Справа № 541/736/14-к
№ провадження 1-кп/541/6/2015
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2015 року. Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю: прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миргороді кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шишаки Хорольського району Полтавської області, громадянина України, не одруженого, утриманців не маючого, з повною загальною середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого проживаючим в с. Староаврамівка Хорольського району Полтавської, без реєстрації проживаючого по АДРЕСА_1 , 10.06.2014 року судимого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області по ст. 115 ч. 1 КК України до 12 років позбавлення волі, під вартою по даному кримінальному провадженню перебував з 14 квітня по 14 червня 2014 року,

по ст. 185 ч. 1 КК України ,-

в с т а н о в и в :

Органами досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачується по ст. 185 ч. 1 КК України в тому, що в ніч на 05 вересня 2013 року, приблизно, в 24 години той, переслідуючи мету викрадення велосипедів, прибув до домогосподарства АДРЕСА_2 , де проживає потерпілий ОСОБА_6 .. Тут, переслідуючи корисливі мотиви, користуючись відсутністю власника та сторонніх осіб та тим, що за ним ніхто не спостерігає, діючи таємно, маючи намір та бажання на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та, бажаючи їх настання, в дворі зазначеного домоволодіння виявив та викрав велосипед (без зазначення його назви) вартістю згідно висновку товарознавчої експертизи 189 гривень та велосипед (без зазначення його назви) вартістю згідно висновку товарознавчої експертизи 276 гривень. Після цього з викраденим з місця злочину зник і розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 465 гривень.

Свою винуватість у вчиненні інкримінованого діяння при розгляді справи судом обвинувачений ОСОБА_8 не визнав і показав, що до крадіжки велосипедів з домоволодіння ОСОБА_6 він не причетний. 05 вересня 2013 року в с. Ромодан Миргородського району не був взагалі, оскільки такої потреби в нього не було. Стверджував, що вранці 05.09.2013 року перебував на залізничній платформі в населеному пункті за місцем проживання з наміром попросити у когось закурити. В цей час зі станції Ромодан прибув приміський потяг, в тамбурі якого побачив невідомого молодого чоловіка, при якому знаходилося два велосипеди. Той запитав у нього чи не знає він, де можна придбати спиртного. Обвинувачений запропонував пройти з ним та допоміг невідомому вивантажити велосипеди. Після придбання спиртних напоїв, він запропонував невідомому пройти до місця свого проживання, де протягом всього дня вони вживали спиртні напої. На ранок наступного дня вирішили придбати спиртного ще, проте у них не виявилося грошей, на що невідомий запропонував продати один із його велосипедів. Обвинувачений порадив продати більший велосипед, на якого в селі вищий попит. Разом пройшли в господарство ОСОБА_9 , якому згодом невідомий і продав велосипед. Гроші за цей велосипед брав невідомий. В подальшому на придбані кошти вони купили спиртні напої, які продовжили розпивати за місцем проживання ОСОБА_8 .. З показань обвинуваченого вбачається, що згодом невідомий заявив про наміри їхати в м. Київ, до своїх батьків, та попросив тимчасово залишити у нього свій дитячий велосипед. Оскільки в подальшому невідомий чоловік за ним не прибув, ОСОБА_8 вирішив спробувати продати його, через бажання купити спиртні напої. З цією метою він звернувся до односелеці ОСОБА_10 , яка відмовила йому у придбанні велосипеду. Через деякий час, на основі своєї письмової заяви, він добровільно видав працівникам міліції велосипед „Аист зеленого кольору, який йому залишив невідомий чоловік. Заявляв, що під час перебування в ІТТ Миргородського МВ його відвідував прокурор, умовляючи визнати свою вину за цим обвинуваченням.

