Справа № 743/1092/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/44/2016
Категорія - ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 січня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000240, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Магаджанівського лісництва Актюбинської області Республіки Казахстан, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, з базовою загальною середньою освітою, працюючого слюсарем ДСП «ЧАЕС», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186, ч.2 ст.15, ч.2 ст.289 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця смт. Сосниця Чернігівської області, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, працюючого оператором верстатів ТОВ «Компанія Вітава», проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, не судимого в силу ст.89 КК України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України, за апеляційними скаргами прокурора, обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11

обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186, ч.2 ст.15, ч.2 ст.289 КК України та призначено йому покарання за ч.3 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за ч.2 ст.15, ч.2 ст.289 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186, ч.2 ст.15, ч.2 ст.289 КК України та призначено йому покарання за ч.3 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за ч.2 ст.15, ч.2 ст.289 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь держави по 583 грн. 11 коп. процесуальних витрат.

Питання про речові докази вирішено в порядку статті 100 КПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, 14.06.2015 року, у період часу з 02 до 04 години, ОСОБА_6 , за попередньою змовою з ОСОБА_7 , обоє перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, шляхом проникнення на територію охоронюваної автостоянки «Фаетон», розташованої на землях Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, поблизу Чернігівського кварталу м.Славутич Київської області, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я ОСОБА_11 , котрий виконував функції охоронця автостоянки, відкрито викрали мобільний телефон «NОКІА 105», вартістю 285 грн. 82 коп., з сім-картою оператора зв`язку «Київстар», вартістю 20 грн. та грошовими коштами на рахунку в сумі 12 грн., чим спричинили потерпілому майнову шкоду в розмірі 317 грн. 82 коп.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проникли до побутового вагону на території охоронюваної автостоянки «Фаетон», розташованої на землях Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області поблизу Чернігівського кварталу м. Славутич Київської області, звідки відкрито викрали мобільний телефон «NОКІА 1100», вартістю 97 грн. 72 коп. з сім-картою оператора зв`язку МТС, вартістю 20 грн.; грошові кошти в сумі 200 грн.; господарські рукавиці червоного кольору, вартістю 24 грн.; тканевий гаманець, вартістю 15 грн. з трьома ключами, вартістю 20 грн. кожен; журнал обліку оплати та видачі пропусків, вартістю 25 грн., чим спричинили потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду в розмірі 438 грн. 72 коп.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , шляхом кочення, відкрито викрали з території охоронюваної автостоянки «Фаетон», розташованої на землях Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області поблизу Чернігівського кварталу м. Славутич Київської області, мопед «Ноndа Dіо 28», чим спричинили потерпілому ОСОБА_15 майнову шкоду, в розмірі 6161 грн. 06 коп.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , шляхом кочення, відкрито викрали з території охоронюваної автостоянки «Фаетон», розташованої на землях Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області поблизу Чернігівського кварталу м. Славутич Київської області, мопед «Wіреr Stоrм», чим спричинили потерпілому ОСОБА_16 майнову шкоду в розмірі 3328 грн. 02 коп.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на території охоронюваної автостоянки «Фаетон», розташованої на землях Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, поблизу Чернігівського кварталу м. Славутич Київської області, відкрито викрали з автомобіля «ВАЗ-210994-20», д.н.з. НОМЕР_1 , передню панель автомагнітоли «Рrоlоgy cmd 160u», вартістю 199 грн. 41 коп.; електролапмпу W Е13 ІV, вартістю 22 грн., ізолюючу стрічку «Super Mastеr+», вартістю 15 грн. 45 коп., чим спричинили потерпілій ОСОБА_17 майнову шкоду в розмірі 236 грн. 86 коп.

Також, 14.06.2015 року, у період часу з 02 до 04 години, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , на території охоронюваної автостоянки «Фаетон», розташованої на землях Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області поблизу Чернігівського кварталу м. Славутич Київської області, шляхом розбиття заднього бокового скла проникли в салон автомобіля «ВАЗ-210994-20», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_17 , де шляхом зняття нижньої пластикової панелі рульової колонки та пошкодження дротів електроживлення, з послідуючим їх замкненням, намагалися завести двигун транспортного засобу і заволодіти автомобілем, однак не довели свій намір до кінця з причин, що не залежали від їх волі, а саме у зв`язку з тим, що двигун не завівся.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинувачених та доведеність їх вини у вчинених кримінальних правопорушеннях, просить вирок суду змінити щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальністю, та призначити останнім покарання за ч.3 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за ч.2 ст.15, ч.2 ст.289 КК України у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна. На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити їм покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченим покарання не врахував вимог ч. 3 ст. 68 КК України, згідно якої за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворо покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті. Тобто, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, встановлено покарання від 5 до 8 років позбавлення волі, а тому дві третини становить покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

