Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/348/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.389 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

розглянула в м.Запоріжжя у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, громадянку України, освіта середня, не працюючої, вдови, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої:

- 27.05.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 185 КК України до 120 годин громадських робіт,

засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України до 1 року обмеження волі.

На підставі ст. ст. 71, 72 КК України, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2014 року та остаточно призначено покарання ОСОБА_7 у вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік 15 (п`ятнадцять) днів.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 ч.1 ст.76 КК України.

Застосований щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання - залишений до набрання вироком законної сили.

Згідно вироку суду, 27.05.2014 року ОСОБА_7 засуджена Ленінським районним судом м. Запоріжжя за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та їй призначено покарання у вигляді ста двадцяти годин громадських робіт.

24.07.2014 року ОСОБА_7 ознайомлена працівниками Ленінського РВ КВІ УДПтС України в Запорізькій області з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт та попереджена про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання.

Того ж дня, ОСОБА_7 під особистий підпис отримала направлення для відбуття призначеного судом покарання в Міському комунальному підприємстві «ОСНОВАНІЄ», відповідно до якого вона повинна була приступити до відбування покарання з 25.07.2014 року. Проте, ОСОБА_7 , маючи умисел на ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт, 25.07.2014 року не прибула до МКП «ОСНОВАНІЄ» та до роботи не приступила.

18.08.2014 року їй було винесено застереження у виді письмового попередження та повторно видано направлення до МКП «ОСНОВАНІЄ», згідно з яким вона повинна приступити до роботи з 19.08.2014 року, але ОСОБА_7 знову умисно, без поважної на то причини не приступила до відбування покарання, порушуючи таким чином порядок та умови відбування призначеного їй судом покарання.

В третє, після письмового зауваження, ОСОБА_7 видано направлення до МКП «ОСНОВАНІЄ», згідно якого вона повинна приступити до робіт з 12.09.2014 року.

ОСОБА_7 11.09.2014 року з`явилась до МКП «ОСНОВАНІЄ», де її було ознайомлено з правилами техніки безпеки та правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також видано наказ №257 від 11.09.2014 року «Про відбування громадських робіт» та графік відбування покарання. Відповідно до наказу, відбувати покарання ОСОБА_7 повинна з 12.09.2014 року, та за графіком відбування покарання, відпрацьовувати по чотири години на день, окрім вихідних. Проте до відбування покарання ОСОБА_7 12.09.2014 року не приступила.

Таким чином, ОСОБА_7 , порушуючи порядок відбування призначеного їй покарання, маючи умисел на ухилення від нього, достовірно знаючи необхідність його відбуття, з 25.07.2014 року по теперішній час, без поважних причин, протягом тривалого часу не приступила до виконання громадських робіт, тобто безпричинно протягом зазначеного періоду на роботу до МКП «ОСНОВАНІЄ» не вийшла, тим самим ухилилась від призначеного судом покарання у вигляді громадських робіт. При цьому ОСОБА_7 про причину своєї неявки не попереджувала, довідок які б засвідчували поважну причину невиконання громадських робіт не надала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 скасувати, та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України та призначити їй покарання: за ч. 2 ст. 389 КК України у виді арешту строком до трьох місяців, на підставі ст. ст. 71. 72 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком суду, остаточно призначити покарання у виді арешту строком до трьох місяців та 15 днів.

Вказує, що відповідно до положень ст. 71 КК України та п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили покарання їй має бути призначене за сукупністю вироків.

Відповідно до цього ж пункту Постанови Пленуму ВСУ при застосуванні правил ст. 71 КК України судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

При визначенні покарання за правилами ст. 71 КК України до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, та суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку.

Відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_7 не відбула 120 годин громадських робіт зі 120 призначених їй за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2014 року.

Вказаний факт підтвердила і сама обвинувачена, зазначивши, що вона не захотіла відбувати покарання у вигляді 120 годин громадських робіт, на час мовлення вироку громадські роботи вона не відпрацювала.

У зв`язку із цим, суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення покарання зі застосуванням положень ст. 71 КК України, тобто шляхом приєднання до покарання, призначеного за ч. 2 ст. 389 КК України, невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2014 року.

ОСОБА_8 скоїла злочин проти правосуддя, а саме: умисно та без поважних причин ухилялась від відбування покарання у виді 120 годин громадських робіт.

Крім того, засуджена ОСОБА_7 перебуває на обліку у наркологічному диспансері з 13.12.2006 року з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (а.с. 65), відповідно до відомостей про судимість ОСОБА_7 27.05.2014 року була засуджена Ленінським районним судом м. Запоріжжя за корисливий злочин ( а.с. 63).

У зв`язку з викладеним, прокурор вважає, що підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України відсутні, оскільки відсутні обставини, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченої без відбуття покарання у виді обмеження волі реально, тобто без ізоляції від суспільства однак з відповідним наглядом та обов`язковим залученням до праці, а також обставини, які б зменшували спільну небезпечність обвинуваченого, яка не вважала за необхідне виконувати обвинувальний вирок Ленінського районного суду щодо неї та відбути призначене їй покарання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу частково; обвинувачену, зокрема в останньому слові, яка просила вирок залишити без змін; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самої обвинуваченої в судовому засіданні, де вона повністю визнавала себе винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченої та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися, у тому числі і обвинуваченою.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 389 КК України.

Доводи прокурора проте, що місцевий суд безпідставно звільнив обвинувачену ОСОБА_7 від відбування остаточного покарання з випробуванням, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Крім того, відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК України до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком. Суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку. Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання та додаткового покарання (або його невідбуту частину) за попереднім вироком.

Таким чином, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд повинен був керуватися положеннями ст. 71 і ст. 72 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке мало б бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, у тому числі з приєднанням невідбутої частини додаткового покарання за попереднім вироком.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2014 року ОСОБА_7 було засуджено до покарання у виді громадських робіт, тобто до такого покарання, яке належить відбувати реально.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за останнім вироком, районний суд хоча й призначив його остаточно за сукупністю вироків, із застосуванням ст. ст. 71, 72 КК України, однак звільнивши обвинувачену від його відбування на підставі ст. 75 КК України, суд фактично звільнив її і від відбування покарання за попереднім вироком, яке та повинна відбувати реально, чим порушив вимоги ч. 4 ст. 71 КК України.

При призначені обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка раніше судима, має постійне місце проживання, не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, з 13.12.2006 року перебуває на диспансерному обліку у нарколога, повністю визнала себе винуватою, щиро розкаялася у скоєному, а тому колегія суддів вважає необхідним призначити їй більш м`який вид покарання, передбачений санкцією ч.2 ст.389 КК України у виді арешту.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів
ЗАСУДИЛА:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року відносно обвинуваченої ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді 3 місяців арешту.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2014 року та остаточно призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді 3 місяців 10 днів арешту.

В решті вирок місцевого суду залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4