ПОСТАНОВА

іменем України

Справа №2120/7572/12

Пров. №1/668/73/13

11 листопада 2013 року Суворовський районний суд міста Херсона у складі:

головуючого - судді: Корольчук Н.В.

при секретарі: Учускіній М.В.

за участю:

прокурора: Орел-Мельник Ю.П.

захисника: ОСОБА_1

при розгляді у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

встановив:

За матеріалами справи ОСОБА_2 предявлено обвинувачення у тому, що він 17 серпня 2005 року, відбуваючи покарання у виді позбавлення волі у Північній виправній колонії №90 (далі ПВК №90), знаходячись разом із ОСОБА_3 за розпивання спиртних напоїв в локалізованому приміщенні на подвірї чергової частини охоронної зони виправної колонії, під час виниклої сварки з потерпілим у стані алкогольного спяніння умисно наніс останньому численні удари руками та ногами по голові та тулубу, заподіявши йому тяжкі тілесні пошкодження, від яких настала смерть потерпілого.

Такі дії ОСОБА_2 органом досудового слідства розцінено як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, і кваліфіковано відповідно за ч. 2 ст. 121 КК України.

Під час судового розгляду справи підсудний вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав.

Захисник ОСОБА_1 заявив клопотання про направлення даної справи на додаткове розслідування. Свою вимогу він обґрунтовує тим, що при проведенні досудового слідства не були з достатньою повнотою зясовані обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що свідчить про неповноту досудового слідства, вказавши при цьому на те, що на даний час органом досудового слідства залишаються невиконаними вказівки апеляційного суду Херсонської області, викладені в ухвалі від 07.08.2007 року, якою ця справа була направлена на додаткове розслідування. Зазначає, що здобуті органом досудового слідства докази не підтверджують обставин, які підлягають доказуванню відповідно до вимог ст. 64 КПК України (1960 року).

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання.

Підсудний підтримав позицію захисника.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та проаналізувавши наведені у клопотанні доводи, суд вважає, що заявлене захисником клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише за умови, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.

На думку суду, висновки органу досудового слідства щодо предявленого ОСОБА_2 обвинувачення на даний час є передчасними, оскільки ґрунтуються на доказах, які досліджені неповно і однобічно, що не дає суду можливості дійти висновку про достовірність того чи іншого доказу, а отже категоричного висновку про винність чи невинність ОСОБА_2 у вчинення інкримінованого йому діяння, та виключає можливість постановлення вироку, який би відповідав вимогам законності і обґрунтованості.

За змістом ст. 22 КПК України при проведенні досудового слідства прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобовязані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об'єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують підсудного, перевірка доводів підсудного на його захист є обовязковою.

Крім того, статтею 374 КПК України встановлено, що вказівки суду, який розглянув справу в апеляційному порядку, є обовязковими для органів досудового слідства при додатковому розслідуванні.

Зазначене кореспондується з розясненнями, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» від 11 лютого 2005 року №2, за змістом яких якщо органи досудового розслідування не дослідили обставин, зазначених у судовому рішенні про повернення справи на додаткове розслідування, проведене досудове слідство може бути визнано однобічним і неповним (п. 2 ч. 2 ст. 368 КПК), що є підставою для скасування вироку та повернення справи на додаткове розслідування (п. 1 ч. 1 ст. 367 КПК).

Суд вважає, що органом досудового слідства зазначені вимоги закону належним чином не виконані, внаслідок чого залишилися незясованими обставини, які можуть мати значення для правильного вирішення справи, у звязку з чим суд вважає, що предявлене ОСОБА_2 обвинувачення на даний час носить характер припущення.

Так, з матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 жодного разу, як на попередньому слідстві, так і в судових засіданнях, не визнавав факт нанесення ним ударів ОСОБА_3 та вказував на фальсифікацію матеріалів досудового слідства. Зазначав, що органи досудового слідства не намагалися зясувати обставин, за яких потерпілий насправді зазнав тілесних ушкоджень, предявлене йому обвинувачення ґрунтується виключно на суперечливих показаннях свідків працівників колонії та свідка ОСОБА_4, який відбуває покарання в ПВК №90 та співпрацює з адміністрацією колонії, у звязку з чим є зацікавленою особою та обмовив його у вчиненні злочинних дій відносно ОСОБА_3. З приводу події, які відбулися за його участю та за участю потерпілого ОСОБА_3 показав, що злочин щодо останнього вчинили працівники ПВК №90.