Не погоджуючись з рішенням суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити щодо нього та перекваліфікувати дії з ч. 3 ст. 186 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а висновки суду не відповідають обставинам кримінального провадження. Зокрема, кваліфікуючи його дії за ч. 3 ст. 186 КК України, суд послався лише на показання потерпілого ОСОБА_11 , які є неправдивими, та безпідставно відкинув показання обвинувачених та свідка ОСОБА_18 , які спростовують свідчення потерпілого. На думку апелянта, показання потерпілого є намаганням реабілітуватись перед власником автостоянки за перебування на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, оскільки доказів, які б підтверджували його показання, відсутні. Також зазначає, що умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом у нього не було, вони проникли в автомобіль з метою крадіжки автомагнітоли, а дроти від замка запалення від`єднали з метою запобігти спрацюванню сигналізації. При призначенні покарання судом першої інстанції не враховано той факт, що він з`явився із зізнанням до правоохоронного органу, сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, відшкодував потерпілим завдані збитки, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, працевлаштований, раніше не судимий. Твердження суду про часткове визнання вини є неправильним, оскільки вину він визнав повністю, однак не погодився з кваліфікацією своїх дій.

Не погоджуючись з рішенням суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити щодо нього, перекваліфікувати дії з ч. 3 ст. 186 та ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 298 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 є аналогічними обґрунтуваннями доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 . Зокрема, ОСОБА_6 зазначає, що всупереч вимогам ст. 17 КПК України та ст. 62 Конституції України суд в основу обвинувачення поклав показання потерпілого ОСОБА_11 , який бачив лише силуети грабіжників, а після удару та застосування газового балончика взагалі втратив свідомість. Тому осіб, які застосовували насильство, він не бачив. Тому кваліфікація його дій за ст. 186 КК України є невірною. Також вказує, що наміру на незаконне заволодіння автомобілем у нього не було, оскільки до транспортного засобу вони проникли з метою крадіжки автомагнітоли, а під`єднанні до замка запалення дроти зняли, щоб не спрацювала сигналізація. Тому кваліфікація його дій в цій частині є помилковою. При призначенні покарання судом першої інстанції не враховано той факт, що він з`явився із зізнанням, сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, відшкодував потерпілим завдані збитки, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, на даний час дружина вагітна, працевлаштований, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданих збитків є підтвердженням його щирого каяття.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачених прокурор, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, просив їх апеляційні скарги залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисників, які просили задовольнити подані ними апеляційні скарги та змінити щодо них вирок, а апеляційну скаргу прокурора просили залишити без задоволення, прокурора, який просив апеляційні скарги обвинувачених залишити без задоволення, а подану прокурором апеляційну скаргу просив задовольнити, вирок суду змінити, призначивши ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання з врахуванням вимог ст. 68 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили доводи, наведені в апеляційних скаргах, вину визнали частково та просили вирок суду змінити внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Показали, що вони проникли на територію стоянки з метою скоєння крадіжки. Зайшовши до сторожки, вони побачили, що охоронець спить п`яний, тому вони забрали мобільні телефони, грошові кошти та журнал реєстрації. Через деякий час вони знову повернулись на стоянку, звідки викрали два мопеди, які сховали неподалік, а потім знову повернулись на стоянку, де ОСОБА_7 розбив бокове скло автомобіля «ВАЗ», звідки вони в послідуючому викрали панель з магнітоли. Через деякий час вийшов охоронець, тому вони непомітно втекли. Під час скоєння злочинів їх ніхто не бачив. Умислу на заволодіння транспортним засобом у них не було, а під`єднанні до замка запалення дроти зняли, щоб не спрацювала сигналізація.

Проте не дивлячись на часткове визнання обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 своєї вини їх вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, підтверджується іншими доказами у кримінальному провадженні.

