АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 11/786/534/2013
Категорія: ч.1 ст. 115 КК України - О.Т.
Головуючий у 1-й інстанції Сировєтнік Тамара Іванівна
Доповідач ап. інст. Харлан Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2013 року м. Полтава
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого - судді Харлан Н.М.,

суддів: Тараненка Ю.П., Кожевнікова О.В.,

при секретарі Погорілій Ю.І.,

з участю прокурора Акулової С.М.,

захисників ОСОБА_2., ОСОБА_3,

засудженої ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальну справу за апеляціями прокурора прокуратури м. Кремененчук, захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженої та засудженої ОСОБА_4 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 квітня 2013 року ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Кременчука Полтавської області, українка, громадянка України, з вищою освітою, працює ТОВ МСЧ «Нафтохімік» медична сестра, неодружена, на утримання має неповнолітню дитину, проживаюча за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрована в АДРЕСА_3, раніше не судима,

засуджена за ч. 1 ст. 115 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 5 років позбавлення волі.

Стягнуто з засудженої ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 матеріальну шкоду в сумі 4143, 45 грн. та моральну шкоду в сумі 30000 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди позов залишений без розгляду з правом звернення в порядку цивільного судочинства.

Вирішена доля речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_4 визнана винуватою у вчиненні умисного вбивства за наступних обставин.

ОСОБА_4, 06.08.2011 року, близько 22.45 години, знаходячись в кухні квартири АДРЕСА_1 при з'ясуванні стосунків зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_6, який перебував у стані алкогольного сп'яніння, і вимагав покинути його помешкання, з метою умисного вбивства останнього, тобто протиправного заподіяння смерті ОСОБА_6, нанесла йому удар кухонним ножем в область правої частини грудної клітини ОСОБА_6

Внаслідок умисних дій ОСОБА_4 ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини у 2-му міжребер'ї справа по білягрудинній лінії з ушкодженням перикарду (навколосерцевої сумки) та правої легеневої артерії з розвитком двобічного гемотораксу ( у правій плевральній порожнині 1600 мл рідкої крові, у лівій - до 800 мл), які відносяться по ступеню тяжкості до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення, що призвели до смерті ОСОБА_6

Прокурор, який приймав участь у розгляді справи по першій інстанції, подав апеляцію в якій, не заперечуючи кваліфікацію дій засудженої та доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні умисного вбивства, вважає, що вирок підлягає скасуванню внаслідок надмірної м'якості призначеного покарання.

На думку прокурора, судом першої інстанції при призначенні покарання не взято до уваги те, що ОСОБА_4 вчинила особливо тяжкий злочин проти життя та здоров'я, заперечувала свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину, а тому суд не мав достатніх підстав для застосування ст. 69 КК України.

Виходячи з наведених мотивів, прокурор просить виключити пом'якшуючу покарання обставину - щире каяття, та призначити покарання в межах позиції державного обвинувача в суді першої інстанції за ч. 1 ст. 115 КК України - 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_2 у принесеній апеляції просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд не правильно кваліфікував дії ОСОБА_4, оскільки не врахував стабільні показання засудженої протягом досудового та судового слідства щодо її захисту від протиправних посягань ОСОБА_6 Останній був схильний до вживання алкоголю та вчиняв сварки на побутовому ґрунті, в зв'язку з чим ОСОБА_4 зверталася до правоохоронних органів. Про наявний самозахист свідчать ті обставини, що засуджена, будучи заблокованою на кухні агресивно налаштованим ОСОБА_6, сприймала його дії як загрозу життю та здоров'ю, а відразу після спричинення йому удару ножем у праву частину грудної клітини де відсутні важливі органи, викликала швидку допомогу, що свідчить про відсутність у неї умислу на позбавлення життя потерпілого.

На думку захисника, місцевий суд не врахував у повній мірі вказані обставини, не визначив мотиви та цілі вчиненого злочину, не з'ясував механізм спричинення тілесних ушкоджень померлому та безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_4 як умисне вбивство, призначивши при цьому надто суворе покарання.

В апеляції з внесеними доповненнями засуджена ОСОБА_4 просить вирок суду скасувати, постановити новий, яким кваліфікувати її дії за ст. 124 КК України та призначити покарання не пов'язане з позбавленням волі, врахувавши наявність пом'якшуючих покарання обставин.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги засуджена вказує на те, що була змушена захищатися від протиправних посягань колишнього чоловіка, який перебував в стані алкогольного сп'яніння, та погрожував їй фізичною розправою і тому виставила перед собою ніж. Не погоджується з висновком комісійної судово-медичної експертизи, та стверджує, що ОСОБА_6 вона ножем не била, а відтак вважає, що вона спричинила потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, перевищивши при цьому межі необхідної оборони, за відсутності умислу на вбивство потерпілого.

Вважає необґрунтованою та заперечує розмір заявленої моральної шкоди. При призначенні покарання просить врахувати ряд пом'якшуючих покарання обставин, та призначити їй покарання не пов'язане з позбавленням волі.

