№ 11а-45-2007
УХВАЛА

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

15
червня 2007 року місто
Київ

Військовий
апеляційний суд Центрального регіону України у складі: головуючого -
генерал-майора юстиції КУЗЬМІНА А.С. ,
суддів - підполковника юстиції ПОЛОСЕНКА B.C. та

підполковника
юстиції ЛАШЕВИЧА В.М. , з секретарем
КУЛГЧЕНКО Н.І., з участю старшого
прокурора відділу військової прокуратури Центрального регіону України
підполковника юстиції КУРАКША О.О.,
старшого помічника військового прокурора Житомирського гарнізону
капітана юстиції БАГРІЯ Д.С. ,
виправданого ОСОБА_1 та його захисника - адвоката ОСОБА_2, у відкритому судовому засіданні в приміщені
суду розглянув кримінальну справу за апеляцією державного обвинувача - старшого
помічника військового прокурора Житомирського гарнізону капітана юстиції БАГРІЯ
Д.С. на вирок військового місцевого суду
Житомирського гарнізону від 6 квітня 2007 року,
відповідно до якого військовослужбовець військової частини А-1621 майор

ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті
Львові, українець, громадянин України, з вищою освітою, одружений,
раніше не судимий, колишній
заступник начальника 2-го вузла зв'язку (польового) з гуманітарних питань
військової частини А-173 5, на
офіцерських посадах з червня 1995 року,

виправданий
за обвинуваченням у скоєнні злочину,
передбаченого ст. 189,
ч. 2 КК України, на підставі ст.
6, п. 2 КПК України, тобто за відсутністю в його діях складу цього
злочину.

Згідно з
вироком суду першої інстанції,
ОСОБА_1, у відповідності до
обвинувального висновку, обвинувачувався
в тому, що він у вересні - жовтні 2005
року на території військової частини А-1735,
погрожуючи військовослужбовцям строкової служби обмежити їх права на
отримання характеристик та своєчасне звільнення з військової служби, з використанням свого службового становища
вимагав грошові кошти у військовослужбовців строкової служби ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та інших, всього у 32-х чоловік. Таким чином, як визначили органи досудового слідства, він 4 жовтня 2005 року на території зазначеної
частини отримав 309 гривень від підлеглих йому військовослужбовців
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших, всього 7 чоловік. 6 жовтня того ж року
близько 11 години ОСОБА_1, як вказано в
обвинуваченні, повторно на території
тієї ж частини одержав 585 гривень від підлеглих

військовослужбовців
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та інших, всього 19-ти осіб, а близько 13 години того ж числа повторно
отримав від підлеглих ОСОБА_10 та ОСОБА_11
70 гривень, розпорядившись всіма
вищезазначеними грошовими
коштами на власний розсуд.

Ці дії
ОСОБА_1 кваліфіковані обвинуваченням за
ст. 189 ч. 2 ЮС України, як вимагання передачі чужого майна з погрозою
обмеження прав та законних інтересів вказаних вище осіб, вчинене повторно та службовою особою з використанням
свого службового становища, на загальну
суму 964 гривні.

Суд
першої інстанції, розглянувши справу та
оцінивши зібранні докази, дійшов
висновку про необхідність виправдання ОСОБА_1 за обвинуваченням у скоєнні
злочину, передбаченого ст.
189, ч. 2 КК України, на підставі
ст. 6, п. 2 КПК України, тобто за відсутністю в його діях складу цього
злочину. При цьому суд гарнізону дійшов висновку, що у вчинених ОСОБА_1 діях формально
вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст.
423, ч. 1 КК України, але в силу малозначності вони не утворюють
склад даного злочину, оскільки сума
грошових коштів у розмірі 964 гривні не є істотною шкодою, визначеною законом для цього виду злочинів.

У своїй
апеляції державний обвинувач, не
погоджуючись з вироком суду гарнізону,
просить його скасувати, як
необгрунтований та такий, що за своїми
висновками не відповідає фактичним обставинам справи, і постановити новий вирок, за яким визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні
злочину, передбаченого ст.
ст. 189, ч. 2 КК України, та призначити йому покарання згідно з
законом. При цьому він наполягає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого
йому злочину повністю доведена зібраними і дослідженими в судовому засіданні
доказами, а висновки суду, викладені у вироку, є, на
його думку, хибними.

