Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_18,
суддів:ОСОБА_19, ОСОБА_20,
при секретарі ОСОБА_21

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000691, за касаційними скаргами захисника ОСОБА_4 та представника потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_22 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 9 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 4 березня 2015 року щодо

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Ромни Сумської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_23,

захисника ОСОБА_4,

законного представника

засудженого ОСОБА_9

потерпілих ОСОБА_5, ОСОБА_6

представника потерпілих ОСОБА_22,

в с т а н о в и л а:

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 9 грудня 2014 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України на 7 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 4 березня 2015 року вирок щодо ОСОБА_8 змінено, перекваліфіковано його дії з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі п. «а» ст. 1, ст. 8 Закону України «Про амністію у 2011 році» звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання.

У решті вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі п. «а» ст. 1, ст. 8 Закону України «Про амністію у 2011 році», оскільки саме таке звільнення було передбачене Законом, а подальші зміни погіршували становище ОСОБА_8, а тому застосуванню не підлягали. Просить кримінальне провадження закрити.

Представник потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_22 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, вважаючи її незаконною. Посилається на ту обставину, що показання ряду свідків, у тому числі щодо навички поводження ОСОБА_8 зі зброєю, посткримінальна поведінка останнього у сукупності з іншими обставинами вчинення злочину, свідчать про направленість умислу ОСОБА_8 на вчинення умисного вбивства потерпілого. Вважають законним вирок суду першої інстанції.

У запереченнях на касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 представник потерпілих вказує на її необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги представника потерпілих та підтримав скаргу захисника, пояснення захисника та законного представника засудженого, які скаргу підтримали і просили її задовольнити та заперечували проти задоволення скарги представника потерпілих, пояснення представника потерпілих та потерпілих, які вважали, що касаційна скарга в інтересах засудженого не підлягає задоволенню, свою скаргу підтримали у повному обсязі та поставили вимогу про скасування ухвали апеляційного суду і залишення без змін вироку місцевого суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скаргу захисника ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, а скаргу представника потерпілих підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ухвали суду апеляційної інстанції, неповнолітній ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що перебуваючи в будинку за місцем проживання АДРЕСА_1, 30 серпня 2010 року, за відсутності членів сім'ї, знайшов на горищі заряджену мисливську рушницю моделі «ТОЗ» 16 калібру, яка була там схована і переніс у будинок, де сховав під ліжком у спальній кімнаті.

31 серпня 2010 року, вранці до будинку за вищевказаною адресою, до ОСОБА_8, прийшли неповнолітні ОСОБА_10 та ОСОБА_11

ОСОБА_8, приблизно о 11 год. взяв у спальній кімнаті з-під ліжка мисливську рушницю моделі «ТОЗ» 16 калібру, яка була заряджена мисливськими патронами, з метою похизуватись перед ОСОБА_10 та ОСОБА_11, при цьому не перевірив, чи рушниця заряджена, проявивши тим самим злочинну недбалість. В прихожій кімнаті, де знаходились ОСОБА_10 та ОСОБА_11, ОСОБА_8 навів рушницю на ОСОБА_11, який відштовхнув стволи рушниці рукою вліво від себе. Після цього ОСОБА_8, тримаючи рушницю в руках, навів її стволи в сторону ОСОБА_10 та нажав на спусковий гачок, від чого відбувся постріл.

Внаслідок дій ОСОБА_8 з необережності у виді злочинної недбалості дробовий заряд з рушниці влучив у голову ОСОБА_10, у результаті чого він був смертельно травмований і від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці.

З метою приховати сліди злочину ОСОБА_8, за допомогою ОСОБА_11, тіло ОСОБА_10 відтягнув у нежиле господарство по АДРЕСА_2

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок місцевого суду, прийшов до висновку про те, що під час проведення досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення не було доведено умислу ОСОБА_8 на вчинення умисного вбивства потерпілого.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8, апеляційний суд не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону, які істотно порушив.

Апеляційний суд дійшов висновку про необхідність перекваліфікації дій засудженого з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. ст. 119 КК України, частково дослідивши в судовому засіданні докази по справі.

Так, апеляційним судом було зроблено посилання, в тому числі, на показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які безпосередньо допитувалися судом першої інстанції і на підставі аналізу показань яких був зроблений висновок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_10

Апеляційний суд безпосередньо не досліджував під час апеляційного перегляду кримінального провадження, у зв'язку з цим не мав права дати іншу оцінку показанням цих осіб, ніж дав суд першої інстанції, безпосередньо не допитавши їх.

Крім того, місцевий суд у вироку послався й на інші докази, які, на його думку, доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства із непрямим умислом.

В ухвалі апеляційного суду нічого не зазначено про те, чому ці докази також не доводять винуватості ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства, а підтверджують його винуватість у вчиненні вбивства через необережність, що свідчить про недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК. Не було дано судом і будь - якої оцінки діям ОСОБА_8 як до, так і після вчинення злочину, виходячи з встановлених судами фактичних обставин справи.

Вищевказані порушення закону могли вплинути на остаточні висновки апеляційного суду при перегляді обвинувального вироку щодо ОСОБА_8

Той факт, що жодна із сторін не заявляла клопотання про повторне дослідження доказів, не виключало обов'язку апеляційного суду в цьому випадку безпосередньо дослідити усі докази, на підставі яких місцевий суд установив фактичні підстави кваліфікації інкримінованого засудженому умисного вбивства і до цих обставин застосував відповідний закон.

При цьому, слід було враховувати, що згідно з ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Тобто, якщо апеляційний суд при перегляді кримінального провадження убачає можливу недоведеність винуватості засудженої особи (як у цьому випадку) або інше можливе поліпшення становища такої особи, він повинен за власною ініціативою безпосередньо дослідити необхідні докази, врахувавши ту обставину, що з часу пред'явлення обвинувачення (2010 рік) і до ухвалення останнього судового рішення (2015 рік) суспільно небезпечні діяння, інкриміновані ОСОБА_8 отримували різну кримінально правову оцінку щодо встановлених фактичних обставин.

Таким чином, на думку колегії суддів, ухвала апеляційного суду винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тому воно на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню, а провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить урахувати наведене у цій ухвалі, ретельно дослідити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв'язку, перевірити доводи апеляційних та касаційних скарг, після чого ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 440, 442 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишити без задоволення, касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_22 задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 4 березня 2015 року щодо ОСОБА_8 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_18 ОСОБА_19 ОСОБА_20