Інші учасники вирок суду не оскаржували.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, думку прокурора Акулової С.М., яка підтримала апеляцію прокурора частково та просила вирок суду скасувати, виключивши із мотивувальної частини посилання суду на наявність пом'якшуючої покарання обставини - щире каяття, та призначити ОСОБА_4 мінімальний строк покарання, передбачений ч.1 ст. 115 КК України; захисників ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також засуджену ОСОБА_4, які просили перекваліфікувати дії останньої на ст. 124 КК України та призначити покарання не пов'язане із позбавленням волі, а також зменшити розмір стягнутої моральної шкоди, - приходить до висновку про безпідставність всіх поданих апеляцій.

Винуватість ОСОБА_4 у заподіянні потерпілому смертельного ножового поранення за наведених у вироку обставин доведена зібраними по справі доказами і фактично не заперечується в апеляціях.

Сторона захисту стверджує, що ОСОБА_4 не мала умислу на вбивство ОСОБА_6, а тілесне ушкодження спричинила обороняючись від протиправних дій останнього.

Проте, такі твердження спростовано перевіреними судом першої інстанції та колегією суддів апеляційної інстанції доказами, в тому числі і показаннями самої засудженої.

Відповідно до ч.1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Аналізуючи показання засудженої протягом всього досудового та судового слідства, колегія суддів приходить до висновку про надуманість доводів ОСОБА_4 в частині наявного протиправного посягання на життя чи здоров'я останньої з боку постраждалого.

Так, будучи допитаною в якості підозрюваної, ОСОБА_4 повідомляє, що ОСОБА_6 мав намір виштовхати її із приміщення кухні та в зв'язку з цим зробив різкий крок в її сторону, а вона автоматично виставила руку з ножем вперед. В результаті померлий сам наштрикнувся на ніж (т.2 а.с.24-27)

Вже під час відтворення обстановки та обставин події злочину, ОСОБА_4 повідомляє, що ОСОБА_6 сам «навалився» на ніж який вона тримала у руці, притиснутою ліктем до тулуба. (т.2 а.с.31-33).

Будучи допитаною судом першої інстанції засуджена у своїх показаннях додала деталей та повідомила, що вдарила ОСОБА_6 ножем після того, як він її штовхнув. (т.3 а.с.46)

Таким чином, місцевий суд зробив правильні висновки про те, що засуджена намагалася висвітлити обставини вчиненого злочину у вигідному для себе світлі, повідомляючи під час досудового слідства, що злочин вчинила з необережності, а після цього, в суді першої інстанції повідомляла додаткові обставина та стверджувала, що злочин вчинила, захищаючись від протиправних дій загиблого.

Слід зазначити, що відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №18 від 20.03.2013 року показання ОСОБА_4 як на досудового слідстві, так і в ході судового слідства не відповідають способу заподіяння поранення грудної клітини ОСОБА_6, напрямку, глибині та рівню розміщення цього ушкодження (т.3 а.с.61-71).

А згідно висновку експерта №932 від 08.08.2011 року у ОСОБА_4 будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено, а також були відсутні будь-які скарги з її боку під час проведення даного освідування про спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_6 (т.2 а.с.3).

Колегія суддів враховує і обставини що передували вчиненню злочину: Так, засуджена вказувала, що ОСОБА_6 зловживав спиртними напоями та після цього вчиняв сварки на побутовому ґрунті в результаті чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, зокрема 27.03.2011 року. Такі показання не підтверджуються матеріалами справи та спростовуються показаннями інших свідків.

Відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 30.03.2011 року дільничним інспектором міліції Автозаводського РВ встановлено, що 27.03.2011 року між колишнім подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбулася обопільна сварка (т.2 а.с.95). ОСОБА_6 не був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї. Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та потерпіла ОСОБА_5 заперечують факт зловживання померлим алкоголем та наявність агресії в його характері. Одночасно зазначають, що у 2010 році ОСОБА_4 наносила ОСОБА_6 тілесні ушкодження саме ножем, проте останній за медичною допомогою не звертався. Також засуджена висловлювала бажання щодо того, щоб «посадити» загиблого, а потім проживати у його квартирі. (т.3 а.с. 47-49).

Матеріали справи містять висновок спеціаліста від 30.09.2003 року №328, в якому відображено виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості, які, як він стверджував, спричинила йому дружина. (т.2 а.с. 135).

Відтак посилання на вказані події засудженої як на підтвердження її слів про ініціювання сварок та нанесення побоїв їй з боку загиблого, а разом, як і створення ОСОБА_6 передумов до вчинення щодо нього злочину, - є надуманими та такими, що викривляють існуючі факти.

Про наявність умислу у ОСОБА_4 на вбивство ОСОБА_6 свідчить і те, що удар ножем нею був нанесений із достатньою силою, а довжина ранового каналу складає 8-9 см. Та обставина, що загиблий перебував в стані алкогольного сп'яніння не вплинула на динаміку розвиту ситуації, про що повідомила у своїх показання в суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_9 Також вона зазначила, що локалізація тілесного ушкодження не характерна для самоспричинення.