Розглянувши справу на засадах змагальності та диспозитивності, безпосередньо, перевіривши і оглянувши, лише ті докази сторони обвинувачення і сторони захисту, які в ході судового розгляду кримінального провадження та у визначені строки, надані суду першої інстанції і, проаналізувавши їх в сукупності та у системному взаємозв`язку між ними, відповідно до положень ст. 94 КПК України, суд приходить до висновку про те, що стороною обвинувачення при безпосередньому розгляді судом цього кримінального провадження не доведено те, що конкретне кримінальне правопорушення вчинене саме обвинуваченим ОСОБА_8 , а тому його слід виправдати зі слідуючих обґрунтувань:

За змістом обвинувального акту, він складений прокурором у м. Миргороді 31 жовтня 2014 року (так у обвинувальному акті) і направлений до суду при супровідному листі від 26 березня 2014 року / а.п. 2, 1 /.

З показань в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 вбачається, що вранці 05.09.2013 року, він виявив викрадення двох своїх велосипедів, які знаходилися на його подвір`ї, під будинком, про що було повідомлено по телефону до місцевого органу внутрішніх справ. Хто міг скоїти таку крадіжку йому невідомо. Ніяких слідів крадіжки в домогосподарстві не було. Обвинуваченого ОСОБА_8 раніше він не знав і той ніколи не був у нього в домоволодінні. Згодом велосипеди були повернуті йому органами міліції. Для впізнання вони йому не пред`являлися. Зазначені показання потерпілого ні прямо, ні побічно не підтверджують винуватості ОСОБА_8 у крадіжці чужого майна, в тому числі щодо часу, місця, способу та інших обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

За заявою потерпілого ОСОБА_6 , претензій матеріального чи морального характеру до громадянина ОСОБА_8 він не мав і не має на даний час / а.п. 72 /.

Відповідно до змісту протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, складеного 05.09.2014 року о 15 годині 50 хвилин, потерпілий ОСОБА_6 заявив про викрадення невідомою особою з його домогосподарства двох велосипедів марки „Салют зеленого кольору та „Україна салатного кольору. За змістом пунктів 5, 6, 7 цієї заяви ОСОБА_6 не бачив особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, когось конкретно у вчиненні крадіжки не підозрює, очевидців вчинення кримінального правопорушення не було / а.п. 59 /.

Згідно протоколу огляду місця події від 05.09.2013 року, наданим стороною обвинувачення, як доказ винуватості ОСОБА_11 у вчиненій крадіжці велосипедів потерпілого, зазначено, що місце події знаходиться по АДРЕСА_2 . Будь яких слідів злочину чи речових доказів, в тому числі і тих, які б могли підтверджувати факт перебування обвинуваченого ОСОБА_11 у цьому домогосподарстві, в згаданому протоколі не зафіксовано / а.п. 60/.

Як вбачається з письмової заяви ОСОБА_8 від 20 вересня 2013 року у цей день він добровільно віддав працівникам міліції велосипед „Аїст зеленого кольору, який йому залишив невідомий чоловік / а.п. 62 /. Зміст цієї заяви вказує на те, що назва виданого обвинуваченим велосипеда не співпадає з жодною назвою двох велосипедів („Україна, „Салют) про викладення яких заявляв потерпілий та тих, які згадуються у витягу є Єдиного реєстру досудових розслідувань / а.п. 59, 56 / і у дорученні слідчого на проведення слідчих (розшукових) дій / а.п. 61 /. Зміст цього документу не містить достовірної доказової інформації, щодо причетності конкретного обвинуваченого до інкримінованої крадіжки такого велосипеда, хоча одночасно підтверджує його показання відносно невідомої особи, з якою він протягом певного часу розпивав спиртні напої та, яка залишила йому на подальше зберігання один із двох велосипедів, які при ній знаходилися.

Наданий стороною обвинувачення протокол огляду місця події (так у протоколі) від 20.09.2013 року за змістом якого в домогосподарстві по АДРЕСА_1 дільничим інспектором міліції ОСОБА_12 було виявлено та вилучено дитячий велосипед без назви, не містить підпису обвинуваченого, в присутність та за участю якого таке вилучення проведено / а.п. 64 65 /, що вочевидь вказує на порушення згаданим працівником міліції положень ч. 4 ст. 104 КПК України в частині ненадання можливості обвинуваченому ознайомитися із текстом такого протоколу. З огляду на це та відповідно до ст. 86 ч. 1 та ст. 89 ч. 1 КПК України такий доказ судом визнається недопустимим. Крім того, судом констатується той факт, що проникнення до згаданого домогосподарства, власником якого обвинувачений не є взагалі, здійснено з порушенням вимог ст. 30 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 13 та 233 КПК України, бо наявна в справі заява ОСОБА_8 не підписана / а.п. 63 /, а ухвала слідчого судді в матеріалах провадження відсутня.

