АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальних проваджень щодо застосування примусових заходів медичного характеру відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Шевченківського району м. Києва ОСОБА_8 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року об`єднані кримінальні провадження №0002008 та №0010963 щодо застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_5 закрито на підставі ч. 4 ст. 513 КПК України.

За змістом вказаної ухвали суд прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_9 ознак суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 259 КК України, та пославшись на те, що прокурором не доведено необхідність застосування відносно ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру, закрив вказані кримінальні провадження.

В апеляційній скарзі зі змінами прокурор прокуратури Шевченківського району м. Києва, який приймав участь у розгляді клопотання судом першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, просить ухвалу суду від 23 квітня 2015 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

За доводами прокурора на час судового розгляду провадження не встановлені обставини, що ОСОБА_5 видужав або внаслідок зміни у стані його здоров`я відпала потреба у застосуванні примусових заходів медичного характеру. При цьому посилається на те, що в основу прийнятого рішення суд поклав лише наявність даних про проходження ОСОБА_5 лікування в лікарні КУ «Обласна клінічна лікарня» ЗОР, не з`ясувавши при цьому, чи виключає таке лікування необхідність застосування примусових заходів медичного характеру, оскільки не витребував медичні документи, не допитав експертів, не взяв до уваги висновки амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи №390, згідно яких ОСОБА_5 страждає на шизоафективний розлад, а тому під час скоєння інкримінованих йому діянь не міг і не може в даний час усвідомлювати свої дії й керувати ними та потребує застосування примусових заходів медичного характеру примусового лікування у психіатричній лікарні зі звичайним наглядом.

Іншими учасниками судового провадження апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції не подані.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, доводи захисника ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши та перевіривши матеріали об`єднаних проваджень, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, до дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції, розглядаючи дане кримінальне провадження, не дотримався.

Так, згідно позиції Верховного Суду України, яка викладена у Постанові Пленуму ВСУ від 3.06.2005 № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб суд має з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які мають бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною.

Відповідно до ч. 4 ст. 513 КПК України, якщо буде встановлено, що суспільно небезпечне діяння особа вчинила у стані неосудності, а на момент судового розгляду видужала або внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в застосуванні примусових заходів медичного характеру, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Суд першої інстанції, розглядаючи клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, зробив висновок про наявність в діях ОСОБА_5 ознак суспільно-небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 259 КК України, та їх вчинення останнім у стані неосудності.
В той же час суд в порушення положень ч. 4 ст. 513 КПК України прийняв рішення про закриття об`єднаних кримінальних проваджень щодо застосування примусових заходів медичного характеру, оскільки послався лише на те, що ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР з 23.12.2014 з діагнозом «Біополярний афективний розлад, поточний епізод легкої депресії», та зазначив, що стороною обвинувачення станом на 23.04.2015 не доведено, що ОСОБА_5 продовжує хворіти і потребує застосування примусових заходів медичного характеру. При цьому будь-якого обґрунтування щодо видужання ОСОБА_5 або змін у стані його здоров`я, внаслідок яких на момент судового розгляду відпала потреба в застосуванні примусових заходів медичного характеру, суд не навів, та на обставини, які б свідчили про таке, не послався.
Більше того, висновки комісійної судово-психіатричної експертизи №390 від 15.10.2014 про те, що ОСОБА_5 на час скоєння інкримінованих йому діянь та на час проведення експертизи не може усвідомлювати свої дії й керувати ними та потребує примусових заходів медичного характеру примусового лікування у психіатричній лікарні зі звичайним наглядом, якими обгрунтовувалось клопотання, суд першої інстанції не перевірив, нікого з експертів, що проводили вказану експертизу, не допитав.

Крім того, відповідно до вимог п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:

- чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

- чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою.

В порушення вказаних вимог закону в ухвалі суд першої інстанції лише констатував факт перебування в провадженні суду клопотання в об`єднаних кримінальних провадженнях №0002008 та №0010963 про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_5 , зазначивши, що останній обвинувачується у вчиненні суспільно небезпечних діянь за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 259 КК України, за наведених у ньому обставин, та перерахувавши докази, покладені стороною обвинувачення в обґрунтування клопотання.

Проте формулювання суспільно небезпечних діянь, визнаних судом встановленими, а також аналіз перевірених в судовому засіданні доказів, якими суд обгрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення в ухвалі відсутні.

Вказані вище порушення кримінального процесуального закону відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними порушеннями, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином, під час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_10 суд припустився істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виправити допущені судом першої інстанції помилки, враховуючи повноваження, передбачені ч. 2 ст. 408, ч. 3 ст. 420 КПК України, позбавлений і суд апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Шевченківського району м. Києва задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року, якою закрито об`єднані кримінальні провадження №0002008 та №0010963 за клопотанням прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_5 , скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3