Судом встановлено, що в основу обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого йому злочину органом досудового слідства покладені показання співробітників ПВК №90 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які за версією обвинувачення припинили побиття потерпілого. З вказаних осіб у судове засідання зявилися та були допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, які вказали на підсудного ОСОБА_2 як на особу, яка нанесла потерпілому ОСОБА_3 удари, від яких останній помер. Явку свідка ОСОБА_7 в судове засідання на виконання судового доручення сторона обвинувачення не забезпечила, судом були досліджені показання цього свідка шляхом їх оголошення, під час якого було встановлено наявність суттєвих суперечностей між показаннями цього свідка та свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо характеру розвитку подій та послідовності дії учасників, місце розташування потерпілого після його побиття.

Крім того, предявлене ОСОБА_2 обвинувачення ґрунтується на показаннях, зокрема, свідка засудженого ОСОБА_8, забезпечення явки якого в судове засідання також було покладено на сторону обвинувачення, однак цей свідок в судове засідання доставлений не був, його показання були досліджені шляхом їх оголошення.

При цьому, не дивлячись на такий порядок дослідження показань цих свідків, підсудний наполягав на їх доставці та допиті безпосередньо в судовому засіданні.

З приводу цього позиція Європейського суду, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосовуванню при розгляді справ як джерело права, чітко викладена в рішенні по справі «Колесник проти України» від 19.11.2009 року і полягає в тому, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати, оскільки встановлено, що судом не було допитано ключових свідків обвинувачення, а заявник не мав можливості поставити їм запитання під час судового розгляду. Незважаючи на те, що заявник та його захисник не заперечували проти продовження розгляду справи без допиту зазначених свідків, Європейський суд вважає неможливим розцінити такі їх дії як опосередковану згоду на використання показань цих свідків, за умови, що вони стають важливою частиною доказів, покладених в основу обвинувального вироку. В таких випадках Європейський суд констатує порушення Україною взятих на себе міжнародних зобовязань, а саме п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції.

З наданих суду рапортів з приводу виконання судового доручення про доставку зазначених свідків в судове засідання вбачається, що вони носять формальний характер і є неприпустимими, оскільки не містять даних, які б свідчили про обєктивну неможливість доставки цих свідків у судове засідання.

На підставі наведеного, суд вважає, що постановлення остаточного рішення у справі без допиту зазначених осіб у судовому засіданні призведе до порушення права підсудного на захист та унеможливить виконання неодноразових вказівок апеляційного суду (ухвали від 07.08.2007 року та від 29.09.2009 року) про усунення існуючих суперечностей між наявними у справі доказами, що за положеннями кримінального процесуального закону належить до категорії істотних порушень, з огляду на які постановлений вирок підлягає скасуванню в усякому разі.

Версія сторони обвинувачення щодо ОСОБА_2, в тому числі, підкріплена постановою про відмову в порушенні кримінальної справи відносно працівників ПВК №90 свідків у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 26.08.2005 року (т. 1, а.с. 160-161).

Разом з цим, в матеріалах справи наявні пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6, надані прокурору в ході проведення перевірки з метою встановлення можливої їх причетності до вчинення протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_3, з яких вбачається, що про обставини, які зафіксовані у вказаній постанові (про нанесення ударів ОСОБА_3 підсудним ОСОБА_2П.) і які покладені в основу рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно них, вони на той час не повідомляли, а навпаки показали, що безпосередньо перед подіями, що відбулися, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нормально спілкувалися між собою, вони бачили лише те, що ОСОБА_3 лежав на полу, а ОСОБА_2 стояв біля нього, ОСОБА_5 лише припустив, що між ними відбулася бійка, а ОСОБА_6 показав, що не бачив, що відбулося між засудженими (т. 1, а.с. 33-36). При цьому, такі пояснення цих свідків узгоджуються з даними інших наявних у справі документів, які містять інформацію, яка відразу надавалася після подій щодо ОСОБА_3, щодо розвитку цих подій (т. 1, а.с. 8-11), а також відповідають показанням ОСОБА_2 в цій частині. В подальшому в ході досудового розслідування цієї справи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дали показання, протилежні цим показанням, та розповіли, що особисто бачили, як ОСОБА_2 бив потерпілого.

