справа № 619/1367/13-к провадження 1-кп/619/6/15

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2015 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дергачі, Харківської області, громадянина України,українця, одруженого, працюючого Дергачівська ЦРЛ, Харківської області, охоронець, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Органом досудового розслідування ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 інкримінується, що він порушив Правила безпеки дорожнього руху України, що спричинило потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, від яких в той же день він помер в Харківській обласній клінічній лікарні, тобто у скоєнні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Під час руху, в районі будинку № 222-А зазначеної вулиці, ОСОБА_9 грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б» та 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
п.1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров,ю громадян, завдавати матеріальних збитків»,
п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов*язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну…»,
п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об*єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об*їзду перешкод» і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який в цей час переходив проїжджу частину вул. Петровського м.Дергачі Харківської області.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких в той же день помер в Харківській обласній клінічній лікарні.
В діях ОСОБА_9 вбачається склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 .
Дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд приходить до висновку про недоведеність того ,що в діях ОСОБА_9 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України.
Склад злочину - це сукупність встановлених у кримінальному законі об*єктивних та суб*єктивних ознак, які визначають суспільно-небезпечне діяння як злочин.
Згідно ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Об*єктивну сторону злочину передбаченого ст.286 ч.2 КК України, у вчиненні якого звинувачено ОСОБА_9 складають діяння, наслідки та причинний зв*язок між ними. Діяння/дією чи бездіяльністю/ є порушення правил безпеки дорожнього руху.
На підтвердження винуватості ОСОБА_9 в порушення правил безпеки дорожнього руху особою,що керує транспортним засобом, стороною обвинувачення було надано наступні докази: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.11.2012 року в процесі якого зафіксовано місце ДТП, місце знаходження потерпілого ОСОБА_10 , автомобіля ОСОБА_9 після дорожньо-транспортної пригоди; висновок судово - медичної експертизи №69/294-Ат/12, відповідно якої причиною смерті ОСОБА_10 є тяжка сукупна травма і розвившийся внаслідок цього декомпенсірований травматичний шок. Всі пошкодження утворились від дії тупих твердих предметів в умовах дорожньо-транспортної пригоди; протокол слідчого експеременту від 11.01.2013 року з обвинуваченим ОСОБА_9 , який був в якості свідка, показував при яких обставинах скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 і висновок автотехнічної експертизи від 18.01.2013 року № 24/13, відповідно якого ОСОБА_9 порушив п.12.3 Правил дорожнього руху і мав технічну можливість уникнути наїзд на пішохода. В даній дорожній ситуації дії водія автомобіля не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху і з технічної точки зору знаходились в причинному зв*язку виникненням події даної ДТП.
В судовому засіданні встановлено :
Спиртних напоїв не приймав, був тверезий.
На досудовому розслідуванні слідчим був допитаний як свідок, давав про обставини пригоди такі ж пояснення.
Відтворення обставин дорожньо-транспортної пригоди було проведено взимку. Умови відтворення не відповідали дійсній обстановці дорожньо-транспортній пригоді: на проїжджій частині лежав сніг, краю дороги не було видно, слідчий сам щось міряв, та записував, автомобіль на проїжджій частині на ставився, в якості статиста був молодий чоловік, який як по віку та по зросту не відповідав потерпілому.
Відтворення було проведено з ОСОБА_9 , який знаходився в якості свідка.
Аналогічні обставини дорожньо-транспортної пригоди що до механізму пригоди були надані підозрюваним ОСОБА_9 на досудовому розслідуванні.
Потерпіла ОСОБА_12 в судовому засіданні 06.11.2013 року пояснила, що ОСОБА_10 є її чоловіком. В шлюбі 7 років. Дітей немає. Чоловік не працював. 19.11.2012 року чоловік на своєму автомобілі привіз її до роботи і поїхав, до СТО в м.Дергачі Харківського району. По телефону їй повідомили, що трапилась дорожньо-транспортна пригода з її чоловіком. Вона з братом чоловіка поїхала на місце пригоди. На місці пригоди їй віддали телефон чоловіка та ключі від автомобіля, який стояв на узбіччі. Вона поїхала до лікарні, де знаходився чоловік. В лікарню приїхала мати водія надала 2 000 (дві тисячі) гривень на ліки чоловікові. Вночі чоловік помер.