Так, допитаний в судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_10 показав, що він являється головою кооперативу «Фаетон» та орендує земельну ділянку в межах Неданчицької сільської ради, на якій розташована автомобільна стоянка. Обвинуваченого ОСОБА_6 знає тривалий час, так як останній залишав свій мопед на зберігання. Останній знав режим і систему охорони стоянки, місце зберігання готівкових коштів та журналу реєстрації, в якому були відображені відомості про клієнтів. Напередодні крадіжки на стоянці чергував ОСОБА_11 , який був тверезий. Фактів вживання ним спиртних напоїв помічено не було. Вранці 14.06.2015 року, коли дізнався про крадіжку, прибув на стоянку, та виявив, що з вагончику охорони викрадено мобільний телефон, грошові кошти в сумі 200 грн., ніж, журнал реєстрації та декілька дрібних речей. В автомобілі «ВАЗ 21099» було розбите заднє бокове скло, викрадена панель магнітоли, пошкоджено рульову панель, перерізано проводи. Крім того, зі стоянки було викрадено два мопеди.

Допитаний в судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_11 показав, що 13.06.2015 року, у нічний час, він охороняв автостоянку «Фаетон». Коли почало світати, він вийшов з вагону охорони, щоб вимкнути на стоянці освітлення, позаду себе почув голос чоловіка. Обернувшись, він побачив силуети двох чоловіків: один на території біля в`їзду до стоянки, а другий - із зовнішньої сторони. Попросив їх зачекати, але позаду себе почув кроки, а потім відчув поштовх в область потилиці, від якого упав. Під час падіння йому бризнули рідиною з газового балончика, внаслідок чого він втратив свідомість. Після того, як прийшов до свідомості, чув удар по склу автомобіля, але не зразу зрозумів, що це було, а потім виявив викрадення двох мопедів, розбите скло в автомобілі, з вагону охорони зникли грошові кошти, журнал реєстрації, службовий мобільний телефон, зварювальні рукавиці та його особистий мобільний телефон. Зразу побіг до автозаправочної станції та викликав міліцію. До лікарні за медичною допомогою не звертався, обмежився купівлею та застосуванням капель для очей, оскільки вони були подразнені. Наполягав на тому, що алкогольних напоїв під час охорони стоянки не вживав.

Такі ж покази, щодо обставин здійснення на нього нападу на автостоянці та заволодіння майном, потерпілий ОСОБА_11 надавав під час проведення за його участю слідчого експерименту від 11.08.2015 року, що підтверджується протоколом слідчого експерименту (т. 1 а.п. 182-183).

Показання потерпілого ОСОБА_11 щодо скоєння відносно нього нападу з метою заволодіння майном, логічні та послідовні, узгоджуються з іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні, тому твердження обвинувачених про їх змінність протягом досудового розслідування та судового слідства колегія суддів не приймає до уваги.

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд обґрунтовано не поклав в основу вироку покази свідка ОСОБА_18 в частині показів, щодо систематичного вживання потерпілим ОСОБА_11 алкогольних напоїв та віднісся до них критично, оскільки вони суперечать іншим зібраним у кримінальному провадженні доказам, а також діям потерпілого ОСОБА_11 , який зразу викликав працівників міліції. Крім того, наведений свідок не був очевидцем кримінального правопорушення.

Також вина обвинувачених у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень підтверджується протоколом огляду автостоянки від 14.06.2015 року. З якого вбачається, що у вагоні для охоронців в морозильній камері холодильника «Норд» виявлено порожню пластикову підставку, схожу на шухляду з каси для грошей, а в столі навпроти холодильника відсутня шухляда. На місці № 14 на території стоянки виявлено автомобіль «ВАЗ-21099», д.н.з. НОМЕР_1 , в якому з лівої задньої сторони розбите бокове скло, панель магнітоли відсутня (т. 1 а.п. 34-42).

Відповідно до протоколу огляду від 14.06.2015 року вбачається, що в приміщенні гаража № НОМЕР_2 кооперативу «Протон», розташованого по вул.Чернігівській в м.Славутич, виявлено мобільний телефон «Nокіа 105», мобільний телефон «Nокіа 1100», передню панель магнітоли «Рrоlоgy», тканевий гаманець з трьома ключами, пару перчаток червоного кольору, ізоляційну стрічку, електролампу, мопед «Мodo НТ 50 QТ-9, мопед «Ноndа Dіо 28». Під час огляду ОСОБА_6 добровільно видав грошові кошти в сумі 84 грн. (т. 1 а.с. 61-69).

Також вина обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у відкритому викраденні чужого майна частково підтверджується протоколами проведення слідчих експериментів від 11.08. 2015 року відповідно до яких останні розповіли на місці, як вони викрадали чуже мано з автостоянки, та як проникли до салону автомобіля «ВАЗ-210994-20» (т. 1 а.п. 186-187, 190-191).

