У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2010 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Марітчака Т.М.

суддів Данка В.В., Калиняк О.М.

з участю прокурора Гнатіва Я.І.

засудженого ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.2 ст. 289 КК України за апеляціями ОСОБА_1, захисника ОСОБА_2 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2010 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2010 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець

м. Львова, раніше неодноразово судимий,

проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2,

засуджений за ч.2 ст. 289 КК України на 6 (шість) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково у вигляді 6 місяців приєднано не відбуте покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2005 року і ОСОБА_1 визначено остаточне покарання 6 (шість) років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Запобіжний захід взяття під варту залишено засудженому без зміни.

Строк відбуття покарання засудженим постановлено рахувати з 04 листопада 2008 року.

Вирішено питання про судові витрати.

ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 04 грудня 2008 року за місцем свого проживання, ІНФОРМАЦІЯ_3, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, таємно викрав з куртки ОСОБА_3 ключі до автомобіля НОМЕР_1 вартістю 48 435,10 грн. (належного на праві власності ОСОБА_4В.) та близько 03.00 год. повторно незаконно заволодів вказаним транспортним засобом, який був припаркований біля будинку № 17а по вул. Керченській у м. Львові. Здійснюючи рух автомобілем по вул. Зеленій в напрямку центра міста, біля будинку № 105 скоїв дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої пошкодив автомобіль, та був затриманий працівниками міліції.

На вирок суду засуджений подав апеляцію та доповнення до неї, просить вирок скасувати й справу направити на додаткове розслідування. В обґрунтування апеляції покликається на такі доводи: вирок містить суперечності й не відповідає вимогам ст.ст. 323, 324 КПК України; суд при розгляді справи порушив вимоги ст. 22 КПК України, не допитав потерпілу ОСОБА_3 і не оголосив в судовому засіданні її показання; позиція обвинувачення ґрунтується на припущеннях і сфальсифікованих даних, частина яких здобута незаконним шляхом; в основу вироку лягли неперевірені, надумані і суперечливі показання потерпілої ОСОБА_3; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи; суд неправильно встановив обставини справи та дійшов неправильного висновку про доведеність його вини у вчиненні злочину; суд безпідставно не взяв до уваги його показання про те, що потерпіла вмовила його взяти ключі від автомобіля, щоб перегнати машину; потерпіла перебувала в стані сп'яніння, але експертизи щодо цього проведено не було; у нього не було взято аналіз крові на алкоголь; в матеріалах справи відсутній протокол ДТП, повідомлення про угон автомобіля в ДАІ не поступало; не було проведено дактилоскопічної експертизи з місця ДТП, експертизи для встановлення пошкодження автомобіля та визначення розміру завданої шкоди; суд не встановив, навіщо йому потрібно було викрадати автомобіль, якщо він недостатньо вміє керувати транспортним засобом, а потерпіла є його знайомою; судом допущено однобічність та необ'єктивність судового розгляду; його дії невірно кваліфіковані за ч.2 ст. 289 КК України і суд неправильно застосував кримінальний закон; про відсутність в його діях складу злочину свідчить те, що 04 грудня 2008 року він, керуючи автомобілем, не справився з керуванням, вдарився в бетонну перегородку і з тілесними ушкодженнями звернувся в травматологічний пункт та розповів, за яких обставин їх отримав; висновки суду не підтверджені жодним з доказів, які були б досліджені в судовому засіданні; суд не дав належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_3, свідка ОСОБА_5, його показанням, даним на досудовому слідстві; при проголошенні вироку були порушені вимоги ст. 369 КПК України. Призначене йому покарання за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок суворості. Просить врахувати, що він тривалий час знаходиться під вартою, має постійне місце проживання, має малолітню дитину, батька інваліда другої групи, які потребують його допомоги.

Вирок суду оскаржив також захисник засудженого адвокат ОСОБА_2 В апеляції просить вирок скасувати й справу повернути на новий судовий розгляд. Покликається на такі доводи: вирок постановлений з істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, є незаконним і необґрунтованим. Суд не врахував показання ОСОБА_1 про те, що ключі від автомобіля він взяв з дозволу потерпілої ОСОБА_3 На досудовому слідстві потерпіла оговорила засудженого з тієї причини, що той відмовиться відшкодувати збитки за пошкоджений автомобіль. Суд в порушення ст. 16-1, 257 КПК України не забезпечив здійснення підсудним права на захист; не перевірив показань потерпілої безпосередньо в суді з її участю; не забезпечив явки та допиту потерпілої в судовому засіданні, покликавшись на те, що вона перебуває на лікуванні, однак такі дані в матеріалах справи відсутні. В порушення вимог ст.ст. 306, 323 КПК України суд у вироку покликався на показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які при розгляді справи не оголошувалися й не перевірялися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримку апеляцій, думку прокурора про залишення вироку без зміни, а апеляцій - без задоволення, обговоривши наведені в апеляціях доводи й дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляції задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку.