Показання ОСОБА_10 про те, що вона не може точно відтворити яким чином нанесла смертельний удар ОСОБА_6 та про механічність своїх рухів, спростовані наведеними у мотивувальній частині висновку судової психолого- психіатричної експертизи доводами, що були досліджені під час часткового судового слідства, а саме: на момент вчинення інкримінованого діяння, дії ОСОБА_4 були раціональними, цілеспрямованими і доцільними ситуації, що склалася, не носили характер автоматизованих, стереотипних. Також експерти не вважають дії підекспертної раптовими та імпульсивними та прийшли до висновку, що під час вчинення злочину ОСОБА_4 не перебувала в стані фізіологічного афекту чи іншому особливому емоційному стані, в тому числі і в стані вираженого емоційного напруження, який міг би суттєво вплинути на її свідомість і поведінку (т.2 а.с.43-46).

Фактично між колишнім подружжям відбувалася сварка за відсутності протиправних посягань на життя чи здоров'я засудженої з боку ОСОБА_6 Про це свідчить і короткий проміжок часу протягом якого відбувся весь конфлікт. Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується у апеляціях сторонами, розвиток даної ситуації від початку, як ОСОБА_6 зайшов на кухню, та до того часу як він вийшов у коридор, тривало близько 10 хвилин.

Відповідно до п.22 Постанови Пленум Верховного суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров'я особи» №2 від 07 лютого 2003 року визначено, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з'ясування змісту і спрямованості умислу. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Аналізуючи показання засудженої, колегія суддів приходить до висновку, що вони змінювалися, доповнювалися окремими обставинами, які суперечать показанням самої засудженої, так і наявним у справі доказам.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 будучи колишнім подружжям, проживали у квартирі належній померлому. Через небажання виїхати із квартири засудженої, між ними періодично відбувалися сварки, про що в судовому засіданні показали свідки. В черговий раз, ОСОБА_4, усвідомлюючи злочинність своїх дій, настання негативних наслідків в ході сварки на ґрунті неприязних стосунків умисно нанесла удар ножем потерпілому, спричинивши йому смерть. Про наявність умислу на вбивство ОСОБА_6 свідчить вибір знаряддя вчинення злочину, незначний привід для нанесення удару, обстановка, при якій дії ОСОБА_6 не загрожували здоров'ю та життю ОСОБА_4, остання з достатньою силою нанесла удар ножем, пошкодивши життєво важливий орган аорту та навколосерцеву сорочку, в результаті чого ОСОБА_6 помер.

Оскільки ОСОБА_4, за відсутності посягання на її життя та здоров'я, з достатньою силою умисно нанесла небезпечним для життя предметом (ножем) удар у життєво важливу ділянку тіла - груди, вона діяла з умислом на вбивство ОСОБА_6

З урахуванням викладеного наступні дії засудженої по виклику «швидкої допомоги» не спростовують висновку про наявність у неї умислу на позбавлення життя потерпілого.

Дії засудженої вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 115 КК України, підстав для їх перекваліфікації не вбачається.

Як видно із мотивувальної частини вироку, обираючи вид та міру покарання засудженій, місцевий суд, дотримуючись основних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, врахував характер і тяжкість вчиненого злочину, що відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу винної, яка вперше вчинила злочин та позитивно характеризується, думку потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні. Судом першої інстанції враховано пом'якшуючі покарання обставини стосовно засудженої: знаходження на утриманні неповнолітньої доньки та батьків пенсіонерів, часткове відшкодування матеріальної шкоди.

Сукупність наведених обставин, а також те, що ОСОБА_4 фактично не заперечує, що від її протиправних дій загинув ОСОБА_6, свідчить про обґрунтованість застосування судом щодо неї положень ст. 69 КК України.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції призначив справедливе покарання, яке не є надмірно суворим чи м'яким, а тому доводи прокурора про м'якість покарання, а ОСОБА_4 про суворість - є безпідставними.

Що стосується стягнення моральної шкоди, з розміром якої не погоджується засуджена, то на думку колегії, суд першої інстанції прийняв рішення згідно вимог закону та зібраних по справі доказів, врахувавши, що смерть ОСОБА_6 призвела до моральних страждань та переживань потерпілої та до порушення її нормального укладу життя. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд, виходячи із засад розумності та справедливості, обґрунтовано врахував характер скоєного злочину, ступінь вини засудженої, глибину страждань потерпілої, при цьому зменшив розмір заявленої у позовній заяві потерпілої моральної шкоди.

Окрім того, в ході судового слідства в суді першої інстанції ОСОБА_4 сама погоджувалася саме з таким розміром моральної шкоди, який стягнув з неї суд. Тому доводи апеляції засудженої в цій частині є безпідставними.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України 1960 року, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляції прокурора прокуратури м. Кременчук Полтавської області, захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженої та засудженої ОСОБА_4 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 квітня 2013 року залишити без задоволення, а вказаний вирок щодо ОСОБА_4 - без зміни.

С У Д Д І :

Харлан Н.М. Кожевніков О.В. Тараненко Ю.П.