печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
25 грудня 2014 року м. Київ

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

особи, яка звернулася зі скаргою адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві провадження за скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на бездіяльність прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000090,-

В С Т А Н О В И В :
Так, до провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , на бездіяльність уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні № 0000090 від 25.04.2014 року.

В скарзі адвоката ОСОБА_5 просить визнати протиправною бездіяльність уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні № 0000090 від 25.04.2014 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України відносно ОСОБА_6 та зобов`язати уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні №0000090 від 25.04.2014 року вчинити дії, визначені ст.ст. 283 ч. 2 п. 1, 284 ч. 1 п. 2, ч. 4 КПК України в частині підозри ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської обл., громадянина України, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Прокурор проти обставин, викладених у скарзі, заперечував з підстав їх необґрунтованості та просив відмовити у його задоволенні.

У судовому засіданні адвоката ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , скаргу підтримала, посилаючись на викладені в ній доводи та просила задовольнити в повному обсязі.

Слідчий суддя, вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали провадження за скаргою, матеріали кримінального провадження №0000090, в тому обсязі, як вони були надані прокурором, приходить до наступного висновку.

Так, згідно ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

Частинами 1, 2 ст. 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

Органом досудового розслідування - Генеральною прокуратурою України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000090 від 25.04.2014 року.

Як вбачається з наданих слідчому судді матеріалів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні органом досудового розслідування було складено підозру відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення злочину передбаченого ст. 191 ч. 5 КК України.

Разом з тим, 12.11.2014 року адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 звернулася з клопотанням до органа досудового розслідування про закриття кримінального провадження у цій частині, відповідно до вимог статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Як вбачається, зі змісту клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , то воно мотивовано тим, що з повідомлення про підозру вбачається, що органами досудового розслідування відсутні будь-які докази того, що підозрюваний будь-яким чином розпорядився грошовими коштами у розмірі 220 000 000 грн., а також, шляхом використання цих коштів поліпшив своє матеріальне становище, й жодним чином не обґрунтовано, що саме ОСОБА_6 мав можливість розпоряджатися або витрачати вказані кошти. Вказане діяння може кваліфікуватися як заволодіння лише у тому разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене підозрюваному чи було в його віданні, тобто воно знаходилось у правомірному володінні ОСОБА_6 , який був наділений правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна. Така правомочність може обумовлюватись службовими обов`язками, договірними відносинами або спеціальним дорученням. Крім того, із змісту підозри, не зрозуміло, саме яким чином, на підставі яких документів ОСОБА_6 заволодів, мав правомочність розпоряджатися вказаними грошовими коштами. Із змісту підозри вказано лише, що « ОСОБА_6 та його перший заступник ОСОБА_7 , будучи обізнаними про відсутність підстав для фінансування заходів, пов`язаних зі створенням ТМСП, в порушення вимог пункту 3 Умов проведення конкурсу з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком», погоджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.10.2010 № 1948-р, усвідомлюючи протиправність наданого доручення Президента України ОСОБА_8 , який узурпував владу, діючи в особистих інтересах з мотивів подальшого перебування на займаних посадах, організували підготовку законопроекту про внесення змін до державного бюджету України, який направили до Кабінету Міністрів України», й таким чином, органи досудового розслідування всупереч об`єктивної сторони кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст. 191 Кримінального кодексу України, яка визначає, що дії службової особи, які створюють склад злочину, повинні бути протиправними в основу підозри поклали дії ОСОБА_6 - підготовку Законопроекту змін до державного бюджету України, що не може створювати об`єктивну сторону злочину, й мотив кримінального правопорушення, визначений органом досудового розслідування у формулі підозри ОСОБА_6 не відповідає правовій кваліфікації за Кримінальним кодексом України.

Тому, на думку адвоката ОСОБА_5 , оскільки в ході досудового розслідування не було зібрано жодних доказів, що вказували на будь-яку можливість ОСОБА_6 скоїти цей злочин у спосіб та з метою, визначеними органом досудового розслідування, то у органа досудового розслідування вичерпанні законні засоби щодо доведення оголошеної ОСОБА_6 підозри, й в ході досудового розслідування не було зібрано жодних доказів, що вказували на будь-яку можливість ОСОБА_6 скоїти цей злочин у спосіб та з метою, визначеними органом досудового розслідування, а відповідно до положень ст. 238 КПК України особа має право на розгляд обвинувачення проти неї у суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження. Прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення про підозру здійснити одну з таких дій: закрити кримінальне провадження; звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; звернутися до суду з обвинувальним актом. Крім того, згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження закривається, якщо встановлено в діянні складу кримінального правопорушення.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру здійснюється у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні данні, отримані у передбаченому процесуальним законом порядку, на підставі яких встановлюється наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення правопорушення) винуватість обвинуваченого, форма вини, мотив і мета вчинення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Обов`язок доказування вищезазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та у встановлених КПК випадках - на потерпілого.

