АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/254/16 Справа № 192/1999/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Солонянського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року, якою було відмовлено в задоволенні клопотання про зміну покарання більш м`яким відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу, громадянина України, раніше мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого:

в останнє: 01 вересня 2011 року, Довгінцевським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст.70 КК України до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора : ОСОБА_7 .

Ухвалою Солонянського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року, ОСОБА_6 було відмовлено в задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції, дослідивши матеріали за клопотанням засудженого та особової справи останнього, дійшов висновку про те, що наявні матеріали справи, не підтверджують позитивні зміни в особистості засудженого за весь період відбування покарання, оскільки засуджений не приймає участь в програмах диференційованого виховного впливу, в роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи. Зазначене та всього одне заохочення у виді подяки, застосоване до засудженого 25 липня 2014 року, дає підстави вважати, що за період відбування покарання, поведінка засудженого не була сумлінною. Також судом першої інстанції зазначено, що відсутність порушень режиму утримання недостатньо для визначення, що засуджений став на шлях виправлення, так як згідно п.1 ч.1 ст. 9 КВК України, це обов`язок засудженого дотримуватися правил поведінки.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою замінити йому невідбуту частину призначеного судом покарання у вигляді позбавлення волі, більш м`яким обмеженням волі з відбуттям покарання у колонії поселення. В обґрунтування зазначає, що він фактично відбув 2/3 чистини призначеного покарання. Вказує на те, що був працевлаштований на виробництві, близько 4 років, за останні 3 роки працює зварювальником в ССЦ - 3 на виробництві з переробки поліетилену. Працює в 2 зміни по 12-16 годин на добу, без вихідних днів. Вказує на те, що він приносить реальну користь колонії. Вказує на те, що він є висококваліфікованим зварювальником і постійно бере участь у ремонті обладнання колонії.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, в межах поданої апеляції, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. При цьому згідно ч.3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована за умови, якщо засуджений відбув певну частину покарання та став на шлях виправлення.
Як вбачається з матеріалів справи, засуджений ОСОБА_6 має судимості: 07.09.2000 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 215, ч. 2 ст. 140, ч. 1 ст. 145, 42 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 05.12.2005 року умовно достроково на невідбутий строк 2 місяці 28 днів; 25.01.2007 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, 70 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 22.12.2010 року умовно достроково на невідбутий термін 1 рік 6 місяців 24 дні; 03.08.2011 року Інгулецьким районним судом м. Кривого Рогу за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі, тобто засуджений ОСОБА_6 неодноразово звільнявся від відбування покарання умовно достроково, що свідчить про його підвищену та стійку ступінь громадської небезпеки що зумовлює активну злочинну поведінку після звільнення.

В останнє 01.09.2011 року ОСОБА_6 засуджений Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу, за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1, 4 ст. 70, ст. 71 КК України до 7 років позбавлення волі, з конфіскацією майна, тобто за скоєння тяжких злочинів, а саме скоєння таємного викрадення чужого майна, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб з проникненням у сховище, поєднане з незаконним заволодінням транспортного засобу, скоєне за попередньою змовою з групою осіб, з проникненням у сховище.
За даним вироком засуджений ОСОБА_6 з 29.12.2011 року відбуває покарання в Солонянський виправній колонії № 21 (початок строку з 15.03.2011 року, кінець строку 15.03.2018 року), знаходився в місцях позбавлення волі з 17.03.2011 року. Під час утримання у слідчому ізоляторі м. Кривого Рогу до праці не залучався, порушень режиму відбування покарання не допускав, стягнень та заохочень не має.

У засудженого ОСОБА_6 , як вбачається з довідки по особовій справі наданої з Солонянської ВК, і що підтверджуєтьсяатеріалами справи з 15 листопада 2015 року, фактично настало право на звернення про пом`якшення призначеного покарання, на що він звертає увагу в апеляційній скарзі.
Між тим, як слідує з матеріалів справи, під час відбування покарання ОСОБА_6 у Солонянський виправній колонії № 21, де після перебування в дільниці карантину, діагностики та розподілу він був розподілений у відділення СПС та працевлаштований до цеху ССЦ -3 СВК 21, до праці він ставиться посередньо. Характеризується також посередньо. За час відбування покарання, порушення режиму утримання не допустив, має одне заохочення з метою стимулювання право слухняної поведінки. Однак до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, е вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. 27.11.2015 року комісією установи відмовлено у застосуванні заміни невідбутої часини покарання більш м`яким покаранням відповідно до статті 82 Кримінального кодексу України як особі, що не стала на шлях виправлення.

Доводи в апеляційній скарзі засудженого стосовно того, що на його думку він сумлінно працює, приносить користь колонії, є висококваліфікованим працівником, відвідує православну церков, самі по собі не можуть свідчити про дійсність та об`єктивність його виправлення з врахуванням вище вказаних обставин.

Беручи до уваги ступінь, тяжкість вчинених засудженим кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає, що наявність одного заохочення за тривалий період часу і наявність необґрунтованої думки засудженого про його виправлення і сумлінне ставлення до праці не може свідчити про те, що останній став на шлях виправлення, що є обов`язковим елементом підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким згідно вимог ч. 3 ст. 82 КК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку про те, що в поведінці засудженого ОСОБА_6 не відбулося позитивних змін, а саме те, що останній став на шлях виправлення та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки в конкретному випадку наявні лише формально-юридичні підстави для його заміни невідбутої частини покарання більш м`якою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність оскаржуваного рішення та не вбачає підстав для його зміни або скасування з викладених в апеляційній скарзі мотивів, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року, якою було відмовлено в задоволенні клопотання про зміну покарання більш м`яким ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Судді апеляційного суду:
_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4