Ухвала іменем україни 18 червня 2015 року м. Київ Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого ОСОБА_2, суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4, при секретарі з участю прокурора ОСОБА_5, ОСОБА_6,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Машівського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 червня 2014 року щодо нього.

Вироком Машівського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2014 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого: 1) вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 04 лютого 2010 року за ч.2 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією усього належного йому майна; 2) вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 24 червня 2011 року за ст.124, ч.4 ст.70, 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців, невідбутий строк покарання станом на 20 жовтня 2013 року становить 4 роки 4 місяці 7 днів,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.393 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.71 КК України з урахуванням ч.3 ст.576 КПК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 24 червня 2013 року за ч.2 ст.187 КК України та остаточно визначено 6 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 червня 2014 року вирок Машівського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Як визнав встановленим суд, ОСОБА_1 відбуваючи покарання у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі за вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 24 червня 2011 року, та за рішенням регіональної комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі УДПтС України в Полтавській області від 26 липня 2013 року ОСОБА_1 був переведений до колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання - Машівської виправної колонії № 9, межі якої 20 жовтня 2013 року в період часу з 20 год до 21 год вечора самовільно залишив - втік та зник у невідомому напрямку, в подальшому 29 жовтня 2013 року о 20 год 30 хв він був затриманий працівниками правоохоронних органів у м. Брест Республіки Білорусь.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 просить судові рішення змінити, пом'якшивши призначене покарання до нижче нижчої межі вказаної в санкції статті за вчинений злочин, у зв'язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування наведеного вказує, що судом при призначенні покарання належним чином не враховано, обставини, які пом'якшують покарання, зокрема, визнання вини, допомога слідству, хвороба матері, до дисциплінарної відповідальності в період відбування покарання не притягувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти касаційної скаргу та просив у задоволенні відмовити, перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.438 КПК України предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Допитаний в судовому засіданні засуджений ОСОБА_1 свою вину у втечі з місця позбавлення волі, вчиненої особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, визнав повністю.

На підставі зібраних та перевірених у судовому порядку доказів, суд першої інстанції дав правильну оцінку діям ОСОБА_1 та кваліфікував його дії за ч.1 ст.393 КК України.

Висновок суду про винуватість засудженого ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.393 КК України ґрунтується на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та відповідно достатності, та в касаційній скарзі засудженого не оскаржено.

Доводи у касаційній скарзі засудженого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду провадження та спростовуються його матеріалами.

Крім того, доводи касаційної скарги, які за змістом є аналогічними доводам апеляційної скарги, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції за апеляційною скаргою засудженого, яку суд визнав необґрунтованою та навівши відповідні мотиви, прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для її задоволення. З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

При призначенні покарання ОСОБА_1 судом повною мірою враховано обставини і ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, в тому числі про які йде мова в касаційній скарзі засудженого, обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Призначене судом першої інстанції ОСОБА_1 покарання відповідає вимогам, передбаченим статтями 65, 71 КК України.

Разом з тим, при призначенні покарання за сукупністю вироків ОСОБА_1 на підставі ст.71 КК України місцевим судом допущено описку у вказівці на рік постановлення попереднього вироку у цьому провадженні, а саме: судом помилково вказано про приєднання невідбутої частини покарання за вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 24 червня 2013 року.

Вказана помилка суду першої інстанції не була усунута апеляційним судом.

Виходячи із наведеного, судові рішення щодо ОСОБА_1 у порядку ст.433 КПК України підлягають зміні, в частині призначення покарання засудженому на підставі ст.71 КК України.

При цьому, викладений у мотивувальній частині вироку суду першої інстанції висновок, про необхідність призначення ОСОБА_1 покарання у вказаному виді та розмірі, є обґрунтованим, судом наведені мотиви такого рішення.

Колегія суддів, вважає, що призначене покарання є необхідним та достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_1, попередження вчинення ним нових злочинів та є домірним скоєному.

Інших порушень норм кримінального та кримінального процесуального законів, які могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень по даному провадженню не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В порядку ст.433 КПК України вирок Машівського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 змінити.

Вважати ОСОБА_1 засудженим за ч.1 ст.393 КК України із застосуванням ст.71 КК України з урахуванням ч.3 ст.576 КПК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 24 червня 2011 року в частині його засудження за ч.2 ст.187 КК України до покарання визначеного судом.

В решті судові рішення залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ________________ __________________

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4