Свідки дорожньо-транспортної пригоди їй невідомі, крім свідка Уварова.
Свідком дорожньо-транспортної пригоди не була.
Таким чином, потерпіла ОСОБА_12 в судовому засіданні підтвердила факт отримання її чоловіком тілесних ушкоджень в дорожньо-транспортній пригоді. Обставини дорожньо-транспортної пригоди їй не відомі, тому підтвердити механізм дорожньо-транспортної пригоди, викладеної в обвинувальному акті, не може.
Потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні 06.11.2013 року пояснив, що потерпілий ОСОБА_10 в дорожньо-транспортній пригоді 19.11.2012 року є його рідний брат. Проживали по різним адресам. 19.11.2012 року брат повинен був заїхати до нього, перед цим відремонтувати автомобіль. Де він збирався ремонтувати, йому невідомо. Про те, що його брат був травмований в дорожньо-транспортній пригоді, стало відомо по телефону.
Свідком дорожньо-транспортної пригоди не був.
Таким чином, потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердив факт отримання його братом тілесних ушкоджень в дорожньо-транспортній пригоді. Обставини дорожньо-транспортної пригоди йому не відомі, тому підтвердити механізм дорожньо-транспортної пригоди, викладений в обвинувальному акті, не може.
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні 06.11.2013 року пояснив, що 19.11.2012 року знаходився на узбіччі, приблизно 60-70 метрів від магазину. Стояв біля свого автомобіля, міняв ремінь, був повернутий до проїжджої частини спиною. Почув гальма автомобіля з проїжджої частини, тупий удар, повернув голову, побачив автомобіль, який стояв на проїжджій частині дороги.
Як рухався автомобіль про проїжджій частині, де та як рухався пішохід не бачив.
Інші свідки дорожньо-транспортної пригоди не відомі.
Таким чином, свідок обвинувачення ОСОБА_14 підтвердити механізм дорожньо-транспортної пригоди, викладений в обвинувальному акті, не може.
Свідок ОСОБА_11 , мати обвинуваченого ОСОБА_9 , яка знаходилась на момент дорожньо-транспортної пригоди в автомобілі в якості свідка, на підставі ст. 63 Конституції України, відмовилась давати пояснення проти свого сина обвинувачено ОСОБА_9 . Вважає, що ОСОБА_9 Правил дорожнього руху України не порушив.
Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , допитані в судовому засіданні 09.01.2014 року пояснили, що 11.01.2013 року, вдень, вони знаходились біля магазину «Людмила», пили каву. До них підійшов ОСОБА_17 зі слідчим, який попросив бути понятими при проведенні слідчої дії. Крім них при проведенні слідчої дії нікого не було. Вони дали згоду.
Слідчий попросив зробити заміри рулеткою, які він попросить. Про що вони говорили з ОСОБА_18 , не знають.
На дорозі був сніг, дорога була слизька. Слідчий показував що вимірювати, а вони тримали рулетку. Край дороги визначав слідчий, оскільки все було заметено снігом. Автомобіля ніякого не було. При слідчому експеременті автомобіля не було.
На дорозі, на снігу було покладено рулетку, слідчий просив ОСОБА_16 по цій рулетці пройтись в якості статиста пішохода. Слідчий говорив, але не показував. ОСОБА_16 двічі ходив по дорозі, розвертався на дорозі та йшов у зворотному напрямку при цьому слідчий щось писав. В руках у слідчого був секундомір, але їм його слідчий не показував: він сам включав та виключав його.
Слідчий показав де розписатися, пояснивши, що йому потрібна тільки їх присутність.
Документи вони підписали, але не було роз*яснено ніяких прав при проведенні слідчої дії. Вони засвідчували свою присутність. Що було написано в документі питань не задавали. Протокол слідчої дії не зачитувався.
В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_9 на досудовому розслідування був допитаний в якості свідка, попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання чи за відмову від давань показань.
Протокол відтворення обстановки та обставин дорожньо-транспортної пригоди від 11.01.2013 року було проведено за участю ОСОБА_9 в якості свідка та було складено з порушенням Закону, а саме ст.ст. 87, 240 КПК України.
Відповідно до п.6 ч.2 ст. 87 КПК України : отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні є істотним порушенням прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та Законами України.
