудженого 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_18 та 700 грн на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_19

ОСОБА_17 визнано винним у тому, що він 31 травня 2003 року приблизно о 3 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, знаходячись у приміщенні кав'ярні «Смак», розташованої на проспекті Косіора, 97 у м. Харкові, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, використовуючи малозначний привід, діючи з умислом на вбивство двох осіб із хуліганських спонукань, завдав ОСОБА_20 удару кухонним ножем в ділянку розташування життєво важливого органу - серця у ліву верхню частину грудної клітки, спричинивши йому проникаюче колото-різане поранення грудної клітки з пошкодженням серцевої сумки та лівого шлуночка серця, від якого потерпілий помер на місці злочину. Одразу після цього, продовжуючи свою злочинну діяльність, спрямовану на позбавлення життя двох осіб із хуліганських спонукань, ОСОБА_17 з метою вбивства завдав удару вищевказаним кухонним ножем ОСОБА_19, намагаючись влучити у життєво важливі органи у ділянці грудної клітки ліворуч, однак довести свій злочинний намір до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілий встиг ухилитися, через що засуджений влучив йому у ліве плече, спричинивши колото-різане поранення у зазначеній ділянці, після чого ОСОБА_17 залишив місце події.

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ухвалою від 22 червня 2004 року вирок Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року щодо ОСОБА_17 змінила у частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_18, зменшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на її користь, до 50 000 грн. У решті вирок залишено без зміни.

Рівненський районний суд Рівненської області постановою від 15 липня 2008 року вирок Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року щодо ОСОБА_17 привів у відповідність із новим законом та постановив вважати його засудженим за: частиною другою статті 15 та пунктами 1 і 7 частини другої статті 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років; пунктом 7 частини другої статті 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі. Відповідно до статті 70 КК ОСОБА_17 визначено остаточне покарання - довічне позбавлення волі. У решті вирок залишено без зміни.

Постановою від 19 вересня 2011 року Верховний Суд України відмовив у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_17 про перегляд ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22 червня 2004 року щодо нього у порядку, передбаченому Главою 32-1 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

8 грудня 2014 року засуджений ОСОБА_17 звернувся до Апеляційного суду Харківської області з заявою про перегляд вироку цього суду від 24 листопада 2003 року щодо нього за нововиявленими обставинами, стверджуючи, що вирок постановлено незаконним складом суду.

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області ухвалою від 26 грудня 2014 року заяву ОСОБА_17 про перегляд вищевказаного вироку за нововиявленими обставинами залишила без задоволення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах від 5 лютого 2015 року на підставі пункту 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_17 на зазначену ухвалу апеляційного суду, оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачалося, що підстав для задоволення скарги немає.

У заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України засуджений ОСОБА_17 просить ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2015 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції з підстави неоднакового застосування цим судом однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Заявник вважає, що касаційний суд допустив неоднакове застосування норми права, передбаченої частиною першою статті 463 КПК, відповідно до якої заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин. Оскільки з набранням чинності КПК апеляційні суди втратили повноваження щодо розгляду справ як суди першої інстанції, заява про перегляд за нововиявленими обставинами вироку апеляційного суду, постановленого ним як судом першої інстанції за нормами КПК 1960 року, за твердженням ОСОБА_17, має розглядатися місцевим судом за місцем вчинення злочину.

Саме такого висновку дійшла колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 4 червня 2015 року, наданій заявником для порівняння. Засуджений звертає увагу, що ця ухвала суду касаційної інстанції відповідає висновку про застосування частини першої статті 463 КПК, викладеному в ухвалі колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 квітня 2015 року, який вважає обов'язковим відповідно до вимог статті 458 КПК.

Усупереч наведеному, приймаючи оспорювану ухвалу від 5 лютого 2015 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_17, суд касаційної інстанції залишив вищевказані положення кримінального процесуального закону поза увагою.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 14 вересня 2015 року за заявою засудженого ОСОБА_17 у кримінальній справі щодо нього відкрито провадження з метою її розгляду Верховним Судом України.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України заслухала суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_16 на підтримку доводів заяви засудженого ОСОБА_17, думку прокурора, який вважав, що у задоволенні заяви слід відмовити, перевірила матеріали кримінальної справи та матеріали кримінального провадження за нововиявленими обставинами, ознайомилася з науковими висновками, підготовленими членами Науково-консультативної ради при Верховному Суді України, дослідила матеріали, додані до заяви, та, обговоривши наведені у ній доводи, дійшла висновку про таке.

Справа про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2015 року щодо ОСОБА_17 допущена до провадження Верховного Суду України за наявності підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК.

Відповідно до зазначеної норми кримінального процесуального закону підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VІІІ), який набрав чинності 28 березня 2015 року, викладено нову редакцію частини першої статті 445 КПК та впроваджено підставу, передбачену пунктом 2.

Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення даного конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року. В указаному Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, визначає Кримінальний кодекс України.

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

На відміну від кримінального матеріального закону, новий кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе. Це положення випливає з частини першої статті 5 КПК, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, за загальним правилом пункт 2 частини першої статті 445 КПК у редакції Закону № 192-VІІІ підлягає застосуванню з дати набрання цим Законом чинності. Тобто предметом перегляду Верховного Суду України із зазначеної підстави можуть бути лише ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року і пізніше.

Таке правозастосування відповідатиме практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (див. справи «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

На момент постановлення 5 лютого 2015 року оскаржуваної ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо ОСОБА_17 стаття 445 КПК не передбачала такої підстави для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, як неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Право на звернення до Верховного Суду України про перегляд судових рішень із зазначеної підстави виникло з набранням чинності 28 березня 2015 року Законом № 192-VІІІ, яким статтю 445 КПК було викладено в новій редакції, що розширила коло підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України. Перегляд остаточних судових рішень, постановлених до набрання чинності Законом № 192-VІІІ, на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК у редакції указаного Закону ставить під сумнів прогнозованість та стабільність судових рішень, ухвалених за відповідною процедурою, що з огляду на принцип правової визначеності є неприпустимим.

Як убачається зі змісту частини першої статті 454 КПК, за наслідками розгляду справи Верховним Судом України може бути прийнято одну з таких постанов: про повне або часткове задоволення заяви чи про відмову у задоволенні заяви.

Відповідно до частини першої статті 455 КПК Верховний Суд України задовольняє заяву в разі наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 445 цього Кодексу.

Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися або норма права застосована правильно (частина перша статті 456 КПК).

У даному кримінальному провадженні встановлено, що оскаржувана ухвала колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2015 року щодо ОСОБА_17 не може бути предметом перегляду Верховного Суду України на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК.

За таких обставин Судова палата дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_17

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити засудженому ОСОБА_17 у задоволенні заяви.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_21

Судді:

ОСОБА_22 ОСОБА_28

ОСОБА_23 ОСОБА_29
ОСОБА_24 ОСОБА_30
ОСОБА_25 ОСОБА_31
ОСОБА_26 ОСОБА_32
ОСОБА_27