АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1136/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 на вирок Дарницького районного суду

м. Києва від 30 квітня 2015 року у кримінальному провадженні № 0011045 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Тернопільській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше судимий: 08 грудня 2009 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу; 24 грудня 2012 року Сихівським районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та 08 листопада 2013 року звільнений по відбуттю строку покарання,

за участю: прокурора ОСОБА_11

представника потерпілої ОСОБА_12

потерпілої ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року

ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначене покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки та на нього покладені обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Цим же вироком цивільний позов прокурора Дарницького району м. Києва задоволено в повному обсязі, а цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 частково; стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_9 20 000 гривень на відшкодування моральної шкоди та 5 577 гривень 48 копійок на відшкодування матеріальних збитків.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_10 26 листопада 2014 року приблизно о 13 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «Ніссан Мікра», без відповідного дозволу, без державних номерних знаків з наліпками « НОМЕР_1 » та «Ukraine», наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований на проїзній частині неподалік житлового будинку № 9 по вул. Гришка, який позначений дорожньою розміткою та відповідними знаками, порушуючи вимоги п.п. 2.1.а, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та необачність до дорожньої обстановки, оскільки не відреагував, що перед пішохідним переходом зупинилися інші транспортні засоби, які рухалися в інших смугах попутного руху, не переконався, що на ньому відсутні пішоходи, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка в результаті даної ДТП отримала тілесне ушкодження у вигляді закритої травми хребта: компресійний перелом другого поперекового хребця, яке відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Порушення водієм ОСОБА_10 п.п. 2.1.а, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

На цей вирок подали апеляційні скарги потерпіла ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_10 .
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 липня 2015 року апеляційну скаргу обвинуваченого у зв`язку з не усуненням в установлений строк виявлених недоліків, повернуто особі, яка її подала.

В апеляційній скарзі потерпіла, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку та правильність кваліфікації діяння обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_10 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На обґрунтування апеляційних вимог потерпіла зазначає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання та звільненні від його відбування на підставі ст. 75 КК України безпідставно не враховані обставин, які обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України. Зокрема, це наявність повторної судимості або рецидиву злочинів, оскільки ОСОБА_10 раніше неодноразово судимий; тяжкі наслідки від злочину, бо внаслідок ДТП вона втратила працездатність, отримала інвалідність 3-ої групи, вимушена обмежувати звичайний уклад життя, що обумовлюється фізичними та моральними стражданнями, а також вчинення злочину загальнонебезпечним способом, оскільки відсутність у обвинуваченого права на керування транспортними засобами свідчить про те, що така особа становить значну загрозу для безпеки суспільства.

Крім того, як вважає апелянт, суд безпідставно врахував обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття обвинуваченого, бо матеріальні та моральні збитки ОСОБА_10 їй не відшкодував і це доводить відсутність у нього щирого почуття каяття, при цьому формальне визнання ним в суді своєї вини є лише спробою отримати більш м`яке покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої, її представника та прокурора, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої, заперечення обвинуваченого щодо доводів апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження за обставин, викладених у вироку та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджені представленими сторонами провадження доказами, які не досліджувалися судом в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та на даний час будь-ким з учасників судового провадження не оспорюються.

Порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішення судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України кримінального правопорушення, не перевіряються відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З цих же підстав не є предметом апеляційної перевірки і висновки суду в частині вирішень про цивільні позови.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 про призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, зокрема, застосування положень ст. 75 КК України, які, за твердженням апелянта, не могли бути застосовані до обвинуваченого, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, стаття 50 КК України визначає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та слідує з вироку, призначаючи ОСОБА_10 за вчинений злочин покарання у виді обмеження волі без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки обвинувачений такого права не мав, та звільняючи ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття у вчиненому та відсутність обставин, які його обтяжують, дані про особу обвинуваченого, який хоч раніше і судимий, але характеризується позитивно, про що свідчить характеристика з Благодійного фонду «Віра», де обвинувачений з 02 квітня 2014 року працює охоронцем, а тому прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_10 заслуговує покарання у виді обмеження волі на строк в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України та його виправлення можливе без реального відбування призначеного покарання.

Твердження потерпілої в апеляційній скарзі про наявність обставин, які обтяжують покарання, а саме, передбачених п. 1, 5, 12 ч. 1 ст. 67 КК України, що, на її думку, безпідставно не було враховано судом першої інстанції, є непереконливими, оскільки спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесного ушкодження та допущені обвинуваченим грубі порушення правил дорожнього руху, зокрема, керування транспортним засобом без спеціального права, охоплюються об`єктивною стороною складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та додатково не можуть бути визнані обставинами, які обтяжують покарання. Що ж стосується попередніх судимостей ОСОБА_10 , то зазначене було враховано судом при визначенні виду та міри покарання і в даному випадку, з огляду на те, що новий злочин, вчинений обвинуваченим, являється необережним, не давало суду підстав для врахування обтяжуючої покарання обставини рецидиву або повторності злочинів.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи потерпілої про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання, оскільки щире каяття припускає критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини та готовності нести кримінальну відповідальність, а такі обставини судом першої інстанції були встановлені. При цьому добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди є самостійною обставиною, яка пом`якшує покарання, а невідшкодування винною особою матеріальних збитків, хоч і повинно враховуватися судом при призначенні покарання, проте не є перешкодою для визнання щирого каяття обставиною, яка його пом`якшує.

Таким чином, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання, обґрунтовано було враховано обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття та правильно встановлено відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Щодо висновку суду про можливість виправлення ОСОБА_10 без відбування покарання, то, на думку колегії суддів, він також є достатньо вмотивований, оскільки судом були враховані всі обставини, з якими закон про кримінальну відповідальність передбачає можливість застосування положень ст. 75 КК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в суді першої інстанції представник потерпілої ОСОБА_13 погодилась з позицією прокурора в судових дебатах щодо можливості застосування вимог ст. 75 КК України і зазначена думка представника потерпілої була врахована судом.

Крім того, перевіряючи висновок суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів приймає до уваги, що на час апеляційного розгляду ОСОБА_10 частково відшкодував потерпілій завдану матеріальну шкоду, займається суспільно-корисною працею, в матеріалах провадження відсутні відомості, які б характеризували обвинуваченого на даний час негативно і зазначене свідчить, що він довів своє щире каяття у вчиненому, став на шлях виправлення та на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, звільнивши обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, правильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, закон про кримінальну відповідальність судом першої інстанції застосовано правильно, а призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 75 КК України, апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_9 має бути залишена без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року стосовно ОСОБА_10 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4