Так, на досудовому слідстві під час допиту його як підозрюваного 04.12.2008 року (а.с.23-24) та на очній ставці з потерпілою ОСОБА_3 (а.с.25-26) ОСОБА_1 показав, що, коли ОСОБА_3 і ОСОБА_5 були в нього вдома і готували на кухні вечерю, він вийшов з кімнати, взяв ключі від автомобіля, прийшов на вул. Керченську, де стояв автомобіль, сів у нього та, рухаючись по вул. Зеленій, заїхав у бордюр і розбив автомобіль.

Крім того, під час відтворення обстановки і обставин події на досудовому слідстві ОСОБА_1 підтвердив дані ним як підозрюваним показання (а.с.100-103).

З матеріалів справи вбачається, що показання ОСОБА_1 узгоджуються з іншими доказами у справі.

У своїх показаннях на досудовому слідстві, які є незмінними й послідовними, потерпіла ОСОБА_3 ствердила, що 03 грудня 2008 року вона разом з ОСОБА_5 була вдома у ОСОБА_1 Коли вони з ОСОБА_5 знаходилися на кухні й готували вечерю, ОСОБА_1 таємно викрав з її куртки ключі від автомобіля, заволодів автомобілем, скоїв ДТП та залишив автомобіль на місці пригоди з ключами в замку запалювання. Вона не просила ОСОБА_1 перегнати автомобіль (а.с.17, 25-26).

ОСОБА_8 потерпілою ОСОБА_3 показання підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_5 про те, що 03 грудня 2008 року вона з ОСОБА_3 була вдома у ОСОБА_1, останній з квартири зник. ОСОБА_3 виявила, що в неї пропали ключі від автомобіля та мобільний телефон. Вони вибігли на вулицю шукати ОСОБА_1 і на вул. Зеленій побачили пошкоджений автомобіль. ОСОБА_3 нічого не говорила, що просила ОСОБА_1 переставити машину. В її присутності потерпіла ключів ОСОБА_1 не давала і не казала їй, що дала йому ключі. Вона питала у ОСОБА_1, для чого він взяв автомобіль, але він нічого не зміг пояснити (а.с.234).

З показань свідків працівників ДАІ ОСОБА_6, ОСОБА_7, даних на досудовому слідстві й перевірених в судовому засіданні, вбачається, що 03 грудня 2008 року вони заступили на чергування і о 3 год. 20 хв. надійшов виклик про те, що на вул. Зеленій виявлено викрадений у ОСОБА_3 автомобіль. Прибувши на місце, вони виявили пошкоджений автомобіль, біля якого знаходилася ОСОБА_3 Остання повідомила, що ОСОБА_1 з кишені її куртки взяв ключі від автомобіля і, скориставшись ними, викрав автомобіль (а.с.45-46).

Судом досліджено та зазначено у вироку, що відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи № 123-0 від 29 грудня 2008 року представлений на дослідження автомобіль DAEWOO Lanos має чисельні технічні пошкодження; його ринкова вартість станом на 02 грудня 2008 року становить 48 435,10 грн. (а.с.79-81, 234, 237).

Дії засудженого правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 289 КК України.

На виконання вимог закону суд першої інстанції всебічно, повно і обєктивно розглянув усі обставини справи в їх сукупності, поклав в основу вироку об'єктивні докази, досліджені в судовому засіданні, та дійшов правильного висновку про доведеність винності засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

З огляду на викладене апеляційні доводи засудженого та його захисника про невідповідність вироку вимогам закону, а висновків суду фактичним обставинам справи, про однобічність та необ'єктивність судового розгляду і неправильне застосування кримінального закону колегія суддів вважає безпідставними й до уваги не бере.

Твердження засудженого про фальсифікацію доказів, добутих незаконним шляхом, є голослівним і необґрунтованим. У справі відсутні дані про порушення вимог кримінально-процесуального закону в ході збирання та закріплення доказів, а відповідно немає підстав для оцінки доказів, які лягли в основу вироку, як недопустимих чи недостовірних.

Показання ОСОБА_1 про те, що ключі від автомобіля йому дала ОСОБА_3, щоб перегнати машину, не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються дослідженими в судовому засіданні й наведеними у вироку доказами, в тому числі показаннями потерпілої, а тому правильно не взяті до уваги судом першої інстанції.

