АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/790/922/15 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа № 639/1602/15-к Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
- при секретарі ОСОБА_5
- за участю прокурора ОСОБА_6
- засудженого ОСОБА_7
- представника ви правничого закладу ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2015 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Московського районного суду м. Харкова від 19.08.2013 року ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за ч.2 ст.307 КК України з застосуванням ст. 69 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна, за ч.1 ст.309 КК України - до 1 року позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.07.2014 року на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» засудженому скорочено наполовину не відбуту частину покарання.

24.02.2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшло клопотання засудженого ОСОБА_9 про його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.03.2015 року йому відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання.

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_9 суд вказав, що відповідно до його характеристики за час відбування покарання у Харківському слідчому ізоляторі він режиму тримання не порушував, стягнень та заохочень не мав.
З 07.10.2013 року він відбуває покарання у Холодногірській виправній колонії (№18) Харківської області, де за час відбування покарання характеризується посередньо, дотримувався встановлених правил поведінки та розпорядку дня колонії, 2 рази заохочувався, однак має 1 стягнення, яке не погашене у встановленому законом порядку, у відношенні до представників адміністрації установи ввічливий, виконує їх законні вимоги, за характером спокійний, врівноважений, у взаємовідносинах до інших засуджених неконфліктний, однак допускає не ввічливу поведінку, спілкується із засудженими різних спрямованостей, працевлаштований на виробництві колонії в цеху №1 різноробом.
Суд вказує, що згідно вироку суду засуджений має судові витрати на загальну суму 5557 грн. 72 коп., хоча виконавчі листи до установи не надійшли. Вину в скоєному злочині визнав.
Також в ухвалі суду першої інстанції вказано, що відповідно до витягу з протоколу №6 від 18.02.2015 року Холодногірської виправної колонії №18 ОСОБА_9 комісією відмовлено у представленні матеріалів до суду про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у зв`язку з тим, що останній стає на шлях виправлення, але не довів цього.
Суд зазначає, що на час звернення засудженого до суду з його характеристики вбачається наявність одного стягнення, яке лише 01.06.2015 року буде вважатися таким, що погашене у встановленому законом порядку.
Крім того, як вказано в ухвалі суду, хоча в матеріалах справи і зазначено, що засуджений працює різноробом на виробництві установи в цеху №1, однак відсутні відомості про те, з якого часу він працевлаштований, та чи утримує він заробітну плату.
Тому суд першої інстанції, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, факт скорочення на половину не відбутої частини покарання засудженому, наявність у засудженого одного стягнення, яке буде погашене лише через три місяці, наявність невідшкодованої суми судових витрат, приходить до висновку, що надані матеріали не свідчать про те, що засуджений на даний час довів виправлення, та щодо нього може бути прийнято рішення щодо умовно-дострокового звільнення в порядку, визначеному ст.81 КК України.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.03.2015 року, та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення.
В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що за час відбування покарання у виправній колонії він зарекомендував себе позитивно, відбув строки, які вказані в ст.81 КК України, виконував вимоги КПК України та правила внутрішнього розпорядку виправної колонії.
На думку ОСОБА_9 , суд не розглядав клопотання в повному об`ємі, всебічно та об`єктивно не вивчив дані про його особу, всі обстави відбуття ним покарання, заохочення та стягнення.
Крім того, апелянт зазначає, що йому нараховувалась та нараховується заробітна плата на особовий рахунок, і він розплачується даними коштами в магазині колонії.
За час роботи в ремонтно-будівельній бригаді він заробив пахову грижу, що вказано в його медичній картці.
Також ОСОБА_9 вказує, що зі стягненням він теж не згоден, оскільки адміністрація не врахувала, що другий засуджений умисно спровокував його на очах у співробітників адміністрації перед представленням його до умовно-дострокового звільнення, за що останній був поміщений ДІЗО, а він ОСОБА_9 , отримав стягнення.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора та представника виправної колонії, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, пояснення засудженого, який підтримав свою апеляцію та просив її задовольнити, обговоривши доводи апеляційної скарги з додатковими доводами та перевіривши матеріали судового провадження, провівши судове засідання у режимі відеоконференції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи своє рішення про відмову ОСОБА_9 у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення, суд першої інстанції послався на відсутність підстав для такого звільнення, вказавши, що засуджений на момент розгляду його заяви має одне стягнення, яке не погашене у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що маючи стягнення, яке було накладено на засудженого 01.12.2014 року, і згідно з п.11 ст.134 КВК України яке може бути погашене на протязі 6 міс., ОСОБА_10 не має права звертатися з поданням про умовно-дострокове звільнення, оскільки вважається, що він згідно за ст.81 КК України не довів, що сумлінною поведінкою та відношенням до праці став на шлях виправлення.

Крім того, матеріали провадження мають ксерокопію виписки із протоколу №6 від 18.02.2015 року засідання комісії Холодногірської виправної колонії №18, яка розглядала подання засудженого ОСОБА_9 про його умовно дострокове звільнення, і яка прийшла до висновку про неможливість такого застосування умовно дострокового звільнення до ОСОБА_9 , що свідчить про обгрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у його умовно достроковому звільненні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.03.2015 року про відмову в задоволенні його клопотання про умовно дострокове звільнення без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_____________________ _____________________ __________________