Допитана в якості свідка ОСОБА_13 суду повідомила, що в один із днів вересня 2013 року обвинувачений ОСОБА_11 пропонував придбати у нього велосипед, який знаходився при ньому, на що йому було відмовлено. Детально описати, як виглядів велосипед свідок не змогла. З її показань слідує, що на досудовому слідстві такий велосипед їй для впізнання не пред`являвся. За переконанням суду, ці показання свідка не спростовують твердження обвинуваченого в тій частині, що він дійсно вирішив продати велосипед залишений йому невідомим чоловіком з метою послідуючого придбання спиртного.

Свідок ОСОБА_14 показав, що в один із днів на початку вересня 2013 року, за місцем свого проживання в с. Новооріхівка Лубенського району, за 150 гривень придбав велосипед у незнайомого йому чоловіка. Разом з цим чоловіком був присутнім і обвинувачений ОСОБА_11 , якого він особисто знає. При цьому власником придбаного велосипеда свідок вважав саме незнайомця, оскільки саме той тримав велосипед у своїх руках, пропонував його купити та одержав від свідка гроші. Якою при цьому була роль обвинуваченого, свідок пояснити не зміг.

За змістом протоколу огляду місця події (так у протоколі) від 23.10.2013 року, у вказаний день ОСОБА_14 за місцем свого проживання видав працівнику міліції велосипед, пояснивши при цьому, що придбав його на початку вересня в с. Новооріхівка у невідомої особи за 150 гривень / а.п. 67 /. При цьому, свідок не вказував на те, що цей велосипед він придбав саме у обвинуваченого, що побічно підтверджує показання ОСОБА_8 в частині його не винуватості.

Результати цієї слідчої дії, так само, як і показання свідка ОСОБА_14 ні прямо, ні побічно не підтверджують причетність обвинуваченого ОСОБА_8 до викрадення конкретного майна з конкретного місця. Ці докази не спростовують показань обвинуваченого в частині намірів невідомого молодого чоловіка, з яким він раніше зустрівся на залізничній платформі, та з яким розпивав спритне за місцем свого проживання, продати один із велосипедів цього невідомого з метою придбання спиртних напоїв за виручені від продажу кошти.

Звертає на себе увагу і та обставина, що в супереч вимогам ст. 105 ч. 3 КПК України додаток до цього протоколу у виді фототаблиці не засвідчено підписами понятих та ОСОБА_15 / а.п. 68 /.

Як вбачається зі змісту висновків експерта № № 522 і 523 від 30 та 31 жовтня 2013 року, цими висновками встановлено вірогідну, а не дійсну залишкову вартість наданих для експертного дослідження велосипедів, проте ці велосипеди експертом не ідентифіковані, як „Україна, „Салют чи „Аист / а.п. 74 79, 81 87 /.

Оцінюючи ці висновки, як докази, з точки зору їх інформативності, а відтак і належності, суд приходить до переконання, про те, що вони не підтверджують існування чи відсутність обставин, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і зокрема вчинення об`єктивної сторони крадіжки обвинуваченим ОСОБА_8 ..

З показань допитаної за клопотанням сторони обвинувачення, як свідка, слідчого СВ Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_16 слідує, що обвинувачений при його допиті визнавав свою причетність до крадіжки чужого майна, проте слідчий експеримент за його участю не проводився, версія про причетність іншої особи (осіб) до крадіжки велосипедів потерпілого в ході досудового слідства не перевірялася. Показання свідка щодо причетності ОСОБА_8 до крадіжки, дані зі слів обвинуваченого. Ці показання суд не визнає допустимим доказом, виходячи з імперативних положень ст. 97 ч. 7 КПК України. Крім того, відповідно до ст. 95 ч. 4 КПК України суд не вправі обгрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Доказів про перевірку версії про можливу причетність до скоєння крадіжки майна потерпілого ОСОБА_6 іншими особами і результати такої перевірки, до матеріалів кримінального провадження на цій стадії провадження, цьому суду, не надано, що вказує на неналежне виконання органами досудового розслідування положень ст. 2 КПК України щодо забезпечення повного та неупередженого розслідування при всій необхідності перевірки такої версії.

