Апеляційний суд Житомирської області
ВИРОК

Іменем України

20 липня 2010 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі :

головуючого Мельничук Н.М.

суддів Єрещенка А.М. Ткаченка В.Л.

прокурора Селюченко І.І.

засудженого ОСОБА_1

потерпілої ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі кримінальну справу за апеляцією прокурора, засудженого ОСОБА_1, потерпілої ОСОБА_2 на вирок Коростишівського районного суду від 12 травня 2010 року, яким

ОСОБА_1, 16 липня

ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця м.

Коростишів, працюючого, одруженого, раніше не судимого,

засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки,

за ст. 135 ч.І КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75, 76 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, Зобовязано його не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця роботи і проживання.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_2В 27761 грн. 90 коп. матеріальної шкоди і 100 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто судові витрати за проведення технічної експертизи у сумі 70 грн. 62 коп., за проведення авто-технічної експертизи 486 грн.78 коп., за проведення додаткових авто-технічних експертиз 486 грн. 78 коп. та 486 грн. 74 коп.

Міра запобіжного заходу залишена підписка про невиїзд.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст. 81 КПК

України.

ОСОБА_3 засуджено за те, що 22 січня 2008 року близько 20 години, перебуваючи у стані алкогольного спяніння він рухався по вул. Більшовистській у м. Коростишеві на автомобілі ВЗ-21099 в напрямку м. Житомира з швидкістю близько 100 км./год, тобто з перевищенням дозволеної швидкості в населеному пункті, чим порушив п. 12.4, 12.9 (б) ПДР України відповідно до яких у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється з швидкістю не більше 60 км/ год. і водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену у п. 12-4 - 12-7 ПДР України. Внаслідок перевищення швидкості, поблизу будинку № 113 по вул. Більшовицькій ОСОБА_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4, яка перебігала дорогу, і яка в результаті наїзду отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя , які призвели до смерті потерпілої.

Порушення водієм ОСОБА_1 вимог п.12.4 та 12.9 (б) ПДР України знаходиться в прямому причинному звязку з створенням аварійної обстановки та виникненням і наслідками , дорожньо-транспортної пригоди.

Поставивши своїми діями потерпілу ОСОБА_4 в небезпечний для життя стан ОСОБА_1, всупереч п. 2.10 ПДР України не вжив заходів до збереження життя потерпілої, яка перебувала внаслідок наїзду на неї в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану через отримані тілесні ушкодження, ОСОБА_1 не зупинив автомобіль, не виставив знак аварійної зупинки, не увімкнув аварійну сигналізацію, не вжив заходів для надання потерпілій першої медичної допомоги, не повідомив підрозділ ДАІ, не вжив можливих заходів для збереження слідів пригоди, а збільшивши швидкість продовжив рух від місця ДТП і з місця пригоди зник.

В апеляції прокурор, не оспорюючи правильності кваліфікації судом першої інстанції дій засудженого ОСОБА_1, ставить питання про скасування вироку в силу невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості злочинів та його особі внаслідок мякості. Посилається на те, що суд, призначаючи покарання не врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, що злочин скоєно у стані алкогольного спяніння, не врахував, що

2

ОСОБА_1 свою вину у вчинені злочинів не визнав та не розкаявся у вчиненому, не відшкодував потерпілій спричинену шкоду.

Потерпіла ОСОБА_2 також просить скасувати вирок суду із-за мякості обраної ОСОБА_1 міри покарання. Вважає, що суд не врахував, що судом не встановлено обставин, які помякшують покарання, що внаслідок злочину настали тяжкі наслідки- смерть її матері, яка була єдиною годувальницею у сімї.

В апеляції засуджений ОСОБА_1 просить скасувати вирок суду

і справу направити на новий судовий розгляд, посилаючись на те, що висновок ;уду про його винність зроблено без всебічного, повного і обєктивного дослідження всіх обставин справи, без правильної оцінки всіх зібраних доказів в х сукупності. Вважає, що суд не дав оцінки показам свідка ОСОБА_5 про місце та обставини скоєння ДТП та причетність до пригоди працівників міліції, безпідставно відхилив ряд клопотань, задоволення яких дало б змогу обєктивно дослідити всі обставини справи, не прийнято міри по встановленню очевидців ДТП.

Апелянт не погоджується з сумами відшкодування матеріальної та

моральної шкоди, вважає їх завищеними та судом не вмотивованими.

Вважає, що засуджено його за ст.ст. 286 ч.2, 135 ч. 1 КК України безпідставно.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора, який підтримав апеляцію державного обвинувача та потерпілої і заперечує проти апеляції ^судженого, думку засудженого ОСОБА_1, який підтримав апеляцію, вговоривши доводи апеляцій, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 365 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора та потерпілої підлягає задоволенню, а апеляція засудженого вдоволенню не підлягає з наступних підстав.

