СЛОВ`ЯНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 243/2373/15-к 1-кп/243/229/2015
УХ В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2015 року місто Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника- адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у приміщенні суду в місті Слов`янську у режимі відеоконференції обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості по кримінальному провадженні № 000340 відносно

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця села Миколаївки,

Слов`янського району Донецької області,

громадянина України, який має середню освіту, не

одруженого, не працюючого, який проживає

за адресою:

АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_2

раніше судимого:

- 29 жовтня 2003 року за вироком Слов`янського міськрайсуду Донецької області за частинами 2,3 статті 185, частинами 2,3 статті 188 КК України до 6 років позбавлення волі, звільненого на підставі

ухвали Дзержинського міськрайсуду Донецької

області умовно- достроково на 1рік 11 місяців

20 днів;

- 19 вересня 2008 року за вироком Слов`янського

міськрайсуду Донецької області за частиною 3

статті 185, 71 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі, звільненого 30 вересня

2011 року за відбуттям міри покарання;

- 11 травня 2012 року за вироком Слов`янського

міськрайсуду Донецької області за частиною 1

статті 309 КК України до арешту строком на 5 місяців,звільненого 05 жовтня 2012 року за відбуттям міри покарання

за скоєння злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України,

В С Т А Н О В И В :
Під час досудового розслідування 26 лютого 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_6 було укладено угоду про визнання винуватості, яку з обвинувальним актом 16 березня 2015 року було направлено до суду.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_6 вчинений злочин, передбачений частиною 2 статті 260 КК України, тобто участь у діяльності не передбачених законами України збройних формувань, при наступних обставинах.

На початку квітня 2014 року на території Донецької області України, невстановленими досудовим слідством особами для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної, так званої « Донецької народної республіки» було створено непередбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме: єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою, а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того, в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур так званої «Донецької народної республіки», придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дислокувались в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мали загальну координацію керівництва.

На початку квітня 2014 року ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, маючи намір на вступ до незаконного збройного військового формування самопроголошеної, так званої «Донецької народної республіки», усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою участі у діяльності непередбаченого законами України збройного формування, на пропозицію невстановленої особи на ім`я « ОСОБА_8 », вступив до незаконного збройного формування. Ознайомившись з встановленими правилами поведінки, правами та обов`язками члена вказаного збройного формування, ОСОБА_6 дав свою згоду на їх дотримання та виконання, тим самим, підтвердив свої наміри на участь у вищевказаному незаконному збройному формуванню та виконанню його цілей і завдань.

Для подальшої участі у незаконному збройному формуванні ОСОБА_6 , добровільно прибув у місто Слов`янськ Донецької області, а саме до автомобільної заправної станції, яка розташована при виїзді з даного міста на автодорозі сполученням « Харків - Ростов-на-Дону», де на той час знаходився блокпост, так званої «Донецької народної республіки», де йому було передано у використання автоматичну вогнепальну зброю - автомат Калашникова, набої до нього, формений одяг та військове спорядження.

Продовжуючи протиправну діяльність, у період з початку квітня 2014 року до кінця квітня 2014 року, ОСОБА_6 , здійснюючи свої умисні протиправні дії у складі непередбаченого законами України збройного формування, систематично виконував накази свого безпосереднього командира по здійсненню визначених йому завдань по організації та проведенню охорони вищевказаного блокпоста, прилеглої до нього території, а також здійснював пропуск та перевірку транспортних засобів, осіб на блокпості, які рухалися повз вищевказаний блокпост та виконував функції по охороні вказаного блокпоста, здійснював спостереження за навколишньою територією з метою попередження незаконного збройного формування про будь-яку небезпеку.

Під час трансляції з приміщення слідчого ізолятора №27 міста Харкова, у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_6 у скоєнні цього кримінального правопорушення визнав себе винним у повному обсязі та пояснив, що після звільнення з місця позбавлення волі він офіційно не працював, проживав за рахунок періодичних заробітків. На початку квітня 2014 року випадковий його знайомий, який назвався « ОСОБА_9 » запропонував йому вступити до збройного формування, яке підтримувало владу самопроголошеної у Донецькій області , так званої «Донецької народної республіки». Йому були повідомлені правила поведінки у цьому формуванні, його права та обов`язки, роз`яснено,що у формуванні існує чітка підпорядкованість, ієрархічність та дисципліна, що йому видадуть вогнепальну зброю, набої до неї, формений одяг і військове спорядження, і він повинен буде здійснювати охорону одного із блокпостів. З зазначеною пропозицією він погодився та надав згоду на участь у цьому збройному формуванні. У подальшому було проведено його інструктування та видано вогнепальну зброю - автомат Калашникова, набої до нього, формений одяг та військове спорядження. Протягом квітня 2014 року, виконуючи накази свого безпосереднього командира він з використанням виданої вогнепальної зброї, здійснював дії по охороні блокпосту, який був розташований на автодорозі сполученням « Харків- Ростов-на-Дону». Під час чергувань йому доводилося здійснювати спостереження за навколишньою територією з метою попередження командира про будь-яку небезпеку, а також він проводив перевірку транспортних засобів, які проїздили через цей блокпост. З кінця квітня 2014 року такі дії він перестав виконувати. Під час досудового розслідування він розповів усі обставини скоєного ним кримінального правопорушення, щиро розкаюється.