Зокрема, апелянт вважає невмотивованими, суперечливими та такими, що не відповідають фактичним обставинам
справи висновки суду першої інстанції про наступне: що характеристики на
військовослужбовців строкової служби готувалися їх безпосередніми командирами
та затверджувалися командиром 2-го вузла зв'язку (польового), а ОСОБА_1 лише відповідав за їх виготовлення;

що
ОСОБА_1 не міг затримати звільнення з військової служби військовослужбовців
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, оскільки вони
звільнялися в плановому порядку;

що за
кошти, які були отримані від звільнених
військовослужбовців строкової" служби,
було зроблено облаштування кімнати для вмивання, а ОСОБА_1 ці кошти не привласнював і ніяких
корисливих мотивів при їх одержанні в якості „добровільних внесків" не
переслідував.

При
цьому автор апеляції приводить покази під час досудового слідства та в суді
свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та інших, всього більше
30-ти осіб, які, на його думку, безпосередньо свідчать про помилковість
вищенаведених висновків суду першої інстанції та про винність ОСОБА_1 в
інкримінованому йому злочині.
Крім того, апелянт
посилається і на
відсутність документального підтвердження витрачання зібраних у
військовослужбовців строкової служби грошових коштів на ремонт та облаштування
кімнати для вмивання, а ксерокопії
фотографій даної кімнати не можуть, на
його думку, бути доказами у справі, як такі,
по яким можливо зробити висновок про проведення там ремонту та облаштування
за кошти

військовослужбовців
строкової служби.

Скаржиться
державний обвинувач і на те, що судом
гарнізону безпідставно, як він
вважає, було відмовлено йому в
задоволенні клопотання про виклик до суду та визнання потерпілими колишніх
військовослужбовців строкової служби ОСОБА_12 ,
ОСОБА_8 та інших, всього 32-х чоловік, які,
за його переконанням, підтвердили
б, що облаштування кімнати для вмивання
проходило не за їхні кошти та не з їхньої

ініціативи. Цим
самим, як стверджує автор апеляції, судом гарнізону було також порушено і
вимоги ст. 22 КІЖ України щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин
справи, а також проявлено упередженість
під час її розгляду, оскільки було
вибірково взято до уваги один доказ і відкинуто переважну більшість інших.

І
останнє, на що звертає увагу
апелянт, так це на те, що судом першої інстанції були, на його думку, порушені вимоги ст.
334, ч. 4 КІЖ України, а саме,
що суд не вказав у вироку, чи
визнане судом недоведеним пред'явлене ОСОБА_1 обвинувачення, а також,
що мотивувальна частина вироку не містить підстав для виправдання із
відповідних мотивів, з яких суд відкидає
докази обвинувачення.

Заслухавши
доповідача, думку старшого прокурора
відділу військової прокуратури Центрального регіону України та старшого
помічника військового прокурора Житомирського гарнізону в підтримку
апеляції, заперечення на неї
виправданого ОСОБА_1 та його захисника - адвоката, перевіривши матеріали справи та обміркувавши
доводи апеляції, військовий апеляційний
суд регіону вважає, що вона не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом
визнано встановленим і це підтверджується матеріалами справи, що 25 вересня та 6 жовтня 2005 року були
проведені загальні збори 2-го вузла зв'язку (польового) військової частини
А-1735, на яких військовослужбовцями
строкової служби було вирішено надати добровільну грошову допомогу на
благоустрій кімнати для вмивання. За таке рішення як на перших, так і на других зборах проголосували всі без
виключення військовослужбовці, які на
них були присутні: на перших зборах - 102 особи, а на других - 57 осіб (т. 2, а. с.
119).

Згідно з
таким рішенням зборів військовослужбовці здавали кошти офіцерам та сержантам
частини, в тому числі і ОСОБА_1, які поміщали їх в скриньку для збору
добровільного внеску. Про це давав покази в суді як сам ОСОБА_1(т. З, а. с.
169 -170), так і свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15 , ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20 ОСОБА_21,
ОСОБА_22 (т. З, а. с.
174 - 176, 176 - 178, 184,
185, 186 - 189, 190 - 192,
192 - 194, 195, 196,
278). Причому, свідок ОСОБА_17 -
начальник вузла зв'язку (польового), у
якого в кабінеті знаходилась скринька для збору добровільного внеску, в суді стверджував, що ОСОБА_1 приносив гроші і вкидав до
скриньки (т. З, а. с. 187).

