Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 01 грудня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2015 року.

За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 06 березня 2014 року засуджено:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

за ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців із позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік шість місяців і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.

За ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК ОСОБА_5 виправдано;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, такого, що не має судимості,

до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК на строк три роки з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк один рік; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК на строк чотири роки.

Відповідно до ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточне покарання ОСОБА_6 визначено у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік шість місяців і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

За цим же вироком засуджено ОСОБА_7 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржувалися.

Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначення засудженим покарання й ухвалив свій вирок, яким ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки, ОСОБА_6 у виді позбавлення волі: за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК на строк три роки з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК на строк чотири роки, а на підставі ст. 70 КК остаточно на строк чотири роки з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 визнано винуватими у вчиненні злочинів за таких обставин.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 обіймали посади інспекторів 1-ї роти патрульної служби Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області і, будучи службовими особами, які здійснюють функції представників влади, згідно з посадовими обов`язками та Законом України «Про міліцію», КпАП та Статутом патрульно-постової служби мали повноваження виявляти й попереджати адміністративні та кримінальні правопорушення.
24 квітня 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заступили на службу з охорони громадського порядку на території Дзержинського району м. Харкова у складі автопатруля на службовому автомобілі марки «Шкода Октавія» (рєстр. № НОМЕР_1 ). 25 квітня 2011 року в період із 03.40 до 04.05 год. під час виконання покладених на них посадових обов`язків вони взяли участь у затриманні ОСОБА_10 , який безпричинно намагався втекти при появі вищевказаного автомобіля зі спеціальними впізнавальними знаками в районі будинку № 12а біля клубу «Галактика».
Затримавши ОСОБА_10 біля будинку № 3 у пров. Шекспіра в м. Харкові й установивши, що затриманий перебуває у стані алкогольного сп`яніння, підозрюючи його у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173 КпАП, зазначені працівники міліції не склали жодного протоколу. При цьому ОСОБА_6 у службовому автомобілі утримував ОСОБА_10 за шию та одяг в області плеча. У цей час ОСОБА_5 , перевищуючи свої службові повноваження, умисно вдарив затриманого руками в обличчя, заподіявши йому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (закриту тупу травму носа зі зламом кісток носа без зміщення). При цьому ОСОБА_6 , явно виходячи за межі наданих йому повноважень, усвідомлюючи злочинний характер дій ОСОБА_5 , діючи з непрямим умислом, будучи в силу свого службового становища зобов`язаним припинити порушення закону, від кого б вони не виходили, не вжив заходів для припинення протиправних дій ОСОБА_5 , а утримував затриманого потерпілого, чим здійснив пособництво вчиненню злочину.

Крім цього, 25 квітня 2011 року близько 04.00 год. на зупинці громадського транспорту на вул. 23-го Серпня у м. Харкові ОСОБА_6 з метою заволодіння грошима потерпілого вилучив у ОСОБА_10 його кредитну картку ПАТ КБ «ПриватБанк», з`ясував у нього секретний пін-код і передав цю картку ОСОБА_7 , якого попросив перевірити наявність на банківському рахунку грошей. ОСОБА_7 використав картку у банкоматі № САНА6988 (розташованому за адресою:, вул. 23-го Серпня, 38, м. Харків), однак він зі ОСОБА_6 не довів злочинного умислу до кінця з причин, що не залежали від їх волі, оскільки на банківському рахунку ОСОБА_10 гроші були відсутні.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду і звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, посилаючись при цьому на позитивні дані про свою особу, матеріальне та сімейне становище, які, на думку скаржника, пом`якшують покарання і яких не врахував суд апеляційної інстанції. Стверджує, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 378 КПК 1960 року, що під час розгляду справи в цьому суді було порушено його право на захист, адже йому не було призначено захисника на його прохання.