Доводи засудженого ОСОБА_1 про неповноту досудового слідства та недоведеність його вини є безпідставними і спростовуються матеріалами справи.

Вина ОСОБА_1 у вчинені злочину доведена показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_9, які були очевидцями ДТП і їх покази перевірені і вони узгоджуються з іншими зібраними по справі доказами.

Вина ОСОБА_1 доведена також протоколом огляду місця події, де зафіксовано дорожню обстановку після ДТП, протоколами огляду транспортних засобів, висновком судово-медичної експертизи про те, що механізм завданих тілесних ушкоджень потерпілій свідчить про те, що первинний удар був завданий ззаду в ліву нижню частину тіла, зокрема в ногу, від чого потерпіла була закинута на автомобіль, який завдав первісного удару, в результаті цього були травмовані верхні ділянки тіла зліва, а потім тіло було відкинуте на зустрічний автомобіль і тілесні ушкодження були завдані потерпілій, в праву частину тіла і потерпіла впала на дорогу, від чого також утворились тілесні пошкодження.

Згідно висновку авто-технічної експертизи невідповідність дій водія ОСОБА_1 вимогам пунктів Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному звязку з виникненням ДТП.

Суд обгрунтовано, мотивувавши своє рішення, не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_5, яка була допитана у судовому засіданні по клопотанню ОСОБА_1, так як покази даного свідка про обставини та місце скоєння ДТП протирічать всім іншим зібраним доказам по справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22 КПК України і всебічно повно і обєктивно дослідивши обставини справи вірно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ст. ст. 286 ч. 2,135 ч. 1 КК України.

Суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_2 27761 грн. 90 коп. матеріальної шкоди, і дана сума підтверджується відповідними документами, які сумніву не викликають. Стягуючи з ОСОБА_1 100 000 грн. моральної шкоди суд врахував душевні та моральні страждання потерпілої і у вироку мотивував своє рішення.

Що стосується обраної ОСОБА_1 міри покарання, то судова колегія погоджується з доводами апеляції прокурора та потерпілої в цій частині.

Мотивуючи застосування до ОСОБА_1 ст. 75, 76 КК України, суд послався у вироку на те, що один з злочинів вчинено з необережності і його вчиненню сприяла поведінка потерпілої, яка порушила Правила дорожнього руху України при переході вулиці, що один із злочинів є невеликої тяжкості, особу підсудного, який характеризується позитивно.

Проте суд не взяв до уваги фактичні обставини справи, а саме те, що ОСОБА_1М, грубо порушив Правила дорожнього руху України, вчинив тяжкий злочин, з місця скоєня ДТП втік, злочин скоїв у стані алкогольного спяніння, не врахував відсутність обставин, що помякшують покарання. Обираючи міру покарання ОСОБА_1 суд не взяв до уваги відношення підсудного до скоєного ним злочину, його поведінку та намагання уникнути відповідальності, що він не прийняв ніяких мір до відшкодування потерпілій завданої їй шкоди.

Колегія суддів вважає, що підстав для застосування до ОСОБА_1 ст.ст. 75, 76 КК України у суду першої інстанції не було, тому скасовує вирок суду щодо нього у звязку з мякістю призначеного йому покарання.

Міра покарання ОСОБА_1 обирається колегією суддів з дотриманням вимог ст. 65 КК України, помякшуючих і обтяжуючих покарання обставин, суспільної небезпечності вчинених ним злочинів, даних про його особу, у вигляді позбавлення волі. ;

В решті вирок суду щодо ОСОБА_1 колегія суддів залишає

без зміни.

4

Керуючись ст.ст. 365,366,378 КПК України, колегія суддів,-

ЗАСУДИЛА:

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілої задовольнити, а апеляцію засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вирок Коростишівського районного суду від 12 травня 2010 року щодо ОСОБА_1 в частині призначеного йому покарання скасувати і постановити новий вирок.

Призначити ОСОБА_1 покарання:

за ст. 286 ч.2 КК України 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки,

за ст. 135 ч. 1 КК України 2 роки позбавлення волі.

Згідно ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання 5 років позбавлення волі,з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки.

Запобіжний захід засудженому до вступу вироку в законну силу залишити підписку про невиїзд.

Строк відбуття покарання ОСОБА_1 обчислювати з моменту взяття його під варту.

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржений у Верховний Суд України через апеляційний суд Житомирської області протягом одного місяця з моменту його проголошення.