Висновком судової авто-товарознавчої експертизи № 130 від 07.08.2015 року встановлена вартість мопедів «Ноndа Dіо 28» та «Vіреr Stоrм», які відкрито викрали обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т. 1 а.п. 144-151).

Згідно висновком судової товарознавчої експертизи № 612 від 13.08.2015 року визначена вартість мобільних телефонів, панелі автомагнітоли та ізоляційної стрічки, які відкрито викрали обвинувачені (т. 1 а.п.160-168).

Довідками ФОП « ОСОБА_19 », ФОП « ОСОБА_20 » , ФОП « ОСОБА_21 », ФОП « ОСОБА_22 » підтверджується вартість карток операторів мобільного зв`язку, господарських рукавиць, лампочки, журналу та ключів на момент їх викрадення (т. 1 а.п. 198-203).

За наявності наведених доказів колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у відкритому заволодінні чужим майном, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, шляхом проникнення у сховище, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на сукупності досліджених у судовому засіданні доказах і їх дії правильно кваліфіковані за ч.3 ст.186 КК України.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про необхідність перекваліфікації їх дій на ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки останні вчинили саме відкрите викрадення чужого майна. Про умисел на грабіж свідчать показання потерпілого ОСОБА_11 , який бачив двох чоловіків, які здійснили на нього напад та заволоділи майном.

Невизнання обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, колегія суддів розцінює як захисну версію останніх з метою пом`якшити покарання за вчинене діяння.

Відповідно до ст. 94 КПК України, суд оцінив зібрані у кримінальному провадженні докази і дав у вироку аналіз усіх доказів, які підтвердили винуватість обвинувачених саме у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, шляхом проникнення у сховище, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого. При цьому суд на виконання вимог закону мотивував у вироку прийняття одних і відхилення інших доказів та поклав в основу вироку лише належні та допустимі докази, досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції повно та об`єктивно досліджені обставини кримінального провадження і є безпідставними доводи апелянтів про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження в наведеній частині.

Разом з тим, суд першої інстанції визнав доведеним вину обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у закінченому замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб. Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 289 КК України, виражається в незаконному заволодінні транспортним засобом. Воно може бути вчинено лише шляхом активної поведінки особи, тобто шляхом вчинення дій. Пункт 1 примітки до цієї статті розкриває це поняття як вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі. Вилучення транспортного засобу може здійснюватися шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб. Закінченим цей злочин є з моменту початку руху транспортного засобу внаслідок запуску двигуна чи шляхом буксирування.

В судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наполягали на тому, що умислу на заволодіння транспортним засобом у них не було.

Такі твердження обвинувачених узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який показав, що шуму роботи двигуна або стартера автомобіля він не чув.

За таких обставин, на думку колегії суддів, кримінальне провадження щодо дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України, підлягає закриттю.

Твердження прокурора про те, що обвинувачені намагалися заволодіти транспортним засобом, що належить потерпілій, не підтверджуються жодними доказами і в силу положень ст. 62 Конституції України не можуть вважатися беззаперечними доказами доведеності вини обвинувачених у вчиненні вище вказаного злочину.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України, а можливості їх отримати вичерпані.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання суд, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, особу винних, які за місцем проживання характеризуються посередньо, за місцем роботи, характеризуються позитивно, мають на утриманні неповнолітню дитину, крім того, обвинувачений ОСОБА_6 відшкодував завдані збитки, з`явився із зізнанням, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та обґрунтовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Своє рішення щодо виду та розміру покарання суд належно мотивував, воно відповідає вимогам закону щодо мети покарання.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням і не вбачає підстав для пом`якшення обвинуваченим покарання, в тому числі із застосуванням ст. 75 КК України, враховуючи при цьому конкретні обставини кримінального провадження, а також те, що останні вчинили тяжкий злочин. Обставини, на які посилаються апелянти, враховані судом першої інстанції при призначенні їм міри покарання та за своєю сутністю є такими, що характеризують їх особу.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених підлягають частковому задоволенню, а вирок суду зміні шляхом закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України. В решті вказаний вирок слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 417, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.3 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.3 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі.

Закрити кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України за не встановленням достатності доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримати.

В решті вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - залишити без змін.

В порядку ст. 539 КПК України, рекомендувати Ріпкинському районному суду Чернігівської області вирішити питання про зарахування в строк відбування покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебування їх в ізоляторі тимчасового тримання.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3