У
відповідності до акту вскриття скриньки для збору добровільного внеску від 10
жовтня 2005 року, в даній скриньці
знаходилися грошові кошти в сумі 2715 гривень (т. 2, а. с.
115, 137), а,
згідно акту № 1 від 3 січня 2006 року,
в кімнаті для вмивання 2-го вузла зв'язку (польового) військової частини
А-173 5 були встановлені душова кабіна,
7 умивальників, бойлер та інші
матеріальні цінності (т. 2, а. с. 148).

Щодо
характеристик на військовослужбовців строкової служби, то ОСОБА_1 дійсно відповідав тільки за їх
своєчасне виготовлення, а складалися
вони безпосередніми командирами військовослужбовців, які звільнялися з строкової військової
служби, та затверджувалися командиром
2-го вузла зв'язку (польового). Про це свідчать не тільки покази самого ОСОБА_1
(т. З, а. с. 172),
а і покази допитаного в якості свідка начальника вузла зв'язку (польового)
ОСОБА_17, який показував, що характеристики писалися начальниками
центрів заздалегідь об'єктивні на весь особовий склад, який повинен був звільнятися з військової
служби. ОСОБА_1 же міг впливати на їх написання тільки тоді, коли в них містилися граматичні помилки, але на їх зміст не міг впливати, оскільки на той час прослужив в частині біля
3 місяців (т. З, а. с. 187 - 189). Інший офіцер цього підрозділу
ОСОБА_19 в суді як свідок пояснював, що
ОСОБА_1 не давав команд готувати лише позитивні характеристики, а задача по оформленню характеристик була
поставлена офіцеру ОСОБА_23 і, якщо в
них були допущені граматичні помилки, то
лише тоді ОСОБА_1 міг повернути їх на доопрацювання (т.

3, а.
с. 193 - 194). Такі
ж покази дали в суді допитані в якості свідків офіцери частини ОСОБА_20 та
ОСОБА_21(т. З, а. с. 195, 196).

Не міг
ОСОБА_1 впливати і на час звільнення військовослужбовців з військової
служби, в тому числі ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, оскільки таке питання не
входило в його повноваження, а фактично
всі військовослужбовці строкової служби частини були звільнені з військової
служби восени 2005 року в плановому порядку.

Отже, на підставі вищевикладеного та інших
наведених у вироку доказів суд першої інстанції дійшов правильних висновків про
наступне:

що за
кошти, які були отримані від звільнених
військовослужбовців строкової служби,
було зроблено облаштування кімнати для вмивання, а ОСОБА_1 ці кошти не привласнював і ніяких
корисливих мотивів при їх одержанні в якості добровільних внесків не
переслідував; характеристики на військовослужбовців строкової служби готувалися
їх безпосередніми командирами та затверджувалися командиром 2-го вузла зв'язку
(польового), а ОСОБА_1 лише відповідав
за їх виготовлення; що ОСОБА_1 не міг затримати звільнення з військової служби
військовослужбовців, в тому
числі ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, оскільки вони
звільнялися в плановому порядку. Виходячи з цього, слід погодитися і з всіма іншими висновками
суду гарнізону, які викладені у
вироку, а доводи
апелянта про помилковість, суперечливість та необґрунтованість всіх вищевикладених
висновків, як і його ствердження про
порушення судом першої інстанції норм КПК України, слід визнати непереконливими.

Таким
чином, не вбачаючи із матеріалів справи
підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції та керуючись ст.
ст. 362, 365,
366, 377 та 379 КПК України, військовий апеляційний суд регіону, -

УХВАЛИВ:

Вирок
військового місцевого суду Житомирського гарнізону від 6 квітня 2007 року
відносно ОСОБА_1 залишити без змін, а
апеляцію державного обвинувача - старшого помічника військового прокурора
Житомирського гарнізону - без задоволення.