У скарзі засуджений ОСОБА_5 просить скасувати вирок апеляційного суду і закрити справу, посилаючись на те, що у його діях відсутній склад інкримінованого злочину, про що наводить відповідні доводи. Зокрема, звертає увагу на наявність у матеріалах справи нотаріально посвідченого листа потерпілого, в якому той зазначає, що не має до нього претензій. Стверджує також, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 378 КПК 1960 року і що цей суд необґрунтовано не застосував положень ст. 49 КК.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційних скарг, але просив змінити вирок апеляційного суду в порядку ст. 395 КПК 1960 року шляхом виключення із кваліфікації діяння засудженого ОСОБА_5 ч. 2 ст. 27 КК як зайву, обговоривши доводи, викладені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК місцевий суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним із дотриманням вимог чинного кримінально-процесуального законодавства, про що у вироку навів докладні мотиви згідно зі ст. 334 КПК 1960 року.

Дослідженими доказами підтверджується й винуватість ОСОБА_5 у вчиненні перевищення влади та службових повноважень, що супроводжувалося насильством.

Ці дії засудженого кваліфіковано за ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 365 КК.

Разом із тим, якщо службова особа є виконавцем (співвиконавцем) службового злочину, не має необхідності кваліфікувати її діяння ще й за ч. 2 ст. 27 КК, якою визначено загальні ознаки виконавця (співвиконавця) будь-якого злочину.

Тому діяння ОСОБА_5 належить перекваліфікувати з ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 365 на ч. 2 ст. 365 КК.

Отже, судові рішення щодо цього засудженого в порядку ст. 395 КПК 1960 року підлягають зміні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону.

Доводи засудженого ОСОБА_5 про відсутність у його діях складу злочину спростовано сукупністю наведених у судових рішеннях доказів, зокрема показаннями: потерпілого ОСОБА_10 (у тому числі під час відтворення обстановки та обставин події), засудженого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з яких убачається, що тілесні ушкодження у потерпілого виникли саме після затримання його засудженими та спілкування з ними, і зазначені ушкодження заподіяв ОСОБА_10 ОСОБА_5 , а ОСОБА_6 під час цього тримав потерпілого.
Твердження засудженого ОСОБА_5 , що стосовно інкримінованого йому злочину пройшли строки давності притягнення до кримінальної відповідальності (ст. 49 КК), є необґрунтованими, адже цей злочин відповідно до ст. 12 КК відноситься до тяжких, а тому строк давності із дня його вчинення становить 10 років (п. 4 ч. 1 ст. 49 КК). Тобто строк давності за цей злочин закінчується лише 25 квітня 2021 року.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що було порушено його право на захист і не надано йому захисника в суді апеляційної інстанції, є безпідставними, адже, як убачається з протоколу судового засідання в суді апеляційної інстанції (під час судового слідства), ні письмового, ні усного клопотання про таке засуджений не заявляв. А відповідно до вимог ст. 45 КПК 1960 року участь захисника в цій справі не є обов`язковою під час її перегляду апеляційним судом.

Наявна в матеріалах справи нотаріальна заява потерпілого про відсутність із його боку претензій до засуджених не виключає їх відповідальності.

Призначене ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, вчиненому й особам засуджених, є справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд урахував усі обставини, на які посилалися засуджені в апеляційних скаргах, як на підставу для звільнення їх від відбування покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК, і обґрунтовано дійшов висновку про неможливість перевиховання засуджених без ізоляції від суспільства.

Крім того, апеляційний суд у силу ст. 399 КПК 1960 року був зобов`язаний виконати вказівку касаційного суду про необґрунтованість звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, висловлену в ухвалі від 09 квітня 2015 року, якою було скасовано судове рішення апеляційного суду від 25 вересня 2014 року в цій справі й направлено її на новий апеляційний розгляд.

Усі ці доводи засуджених, аналогічні зазначеним у касаційній скарзі, були предметом перевірки апеляційного суду, який для їх спростування у своєму вироку навів відповідні аргументи, як цього вимагає ст. 378 КПК 1960 року. Отже, твердження про недотримання судом цієї норми закону є безпідставним.
З огляду на таке касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 395, 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вироки Ленінського районного суду м. Харкова від 06 березня 2014 року та Апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2015 року щодо ОСОБА_5 в порядку ст. 395 КПК 1960 року змінити, перекваліфікувати його діяння з ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 365 на ч. 2 ст. 365 КК і вважати за цим законом засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки.
У решті вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та у повному обсязі щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2