Із долучених до обвинувального акту матеріалів убачається, що 26 лютого 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 ,якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_6 було укладено угоду про визнання винуватості, за умовами якої підозрюваний ОСОБА_6 у повному обсязі визнав свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, та зобов`язується: 1) беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні; 2) сприяти досудовому слідству. Також сторонами угоди визначено узгоджене між ними покарання, яке ОСОБА_6 повинен нести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме - позбавлення волі строком на п`ять років, із звільненням від відбування покарання на підставі статті 75 КК України з випробувальним строком на три роки, із покладанням на нього обов`язків? передбачених пунктами 2,3,4 частини 1 статті 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально - виконавчу інспекцію. В угоді передбачені наслідки її укладання, затвердження та невиконання, які роз`яснені підозрюваному. Угода була підписана ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Розглядаючи питання про затвердження угоди суд виходить із наступного.

Відповідно до положень ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні можуть бути укладені такі види угод: 1) угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим; 2) угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Положеннями статті 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладання угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив про те, що при укладанні даної угоди від 26 лютого 2015 року були дотримані вимоги та правила Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, просив цю угоду затвердити та призначити ОСОБА_6 узгоджену по угоді міру покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні також просив затвердити укладену угоду про визнання винуватості від 26 лютого 2015 року, беззастережно підтвердив визнання ним винуватості у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, його ініціативу і добровільність укладання цієї угоди та можливість її виконання.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, який просив затвердити угоду, призначити погоджену міру покарання його підзахисному та звільнити ОСОБА_6 з під варти, дослідивши зміст угоди від 26 лютого 2015 року про визнання винуватості на відповідність вимогам Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, суд приходить до висновку про те, що у затвердженні цієї угоди необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень частини 7 статті 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те,щодо якого передбачена можливість укладання угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладання угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжується у загальному порядку.

Із тексту укладеної угоди від 26 лютого 2015 року про визнання винуватості убачається, що сторони угоди погодили між собою міру покарання ( у вигляді п`яти років позбавлення волі) та звільнення ОСОБА_6 від відбування такого покарання із встановленням іспитового строку на три роки, з покладенням на нього чітко визначених обов`язків, а саме: беззастережно визнавати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні, сприяти досудовому слідству, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально- виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Аналіз положень статей 65 та 75 КК України свідчить про те, що домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема сторони угоди мають узгоджувати покарання, враховуючи: положення пунктів 1,2 та 3 частини 1 статті 65 КК України , тобто: 1) у межах, установлених у санкції статті ( санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу,що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другої статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної части цього Кодексу; 3) ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини,що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вимогами частини 2 статті 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно частини 1 статті 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, у тексті угоди від 26 лютого 2015 року не зазначено обставин щодо особи ОСОБА_6 , які дали підстави прийти до висновку про можливість застосування до нього положень статті 75 КК України, враховуючи при цьому те, що згідно анкетних даних щодо ОСОБА_6 у тексті угоди зазначено про наявність у нього чотирьох судимостей, відсутності з жовтня 2012 року працевлаштування. При викладенні відомостей про судимості ОСОБА_6 органом досудового розслідування невірно були зазначені відомості про міру покарання при засудженні 29 жовтня 2003 року.

Крім того, згідно частини 3 статті 75 КК України тривалість іспитового строку встановляється судом, як і перелік обов`язків згідно положень статті 76 КК України. Однак сторони угоди, проігнорувавши імперативну вимогу частини 3 статті 75 КК України, вийшли за межі своєї компетенції, узгодивши строк випробування для ОСОБА_6 тривалістю три роки та самостійно визначивши обов`язки для нього за статтею 76 КК України.

Суд вважає за необхідне також зазначити про те, що обумовлений умовами угоди від 26 лютого 2015 року обов`язок для ОСОБА_6 ( далі- за текстом угоди) «повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання» фактично свідчить про те, що між сторонами угоди так і не з`ясовано питання: чи працює або навчається ОСОБА_6 . Між тим, у судовому засіданні ОСОБА_6 було зазначено про те, що він вважав, що бере на себе обов`язок « повідомляти інспекцію про свій виїзд на неофіційний заробіток в інші міста, або про виїзд для підвищення свої кваліфікації». Таке протиріччя при викладенні обов`язків є недопустимим,бо положеннями частини 2 статті 78 КК України передбачено правові наслідки невиконання засудженим покладених на нього обов`язків.