Покликання захисника на те, що потерпіла оговорила засудженого, бо той відмовиться відшкодувати збитки за пошкоджений автомобіль, є повністю надуманими і жодним чином не ставлять під сумнів законність вироку.

Доводи в апеляціях засудженого і захисника про порушення судом процесуального закону при дослідженні доказів, а саме: показань потерпілої ОСОБА_3, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, не ґрунтуються на матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що суд вживав заходи для встановлення місця знаходження та забезпечення явки до суду потерпілої ОСОБА_3 шляхом надання доручень в порядку ст. 315-1 КПК України, винесення постанов про доставку приводом та окремих постанов (а.с.197, 210, 211, 221, 229).

З рапорту оперуповноваженого Личаківського РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській обл. було отримано відомості про неможливість явки потерпілої ОСОБА_3 в судове засідання (а.с.231). В зв'язку з цим показання потерпілої ОСОБА_3, дані на досудовому слідстві, були перевірені судом та оголошені в судовому засіданні в порядку ст.ст. 306, 308 КПК України (а.с.234-235).

З протоколу судового засідання від 17 червня 2010 року вбачається також, що судом були перевірені й оголошені показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, дані на досудовому слідстві.

Апеляційні доводи про порушення судом ст.ст. 16-1, 22, 257, 306, 323 КПК України, процесуального закону при проголошенні вироку та права підсудного на захист дійсності не відповідають.

На стадії судового розгляду захист прав і законних інтересів підсудного здійснював адвокат ОСОБА_2, який в повній мірі користувався наданими йому законом правами.

На виконання вимог ст. 16-1, ч.2 ст. 22, ст. 257, ч.2 ст. 323 КПК України при розгляді справи суд першої інстанції створив необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов'язків і здійснення наданих їм прав, безпосередньо дослідив докази у справі та обґрунтував вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні.

Покликання засудженого на відсутність в матеріалах справи протоколу ДТП, не проведення дактилоскопічної експертизи не можуть бути підставою для скасування вироку. Той факт, що ОСОБА_1 керував автомобілем і внаслідок порушення Правил дорожнього руху пошкодив його, достовірно встановлений і не заперечується самим засудженим.

Про надходження в ДАІ повідомлення про угон автомобіля та дорожньо-транспортну пригоду свідчать матеріали справи, в тому числі показання свідків працівників ДАІ ОСОБА_6 і ОСОБА_9 (а.с.45, 46), що було досліджено судом в сукупності з іншими доказами у справі.

Покликання засудженого на те, що у нього не було взято аналіз крові на алкоголь, не впливають на законність вироку. Вчинення ОСОБА_1 злочину в стані алкогольного сп'яніння судом встановлено. В засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 показав, що в той день вживав спиртні напої (а.с.193 зворот), а в ході апеляційного розгляду справи підтвердив, що був у стані сп'яніння.

Згідно з п.1 примітки до ст. 289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Відповідно недостатнє вміння засудженого керувати транспортним засобом, спричинення ним ДТП, звернення в травматологічний пункт з приводу отримання тілесних ушкоджень; те, що потерпіла є знайомою засудженого та її стан (на що останній покликається в апеляції), не спростовують висновків суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу злочину й не можуть бути підставою для скасування вироку.

Підстав для повернення справи на додаткове розслідування немає.

Суд з дотриманням вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи, особу засудженого, обставини, що впливають на покарання (в тому числі й ті, на які в апеляції покликається засуджений), та призначив засудженому наближене до мінімального розміру покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 289 КК України, у вигляді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна і визначив остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляції засудженого та його захисника адвоката ОСОБА_2 необґрунтованими.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог ст.ст. 321-339 КПК України, є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був затриманий працівниками міліції й доставлений у Личаківський РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській обл. 04.12.2008 року (а.с.29). У вироку ж початком строку відбування покарання засудженим вказаний день 04.11.2008 року (а.с.237 зворот).

Для усунення зазначених протиріч суду першої інстанції необхідно в порядку, передбаченому ст.ст. 409, 411 КПК України, правильно визначити початок строку відбування покарання засудженим.

Керуючись ст.ст. 365, 366, 367 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2010 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а апеляції засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 - без задоволення.

Рекомендувати суду першої інстанції в порядку ст.ст. 409, 411 КПК України усунути протиріччя у визначенні початку строку відбування покарання засудженим ОСОБА_1.

С у д д і :

ОСОБА_10 ОСОБА_8 ОСОБА_11