УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №296/7340/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.164 ч.1 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю прокурора: ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
в с т а н о в и л а:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, раніше судимого:
- 06.04.2005 року Житомирським районним судом Житомирської області за ст.186 ч.3 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки;
- 31.05.2010 року Богунським районним судом м.Житомира за ст.186 ч.2 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців,
визнано винним за ч.1 ст.164 КК України до 1 року обмеження волі.
На підставі ст.ст.71, 72 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Богунського районного суду м.Житомира від 31.05.2010 року і визначено остаточне покарання у виді 9 місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з 17.12.2014 року.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_8 обрано у залі суду - утримання під вартою.
Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні наступних дій.
Згідно рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17.03.2000 року гр. ОСОБА_8 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь гр. ОСОБА_7 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ? частини усіх видів доходу щомісячно, але не менше ? неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 01.03.2000 року, до досягнення дитиною повноліття.
Однак, ОСОБА_8 , починаючи з 1 листопада 2013 року по 30 квітня 2014 року, маючи змогу заробляти гроші та сплачувати аліменти, будучи неодноразово попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів, злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини/ аліментів/, яке виразилось в тому, що державну виконавчу службу про місце роботи не повідомляв, на повідомлення про явку до Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ не реагував, приховував дохід від заробітків, будь-якої допомоги на утримання дитини не надавав та в період часу з 01.11.2013 року по 30.04.2014 року допустив заборгованість по аліментам на загальну суму 3838,96 гривень.
Не погоджуючись із прийнятим судом рішенням, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про зміну вироку суду першої інстанції в частині призначеного йому покарання через його суворість та просить замінити його на більш м`яке. Посилається, що після звільнення умовно-достроково від відбування покарання не міг знайти роботу, а в січні 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні. Вказує, що коли в лютому 2014 року влаштувався на роботу, то вважав, що бухгалтерія підприємства відраховує ? доходу на користь ОСОБА_7 . Крім того, зазначає, що проживає з батьками пенсіонерами, батько є тяжко хворим і мати сама не зможе здійснювати за ним догляд.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення та кваліфікація його неправомірних дій за ст.164 ч.1 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, зазначеним у вироку, ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку й досліджених у судовому засіданні доказах.
В цій частині вирок суду першої інстанції ніким з можливих апелянтів не оспорюється.
Що ж стосується призначеного ОСОБА_8 покарання, то як вбачається з вироку, суд першої інстанції, при призначенні покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який не є тяжким, обставини справи, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушення, а також те, що останній раніше неодноразово вже притягувався до кримінальної відповідальності, має не зняті і не погашені в установленому законом порядку судимості, однак на шлях виправлення не став та знов, вчинив умисне кримінальне правопорушення, з огляду на що, дійшов обґрунтованого висновку про те, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та призначив покарання в межах санкції ч.1 ст.164 КК України у виді обмеження волі.
Врахував суд першої інстанції також й те, що ОСОБА_8 скоїв нове кримінальне правопорушення під час умовно-дострокового звільнення від покарання за попереднім вироком, тому остаточне покарання визначив йому у відповідності з положеннями ст.71 КК України, при цьому, приєднав до призначеного покарання лише незначну частину покарання за попереднім вироком.
З урахуванням наведеного, колегія суддів підстав вважати це покарання явно несправедливим внаслідок його суворості, навіть з огляду на обставини, зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченого, та підстав для застосування більш м`якого покарання до ОСОБА_8 , про що йдеться в його апеляційній скарзі, не вбачає.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 17.12.2014 року щодо ОСОБА_8 , без змін.
На вказану ухвалу учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Судді