Як вбачається з письмової заяви обвинуваченого ОСОБА_8 , адресованої суду, свою причетність до крадіжки чужого майна на досудовому слідстві він визнавав фактично під примусом працівників міліції і прокуратури, перебуваючи під вартою по іншому кримінальному провадженню / а.п. 157 161 /. З цих підстав відрежисоване визнання ним своєї вини в одному із судових засідань, без підтвердження такого визнання іншими доказами, судом не приймається до уваги.

З огляду на це та, зважаючи на приписи ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, за якими практика Європейського суду з прав людини, є джерелом права, суд приймає до уваги положення констатовані при розгляді справи „Яременко проти України (рішення від 12 червня 2008 року), за змістом яких в аспекті порушення пункту першого статті 6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини зазначено, що право обвинуваченого не свідчити проти себе та не давати показань є загальновизнаними міжнародними стандартами та складовими права на справедливий суд. Зокрема, право не свідчити проти себе передбачає, що сторона обвинувачення у кримінальній справі повинна доводити вину обвинуваченого без використання доказів, отриманих шляхом застосування методів примусу або пригнічення волі обвинуваченого.

Крім того, суд приймає до уваги і те, що права захисту буде непоправно порушено, якщо при засудженні особи судом використовуються викривальні показання, отримані під час допиту без присутності захисника (справа „Сальдуз проти Туреччини, заява № 36391/02, пункт 55, ЄСПЛ, 2008).

При цьому, у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, обвинувачений не зобов`язаний доводити про застосування до нього тиску і тоді, коли особа заявляє небезпідставну скаргу про неправильне поводження з боку правоохоронних органів, має бути проведене ефективне офіційне розслідування, під час якого можна виявити та забезпечити покарання винних осіб. Мінімальні стандарти, викладені в практиці Суду, передбачають проведення незалежного та безстороннього розслідування під контролем громадськості, а від компетентних органів влади вимагають ретельності та оперативності при його проведенні (рішення ЄСПЛ від 12 червня 2008 року в справі „Яременко проти України).

Отже, таке визнання винуватості, судом оцінюються критично з урахуванням положень 21 принципу Зводу принципів захисту всіх осіб, затриманих в любій формі та які утримуються під вартою, затвердженого резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 9 грудня 1988 року, за якими забороняється зловживати положенням затриманої або перебуваючої в ув`язненні особи з метою до визнання, якому небуть іншому викриванню самого себе або надання свідчень проти будь якої іншої особи.

Згідно зі ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою не винуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Серед завдань кримінального судочинства, визначених ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з положень пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Зважаючи на те, що строк дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за цим кримінальним провадженням сплинув і на даний час його засуджено до позбавлення волі за вчинення іншого кримінального правопорушення, обґрунтованих підстав обирати йому новий вид запобіжного заходу немає.

Керуючись, ст. ст. 2, 7, 368, 370, 373, 374, 376, 377 КПК України, ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суд -
з а с у д и в :

ОСОБА_17 в пред`явленому та підтриманому обвинуваченні по ст. 185 ч. 1 КК України визнати невинуватим і виправдати по суду у зв`язку з недоведеністю інкримінованого кримінального правопорушення.

Захід забезпечення кримінального провадження щодо виправданого ОСОБА_8 не застосовувати.

Речові докази по справі два велосипеди, передані потерпілому ОСОБА_6 / а.п. 71 /, той може використовувати на свій розсуд.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційних скарг через Миргородський міськрайонний суд.
Суддя Миргородського
міськрайонного суду ОСОБА_1 .