Суд вважає, що показання отримані від ОСОБА_9 , що фактично підозрюється у вчиненні злочину і який допитувався що до фактів і обставин вчинення злочину як свідок з попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання чи за відмову від давань показань, не мають доказової сили. Ніхто не може бути свідком у своїй справі.
За таких обставин суд визнає неналежним та недопустимим доказом в силу ст. 87 ч.2 п.6 КПК України протокол відтворення обставин дорожньо-транспортної пригоди від 11.01.2013 року, а також фактичні данні, які вказані в цьому протоколі.
Крім того в судовому засіданні встановлено, що відтворення обставин дорожньо-транспортної пригоди 11.01.2013 року проводилось з порушенням ст. 240 КПК України і в погодних умовах які не відповідали погодним умовам, які були на момент дорожньо-транспортної пригоди.
Не відповідає вимогам допустимості доказів висновок авто технічної експертизи № 24/13 від 18.01.2013 року, яка проведена на вихідних даних протоколу відтворення обстановки та обставин події дорожньо-транспортної пригоди за участю свідка ОСОБА_9 від 11.01.2013 року, який судом визнано недопустимим та неналежним доказом.
Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України «суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або на отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них».
Таким чином суд визнає неналежним та недопустимим доказом в силу ст. 87 КПК України висновок авто технічної експертизи № 24/13 від 18.01.2013 року,проведеної НДКЦ УМВС України в Харківській області.
Вимоги ст. 290 КПК України стороною захисту виконані .
«В даній дорожньо-транспортній ситуації, з технічної точки зору, момент небезпеки для руху водія ОСОБА_9 виникає з моменту руху пішохода у зворотному напрямку первинного його руху.
«Оцінка дій пішохода ОСОБА_10 не потребує застосування спеціальних знань, і може бути проведена судом самостійно відповідно до вимог п.п. 4.7 і 4.14 г) Правил дорожнього руху України».
В судовому засіданні було допитано експерта ОСОБА_19 , який дав повне роз*яснення висновку з питань використання методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерти дійшли висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші питання, що стосувалися достовірності висновку.
В судовому засіданні за клопотанням сторони обвинувачення, в порядку ст. 333 ч.3 КПК України, органом досудового розслідування, 25.11.2014 року було проведено відтворення обставин дорожньо-транспортної пригоди за участю обвинуваченого ОСОБА_9 , і в порядку ст. 332 КПК України призначена та проведена комісійна автотехнічна експертиза.
Вимоги ст. 290 КПК України виконані.
«В даній дорожньо-транспортній ситуації, з технічної точки хору, момент небезпеки для руху водія ОСОБА_9 виникає з моменту руху пішохода у зворотному напрямку первинного його руху.
«Оцінка дій пішохода ОСОБА_10 не потребує застосування спеціальних знань, і може бути проведена судом самостійно відповідно до вимог п.п. 4.7 і 4.14 г) Правил дорожнього руху України».
На підставі ст.356 КПК України дали повне роз*яснення висновків з питань використання методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерти дійшли висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші питання, що стосувалися достовірності висновку.
Судом встановлено, що у гр. ОСОБА_10 у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою 19.11.2012 року мали місце: відкрита черепно-мозкова травма, рана правої затилочної області, лінійного перелому кістків зводу і основи черепа, крововилив під оболочки головного мозку, ушиб головного мозку з пошкодженням стволово - базальтних структур, осередками контузії височних долів, лівої лобної долі, мозолистого тіла, ушиби обличчя; закрита травма грудної клітини з переломами 3-7 ребер справа без порушення цілістності пліви, перелом 7-го ребра зліва, ушиб легенів, крововилив в осколосердечну сумку, оскольчатий перелом правої бедреної кості в середній треті із зміщенням, чрезвертельний перелом правої бедреної кості; закритий перелом обоїх кісток правої голені у верхній треті із зміщенням.
Причиною смерті ОСОБА_10 є вказана вище тяжка травма і розвившийся внаслідок цього декомпенсірований травматичний шок. Вказані пошкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметів в умовах дорожньо-транспортної пригоди( висновок експерта № 69/294-Ат/12 від 11.01 2013 року/.