Відповідно до положень ст. 93 КПК України орган досудового розслідування здійснює збирання доказів у певний спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом.

Разом з тим, з наданих матеріалів, які слідчий суддя не оцінює як доказ, убачається, що на підставі ухвал слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 11.08.20214 року та 03.09.2014 року та постанови слідчого від 11.08.2014 року Державною фінансовою інспекцією України проведено ревізією окремих питань господарсько-фінансової діяльності Міністерства фінансів України та дотримання зазначеним Міністерством бюджетного законодавства за період з 01.01.2011 по 01.04.2014 року. За результатами ревізії 22.09.2014 року складений акт № 08-21/32, відповідно до висновків якого порушень виконання бюджетних призначень за бюджетною програмою КВПВ 6641020 (Держспецзв`язок) з боку Міністерства фінансів України не встановлено, зазначено, що касові видатки проведені у сумі 120000,0 тис. грн. у межах планових видатків програми.

Так, згідно з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в узагальненні судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження від 07.02.2014 року, поняття "обґрунтована підозра" не визначене у національному законодавстві та, зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідчим суддям слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, №182).

Проте, з листа старшого слідчого в ОВС п`ятого СВ управління з розслідування ОВС ГСУ ГПУ від 26.11.2014 року убачається, що законних підстав для розгляду «звернення» не вбачається.

Разом з тим, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження, у тому числі є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, та, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зокрема, «основне призначення процесуальних норм захистити обвинуваченого від будь-яких проявів зловживання владою» («Коем проти Бельгії» (22.06.2000), 102).

Так, єдиним критерієм, який дозволяє визначити, які дії чи бездіяльність органу дізнання, слідчого, прокурора, які рішення цих органів та осіб можуть бути оскаржені до суду та хто саме має право на таке оскарження, є обмеженням конституційних прав і свобод громадян або створення перепон для доступу до правосуддя.

Відповідно до ст. 9 ч. 1 КПК України під час кримінального провадження слідчий суддя, зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 9 ч. 5 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 9 ч. 6 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження здійснюється шляхом судового контрою у відповідності до положень ст. 7 КПК України.

Ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

«Національний орган», визначений у статті 13, не обов`язково має бути судовим органом, але якщо ні, то його повноваження та гарантії, які він надає, є значущими у визначенні ефективності засобу захисту. … навіть припускаючи, що прокурор є незалежним, цей засіб не міг забезпечити заявнику допомогу» (Рішення по справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine) від 12 лютого 2007 року, п. 80).

«Метою статті 13 «є забезпечення механізму, завдяки якому особи можуть скористатися засобами судового захисту на національному рівні від порушення конвенційних прав, перед тим як вдатися до міжнародного механізму оскарження в Суді» (Рішення по справі « Кудла проти Польщі » ( Kudla v. Poland) від 26 жовтня 2000).

«Стаття 13 гарантує наявність в національному праві правових засобів, захищающих переважно права і свободи, викладені в Конвенції. Тому й вимагається, наявність правового засобу, який дозволяє компетентному національному органу з`ясувати зміст претензії, заснованої на Конвенції» (Рішення по справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey) від 18 грудня 1996 року, п. 95).

Проте, слідчий суддя самостійно не може прийняти таке рішення, яке має бути прийняте слідчим чи прокурором на виконання ухвали, прийнятої за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора.

Разом з тим, відповідно до ст. 36 ч. 2 п. 9 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 307 КК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу, яка може бути про зобов`язання вчинити певну дію.

Тому, з метою застосування належної правової процедури, слід зобов`язати прокурора, здійснюючого нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000090 від 25.04.2014 року відповідно до ст. 307 ч. 2 п. 3 КПК України вчинити певну дію передбачену ст. 36 ч. 2 п. 9 КПК України,- прийняти процесуальне рішення відповідно до ст.ст. 283 ч. 2 п. 1, 284 ч. 1 п. 2, ч. 4 КПК України в частині підозри ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської обл., громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч. 5 КК України, за наявності підстав передбачених КПК України.

Керуючись ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 303, 305, 306, 307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :
Скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на бездіяльність прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000090, задовольнити частково.

Зобов`язати прокурора, здійснюючого нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000090 від 25.04.2014 року відповідно до ст. 307 ч. 2 п. 3 КПК України вчинити певну дію передбачену ст. 36 ч. 2 п. 9 КПК України, - прийняти процесуальне рішення відповідно до ст.ст. 283 ч. 2 п. 1, 284 ч. 1 п. 2, ч. 4 КПК України в частині підозри ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської обл., громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч. 5 КК України, за наявності підстав передбачених КПК України.

Копію скарги адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на бездіяльність прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000090, направити до Генеральної прокуратури України.

В іншій частини вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1