Крім того, в матеріалах справи міститься постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відносно першого заступника начальника ПВК №90 ОСОБА_9 та оперуповноваженого ОСОБА_10 за фактами примушування свідків засуджених давати неправдиві показання з метою підтвердження версії обвинувачення (т. 2, а.с. 285а-286), до якої апеляційний суд поставився критично, визнавши проведену з цього приводу перевірку формальною та такою, що не відповідає вимогам закону (ухвала від 07.08.2007 року, якою ця справа була повернута на додаткове розслідування т. 2, а.с. 536-538). Проте, такі висновки апеляційного суду залишилися поза увагою органу досудового слідства. Направивши повторно справу в суд, сторона обвинувачення обмежилася виключенням з списку свідків обвинувачення осіб, які заявили про такі протиправні дії працівників колонії.

Наведені обставини, з урахуванням того, що ОСОБА_2 у разі доведення його винності у вчиненні інкримінованого йому злочину, загрожує досить суворе покарання, вимагали від органу досудового слідства врахування як вказаної вище позиції апеляційного суду, так і викладеного в тій же ухвалі висновку у звязку з цим про передчасність прийнятого рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також проведення особливо ретельної перевірки зазначених фактів.

Також, повертаючи цю справу на додаткове розслідування, апеляційний суд вказував на необхідність проведення відтворення обстановки та обставин подій. За матеріалами справи встановлено, що така слідча дія була проведена лише з підсудним ОСОБА_2, який послідовно та незмінно заперечував свою причетність до інкримінованого йому злочину, що ніяким чином не вплинуло на усунення суперечностей між зібраними органом досудового слідства доказами (т. 3, а.с. 42-50).

Пленум Верховного Суду України у п. 9 у своїй постанові «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» №2 від 11.02.2005 року звернув увагу судів на те, що за змістом чинного законодавства виклик і допит нових свідків, проведення додаткових чи повторних експертиз, витребування документів, давання судових доручень у порядку, передбаченому ст. 315-1 КПК, на підтвердження чи спростування позицій сторін допускаються тільки за клопотанням сторін, при цьому, судові доручення суд дає лише з метою перевірки й уточнення фактичних даних, одержаних у ході судового слідства, зазначивши в п. 1 цієї ж постанови, що суди при розгляді кримінальних справ не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту, а в п. 23 своєї постанови «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.90 року, із змінами, ще й вказав на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного.

Разом з тим, прокурор під час судового розгляду справи відповідних клопотань з метою виконання зазначених вище вказівок апеляційного суду не заявляв.

Таким чином, суд вважає, що під час досудового слідства всупереч вимогам статей 22, 64 КПК України 1960 року були поверхнево досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Неповнота досудового слідства, з урахуванням особливостей судового розгляду, не може бути усунута в судовому засіданні.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого захисником клопотання та необхідність направлення справи на додаткове розслідування, під час якого необхідно вирішити зазначені вище питання, повно та обєктивно дослідити обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам в їх сукупності і, залежно від цього, вирішити питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_2 складу інкримінованого йому злочину.

Керуючись ст. 281 КПК України 1960 року, розясненнями, що містяться в постанові ПВСУ «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» №2 від 11.02.2005 року, постанові ПВСУ «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.90 року, із змінами, -

постановив:

Кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, направити прокурору Суворовського району м. Херсона для проведення додаткового розслідування.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_2 залишити без змін підписка про невиїзд.

Цивільний позов прокурора залишити без розгляду.

На постанову протягом семи діб з дня її винесення сторони можуть подати апеляції до апеляційного суду Херсонської області через Суворовський районний суд м. Херсона.

Суддя: Н.В. Корольчук