Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_7,

суддів ОСОБА_8, ОСОБА_9,

при секретарі ОСОБА_10,

за участю:

прокурора ОСОБА_11,

захисника ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_1 на вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року.

Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Млина Житомирської області, який мешкає у цьому місті на АДРЕСА_1, несудимого в силу ст. 89 КК України,

засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією належного йому майна.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року цей вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винним у тому, що він та четверо невстановлених органами досудового розслідування осіб, діючи за попередньою змовою відповідно до розподілених ролей, 18 лютого 2013 року приблизно о 19.20 год. за обставин, встановлених судом й детально викладених у вироку, біля будинку № 2 на вул. Механізаторів у м. Києві, із застосуванням травматичної зброї вчинили розбійний напад на потерпілих ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, заподіяли потерпілим легкі тілесні ушкодження і, заволодівши майном: ювелірними виробами зі срібла, належними ТОВ «Ювелірний завод Багет»; ноутбуком у спеціальній сумці та барсеткою з грошима (всього на суму 352 144, 67 грн, тобто у особливо великому розмірі), крім того особистими документами потерпілого ОСОБА_3 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, дозвіл № 1705 на право зберігання та носіння спецзасобу «Сафарі 820G», посвідченням ветерана НОМЕР_3, пенсійне посвідченням № НОМЕР_1, посвідчення водія серії НОМЕР_4, які не становлять для того матеріальної цінності), та з місця вчинення кримінального правопорушення зникли. ОСОБА_2 було затримано потерпілим ОСОБА_4, який чинив нападникам активний опір, безпосередньо на місці вчинення кримінального правопорушення.

У касаційних скаргах захисник ОСОБА_1 та засуджений ОСОБА_2, скарги яких аналогічні за змістом і вимогами, просять вирок та ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аналізуючи дані про особу ОСОБА_2 та його дії у день вчинення злочину, стверджують про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження через неправильну оцінку доказів. У зв'язку із цим вважають недоведеним наявність умислу ОСОБА_2 саме на вчинення розбійного нападу, що, на їхню думку, призвело до незаконного засудження останнього за злочин, який він фактично не вчиняв. Апеляційний суд цю помилку не виправив, і постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_2 та його захисника на підтримку поданих ними касаційних скарг із підстав, викладених у них, заперечення прокурора, перевіривши матеріали провадження і доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 433 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у статтях 410, 411 КПК України, щодо неповноти судового розгляду справи, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. У зв'язку з наведеним доводи захисника в цій частині у касаційному порядку перегляду не підлягають.

Згідно зі ст. 94 КПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів провадження, висновки про доведеність вини ОСОБА_2, який свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, та кваліфікацію його дій за ч. 4 ст. 187 КК України місцевий суд зробив на підставі зібраних у провадженні та детально досліджених у судовому засіданні доказах у їх сукупності та взаємозв'язку.

Зокрема, спростовуючи доводи засудженого про те, що йому не було відомо про дійсні наміри осіб, які фактично вчинили розбійний напад на потерпілих, суд послався на показання ОСОБА_4 про обставини розбійного нападу на нього та інших потерпілих, у тому числі про конкретні дії засудженого. Ці показання не суперечили показанням інших потерпілих, які зазнали одночасного нападу іншими особами, котрі діяли в групі з ОСОБА_2 Показання потерпілих не суперечать показанням свідка ОСОБА_6 (співробітник ювелірного заводу), що затримував ОСОБА_2 на місці злочину, даним протоколу огляду місця пригоди та оглянутим в судовому засіданні записів відеокамер спостереження.

За висновками судово-медичних експертиз № 506 від 19 лютого 2013 року, № 517 від 19 лютого 2013 року і № 515 від 05 квітня 2013 року потерпілі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали кожен легкі тілесні ушкодження.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при збиранні, дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винності ОСОБА_2 та кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 187 КК України, органами досудового слідства та судом не допущено, а наведені засудженим і його захисником з цього приводу доводи є лише припущенням.

Висновки суду ґрунтуються на допустимих та достатніх доказах.

Не заслуговують на увагу і доводи засудженого та його захисника щодо невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України.

Апеляційний суд переглянув це кримінальне провадження, в тому числі і за апеляцією засудженого ОСОБА_2, доводи якої аналогічні доводам його касаційної скарги, та відповідно до ст. 419 КПК України виніс мотивовану ухвалу, якою визнав вирок суду першої інстанції щодо останнього законним і обґрунтованим.

Викладені в ухвалі мотиви про визнання доводів скаржника безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими та такими, що відповідають матеріалам провадження.

Призначене ОСОБА_2 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування ухвалених стосовно ОСОБА_2 судових рішень, в тому числі і право засудженого на захист, про що той вказував у касаційній скарзі, при перевірці матеріалів провадження не встановлено.

Оскільки захисником ОСОБА_1 не були виправлені зазначені в ухвалі від 26 серпня 2014 року судді апеляційного суду недоліки його апеляційної скарг, той же суддя ухвалою від 07 жовтня 2014 року повернув касаційну скаргу особі , що її подала (захиснику ОСОБА_1.), яку оскаржено не було.

У зв'язку із цим розгляд кримінального провадження апеляційним судом відбувся з дотриманням вимог ст. 433 КПК України.

Керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_1 та засудженого ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року щодо останнього - без зміни.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_9