Крім того, має місце очевидна неможливість виконання ОСОБА_6 взятих на себе за угодою зобов`язань , бо застосоване сторонами в угоді неконкретне формулювання при визначенні зобов`язання підозрюваному «сприяти досудовому слідству» , робить у подальшому неможливість виконання такого зобов`язання, бо відсутня будь-яка конкретизація того: по якому кримінальному провадженню має здійснюватися це досудове слідство, спосіб співпраці. Між тим, у будь-якому разі обов`язки підозрюваного, обвинуваченого мають бути вказані у такий спосіб,щоб можна було пересвідчитися у реальності та можливості їх виконання, що взагалі унеможливлюється у даному випадку, бо обов`язок сприяти досудовому слідству вказано в угоді, укладеній одночасно із обвинувальним актом ( обидва документи складені 26 лютого 2015 року). Відсутність конкретизації сутності зобов`язань, зокрема того, про яке саме досудове слідство чи інші відомі ОСОБА_6 подібні злочини йдеться мова, по-перше, не дає суду змогу пересвідчитися у реальності й можливості їх виконання, по-друге,зважаючи на передбачені статтею 476 КПК України наслідки невиконання угоди, вже на етапі укладання такої угоди виникає неабияка ймовірність її подальшого скасування. Безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_6 було зазначено про те, що він цей обов`язок розумів як « нічого не приховувати та розповісти все відоме».

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга №6903/75) «Девеер проти Бельгії»( Deweer v.Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання, або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

На виконання цих принципів, суд вважає за необхідне зазначити про те, що за даними реєстру матеріалів кримінального провадження № 0000340 ОСОБА_6 20 січня 2015 року було органом досудового розслідування повідомлено про підозру у вчиненні більш тяжкого злочину, передбаченого частиною 5 статті 260 КК України і в цей же день відносно нього ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком шістдесят днів ( до 15-00 години 20 березня 2015 року). В ході досудового розслідування ОСОБА_6 свою вину визнавав частково. Нове повідомлення про підозру, вже у вчиненні менш тяжкого злочину - передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, було відносно ОСОБА_6 здійснено 26 лютого 2015 року , тобто у день, коли і було укладено сторонами кримінального провадження цю угоду про визнання винуватості. Зазначені обставини, на думку суду не виключають бажання ОСОБА_6 бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжк,ого злочину, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від відбування покарання.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що умови угоди від 26 лютого 2015 року про визнання винуватості суперечать вимогам КК та КПК України, існують обгрунтовані підстави вважати,що укладання цієї угоди не було добровільним з боку ОСОБА_6 , тому у її затвердженні судом необхідно відмовити, а обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 з додатками до нього та Угодою про визнання винуватості від 26 лютого 2015 року, з урахуванням відсутності клопотання прокурора про призначення судового розгляду, підлягає поверненню Ізюмському міжрайонному прокурору Харківської області для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання виникло питання щодо доцільності існування обраного відносно ОСОБА_6 під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку із закінченням 20 березня 2015 року о 15-00 годині строку дії ухвали суду.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

У відповідності до пунктів 61 та 62 Рішення Європейського Суду з прав людини від 24.07.2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того,що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинності, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Із матеріалів убачається,що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який чинним законодавством передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до восьми років, він тривалий час офіційно не працює, не має тісних соціальних зв`язків.

Вказані обставини у сукупності та дані про особу ОСОБА_6 свідчать про наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3 та 5 частини 1 статті 177 КПК України, і є достатні підстави вважати, що він може у подальшому вчиняти інші кримінальні правопорушення, тому недостатньо застосовувати відносно нього більш м`який запобіжний захід для запобігання цим ризикам, тому суд вважає, що є підстави для продовження строку його тримання під вартою на строк 30 днів, бо саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись п.1 частини 3 статті 314, статтями 372, 474, 475 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості від 26 лютого 2015 року, укладену між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_6 , у рамках кримінального провадження № 0000340 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України.

Обвинувальний акт з додатками до нього та угодою про визнання винуватості від 26 лютого 2015 року, укладену між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_6 , у рамках кримінального провадження № 0000340 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, повернути Ізюмському міжрайонному прокурору Харківської області, для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.

Вважати продовженим застосування обраного під час досудового розслідування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 30 днів - до 15-00 години 18 квітня 2015 року.

Копії ухвали суду негайно надіслати на адресу слідчого ізолятора №27 міста Харкова

для виконання та вручення під розписку ОСОБА_6 .

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя : ОСОБА_1