ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-12км16 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю прокурора ОСОБА_4 , особи, щодо якої кримінальну справу закрито ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 на постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року щодо ОСОБА_5 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Постановою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року
громадянина України,
раніше не судимого,
звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальну справу щодо нього закрито.
Згідно з постановою суду ОСОБА_5 вчинив злочин за наступних обставин.
18 вересня 2011 року, близько 21 години 30 хвилин, ОСОБА_5 , на прохання ОСОБА_8 надати допомогу у захисті його батька, на власному автомобілі марки «Тойота Кемрі», державний номерний знак НОМЕР_1 , приїхав у двір будинку АДРЕСА_1 . З метою захисту батька свого товариша, з мотивів особистої неприязні, ОСОБА_5 здійснив з невстановленої слідством зброї травматичної дії кілька пострілів у спину ОСОБА_9 , заподіявши йому легкі тілесні ушкодження у виді поранень лопатки та правої сідниці.
В апеляційному порядку кримінальна справа щодо ОСОБА_5 не переглядалася.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, порушує питання про скасування постанови суду та направлення справи на новий судовий розгляд. В обґрунтування своєї позиції автор касаційної скарги зазначає, що оскаржувана постанова є невмотивованою, оскільки суд, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, не проаналізував та не навів у постанові доказів його винуватості у вчинені інкримінованого йому злочину та не пересвідчився, що відповідне діяння дійсно мало місце за наведених в обвинуваченні обставин. Як зазначає автор скарги, при зміні прокурором обвинувачення в суді шляхом перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, суд, всупереч вимогам ст. 277 КПК України (1960 року), не роз`яснив потерпілому належним чином його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі. Крім цього, на думку прокурора, суд не з`ясував позицію потерпілого щодо звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який касаційну скаргу підтримав, з`ясувавши думки ОСОБА_5 та його захисника, які заперечували проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити.
Виходячи з положень ст. 44 КК України та роз`яснень, наведених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», в усіх передбачених законом випадках особу може бути звільнено від такої відповідальності лише за наявності визначених у КК умов і підстав.
Обов`язковою умовою звільнення особивід кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав є встановлений у передбаченому законом порядку факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину.
Враховуючи викладене, при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього чи судового розгляду справи повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні.
Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до початкового обвинувачення, викладеного в обвинувальному висновку, дії ОСОБА_5 , ОСОБА_10 і ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, вчинене групою осіб, поєднане з опором громадянам, що припиняли хуліганські дії, та із застосуванням предметів, спеціально пристосованих та заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень (т. 5, а. с. 166-186).
Згідно з наведеними у зазначеному обвинуваченні фактичними обставинами справи, між ОСОБА_10 і ОСОБА_9 виникла сварка у зв`язку з тим, що, на думку ОСОБА_10 , потерпілим було допущено порушення Правил дорожнього руху. Під час даного конфлікту, що супроводжувався грубим порушенням громадського порядку, побиттям потерпілого та вчиненням інших насильницьких дій з боку ОСОБА_10 , на прохання останнього на місце події прибули на автомобілях ОСОБА_8 і ОСОБА_5 , обидва озброєні пістолетами травматичної дії. Одразу після прибуття ОСОБА_8 , не намагаючись з`ясувати обставини конфлікту, на вулиці, у присутності багатьох осіб, у тому числі близьких родичів потерпілого, одразу здійснив кілька пострілів з пістолета у груди та живіт ОСОБА_9 . Коли потерпілий, злякавшись за своє життя і здоров`я, став тікати, ОСОБА_8 і ОСОБА_5 переслідували його стріляли ОСОБА_9 у спину, доки він, рятуючись, не забіг у приміщення автозаправної станції. Зазначеними спільними діями ОСОБА_8 і ОСОБА_5 заподіяли потерпілому легкі тілесні ушкодження, у тому числі які спричинили короткочасний розлад здоров`я, у виді численних поверхневих поранень грудей, живота, спини, сідниць та кінцівок (т. 5, а. с. 166-186).
Під час судового розгляду групою прокурорів, які брали участь у розгляді справи в суді першої інстанції, у порядку ст. 277 КПК України (1960 року), було змінено обвинувачення і дії ОСОБА_5 перекваліфіковано з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України. При цьому державне обвинувачення дійшло висновку, що умислом ОСОБА_5 грубе порушення громадського порядку не охоплювалося, а він лише умисно заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження з мотивів особистої неприязні, з метою захистити від ОСОБА_9 батька свого товариша ОСОБА_10 . Кваліфікація державним обвинуваченням дій ОСОБА_10 і ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 296 КК України залишилася незмінною (т. 7, а. с. 79-93).
Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строку давності, суд обмежився перевіркою наявності передбаченої ст. 49 КК України підстави для такого звільнення та констатацією зміненого прокурором обвинувачення.
При цьому суд взагалі не пересвідчився, що діяння, поставлене ОСОБА_5 за провину, згідно постанови про зміну обвинувачення, дійсно мало місце і що воно містить склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Суд не взяв до уваги, що відповідно до фактичних обставин, викладених як у початковому, так і у зміненому обвинуваченні, і ОСОБА_8 , і ОСОБА_5 інкримінувалося вчинення дій, що полягали у стрілянині на вулиці, у людному місці, які за своїм характером посягали не лише на здоров`я потерпілого, а і на інші охоронювані законом цінності громадський порядок, спокій та безпеку багатьох осіб.
За умови кваліфікації аналогічних дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 296 КК України, змінене обвинувачення не містило жодного обґрунтування іншої правової оцінки дій ОСОБА_5 , зокрема, їх відмінності за суб`єктивною стороною, відсутності у ОСОБА_5 умислу на грубе порушення громадського порядку та заподіяння ним потерпілому тілесних ушкоджень з мотивів особистої неприязні.
В зміненому обвинуваченні не мотивовано причин особистої неприязні ОСОБА_5 до ОСОБА_9 , враховуючи, що протиправні дії всіх співучасників були зумовлені сваркою між потерпілим і батьком ОСОБА_8 ОСОБА_10 ; ОСОБА_5 із ОСОБА_9 раніше знайомий не був, жодних конфліктів з ним не мав і взагалі не спілкувався, а прибувши на місце події, навіть не намагаючись з`ясувати обставини інциденту, одразу почав стрілянину.
Крім цього, у постанові про зміну обвинувачення ОСОБА_5 вказано про спричинення ОСОБА_9 внаслідок вчиненого злочину легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я, що не узгоджується з висновком СМЕ № 373 від 04 листопада 2011 року і повинно тягнути за собою кваліфікацію іншу, ніж зазначено в зміненому обвинуваченні.
У разі суперечливості та неконкретності обвинувачення, у тому числі зміненого прокурором у порядку ст. 277 КПК України (1960 року), яка не може бути усунута в ході судового слідства, суд наділений повноваженнями направити справу на додаткове розслідування.
Виходячи з наведеного, висновки суду про наявність умов і підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України не ґрунтуються на вимогах ст. 22 КПК України (1960 року) про всебічне, повне й об`єктивне дослідження всіх обставин справи.
Вказані порушення кримінально-процесуального закону перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу та прийняти законне і обґрунтоване рішення, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, є істотними.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України постанова суду підлягає скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд, під час якого необхідно усунути зазначені у цій ухвалі порушення, у межах наданих законом повноважень вирішити питання про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, дати його діям належну правову оцінку та прийняти законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись ст. ст. 394-396, 398 КПК України (1960 року), п. 11, 15 розділу XI КПК України, колегія суддів,
Касаційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 задовольнити.
Постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати і направити справу на новий судовий розгляд.
С у д д і:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3