В судовому засіданні встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 перетинав проїжджу частину , порушуючи вимоги п.п. 4.4, 4.14 а), г) Правил дорожнього руху України, а саме:
«Пішоходи повинні переходити проїжджу частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч»,
п. 4.14 Пішоходам забороняється:
а) «Виходити на проїжджу частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху»,
г) «Затримуватися і зупинятися на проїжджій частині, якщо це не пов*язано із забезпеченням дорожнього руху».
Таким чином, стороною обвинувачення не надано достовірних, належних та допустимих доказів наявності у обвинуваченого ОСОБА_9 . Порушення правил дорожнього руху України, які б знаходились в причинному зв*язку з настанням наслідків спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 , що є обов*язковою ознакою кримінального правопорушення.
Порушення вимог п.п. 1.5 та п. 2. 3 б) Правил дорожнього руху України обвинуваченим ОСОБА_9 , на які посилається сторона обвинувачення в обвинувальному акті, є припущенням та не знайшли свого підтверження в судовому засіданні.
Згідно до Закону України «Про дорожній рух», пішохід та водій є учасниками дорожнього руху, які безпосередньо приймають участь в процесі руху на дорозі.
Відповідно до Правил дорожнього руху України - учасники дорожнього руху повинні знати та виконувати вимоги Правил дорожнього руху, та бути ввічливими один до одного. Кожен учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що і інші учасники дорожнього руху виконують вимоги цих Правил.
За правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотиви і мета вчинення кримінального правопорушення.
При цьому ст. 92 КПК України визначено, що обов*язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов*язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого покладається на сторону, що їх надає.
При цьому стаття 62 Конституції України гарантує, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Тобто суд ухвалює обвинувальний вирок лише у тому випадку, коли досліджені під час судового розгляду докази, які відповідають вимогам належності та допустимості, спростовують всі розумні сумніви щодо вини особи.
Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства України, критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі злочину є доведеним (справа Дж.Мюррей проти Сполученого Королівства).
Такий же принцип закріплений у статті 17 КПК України, відповідно до якої ніхто не зобов*язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Статтею 370 КПК України передбачено, що обґрунтованим є таке рішення, що ухвалене судом на підставі об*єктивно з*ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення ( ст. 373 КПК України).
Суд розглядає кримінальне провадження на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених чим Кодексом.
Під час судового розгляду даного кримінального провадження стороною обвинувачення не надано достатніх достовірних та допустимих доказів в підтверження того, що в діях обвинуваченого ОСОБА_9 є склад кримінального правопорушення, тобто факт вчинення обвинуваченим певного діяння встановлено, але сторона обвинувачення не надала суду належних, повних, та неупереджених доказів, що цьому діянню притаманні всі елементи складу кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_9 .
Сторона обвинувачення не довела, що з моменту виникнення небезпеки для руху обвинувачений ОСОБА_9 порушив вимоги Правил дорожнього руху України та мав можливість запобігти дорожньо-транспортної пригоди наїзду на пішохода, що спричинило тяжкі наслідки.
Судом встановлено, що під час судового розгляду справи стороною обвинувачення не доведено вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину у зв*язку з чим ОСОБА_9 підлягає виправданню за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
Вивченням особи ОСОБА_9 встановлено, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується задовільно.
У кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_12 пред*ялений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_9 , 3-тя особа Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про відшкодування матеріального збитку у зв*язку з витратами на медикаменти, похованням чоловіка, витрат на виготовлення пам*ятника, витрат на юридичну допомогу в розмірі 24 668 грн.53 коп. та моральної шкоди в розмірі 100000 грн.
У зв*язку в виправданням обвинуваченого ОСОБА_9 за відсутністю в його діях складу правопорушення, суд у відповідності до ст.129 ч.3 КПК України залишає цивільний позов без розгляду, що не перешкоджає позивачу для повторного звернення до суду з такими же самими вимогами в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 100,368 370, 373 376,395 КПК України суд,-
У Х В А Л И В:
Визнати ОСОБА_9 в пред*явленому обвинуваченні за ст. 286 ч.2 КК України невинуватим та виправдати через недоведеність наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.
Цивільний позов ОСОБА_22 - залишили без розгляду.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суду копію вироку.

Суддя Дергачівського районного суду

Харківської області ОСОБА_1 .