Провадження № 11-кп/780/110/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 37 28.04.2015

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду Київської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження №0001684 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2014 року, яким засуджено:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, українця, громадянина України, пенсіонера, маючого на утриманні трьох малолітніх дітей, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ч.4 ст.296 КК України із застосуванням ст.69 КК України до 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 1 (один) рік.

На підставі ст.76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Цим же вироком вирішено питання про судові витрати та речові докази.

В С Т А Н О В И Л А :
Згідно вироку суду, 07 вересня 2014 року близько 17:00 години ОСОБА_7 приїхав на власному автомобілі марки «Volkswagen Caravelle», д.н.з. НОМЕР_1 до стихійного ринку біля с. Ревне Бориспільського району Київської області, для того щоб придбати кавуна. Знаходячись на ринку ОСОБА_7 безпідставно образив продавця кавунів ОСОБА_9 , у цей час ОСОБА_10 , який стояв поруч, звернувся до ОСОБА_7 із зауваженням, щоб той припинив безпідставні образи ОСОБА_9 . У цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , бажаючи самоствердитись за рахунок завдання фізичного болю, що виразилось в ігноруванні загальновизнаних норм моралі та правил поведінки в суспільстві, нахабному поводженні, використовуючи малозначний привід, а саме те, що ОСОБА_10 зробив обґрунтоване зауваження та став на захист ОСОБА_9 , проявляючи особливу зухвалість, взяв із салону свого автомобіля гладкоствольну вогнепальну зброю пристрій «Форт 17Р», калібр 9мм, № НОМЕР_2 та перебуваючи на узбіччі біля стихійного ринку, здійснив один постріл по правій нозі ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді вогнепальної рани правої стопи, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
На вказаний вирок, прокурор ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор впевнений у безпідставному застосуванні ст.69 КК України, оскільки посилання суду на щире каяття обвинуваченого та його сприяння органам досудового слідства в розкритті злочину є необґрунтованим, так як у судовому засіданні ОСОБА_7 свою вину визнав та щиро розкаявся, натомість у обвинувальному акті зазначено про відсутність обставин, які пом`якшують покарання, що вказує на невизнання обвинуваченим своєї вини під час досудового розслідування. Тому просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.296, ст.ст.75, 76 КК України у виді 3-х років позбавлення волі з випробуванням та встановленням іспитового строку 1 рік.
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення прокурора, який підтримав апеляцію прокурора та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого, який просив відмовити у задоволенні апеляції прокурора; вивчивши матеріали справи; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, за вчинення злочину, передбаченого ст. 296 ч. 4 КК України, учасниками судового розгляду не оспорюються.

Щодо доводів апеляційної скарги про м`якість призначеного покарання, то вони не ґрунтуються ні на вимогах закону, ні на матеріалах справи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують його покарання.

Так, ОСОБА_7 перебуває на обліку в Єдиному автоматизованому реєстрі пільговиків як багатодітна сім`я, є пенсіонером та батьком 3-х малолітніх дітей, 2012 та 2014 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за особистий внесок у розвиток авіакомпанії та транспортної галузі неодноразово нагороджувався грошовими преміями та відзнаками. Обставинами, що пом`якшують його покарання є щире каяття та сприяння органам досудового слідства в розкритті злочину.

Покарання засудженому призначене з дотриманням вимог ст. 65 КК України, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції правомірно взяв до уваги також і той факт, що потерпілий ОСОБА_10 ніяких претензій до обвинуваченого не має.

Правильним, обґрунтованим і законним є застосування судом першої інстанції також і ст. 69 КК України, оскільки суд, на виконання вимог закону, врахував наявність кількох обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину. З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується та вважає його правомірним.

Не ґрунтуються на законі доводи апеляційної скарги те, що суд неправомірно визнав пом`якшуючими покарання обвинуваченого обставинами, які не вказані в обвинувальному акті.

Так, відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при встановленні пом`якшуючих чи обтяжуючих покарання обставин, судове рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених у обвинувальному акті обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному акті.

Істотних порушень норм кримінально-процесуального законодавства України, які б могли бути підставою для скасування вироку, судом не допущено.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок відповідає вимогам закону, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2014 року необхідно залишити без зміни.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2

Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:
суддя ОСОБА_2