Справа № 314/2308/15-к
Провадження № 1-в/314/563/2015
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2015 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю прокурора: ОСОБА_2 ,

представника адміністрації колонії: ОСОБА_3 ,

засудженого: ОСОБА_4 ,

секретаря: ОСОБА_5 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні подання адміністрації Вільнянської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 20) про вирішення питання щодо умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Перша Миколаївка Приазовського району Запорізької області, громадянина України, який до засудження проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого.

По справі, за якою відбуває покарання, засуджений: 11.12.2009 Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 115 КК України до 12 років позбавлення волі. Початок строку: 20.04.2006, кінець строку: 20.04.2018,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області від адміністрації Вільнянської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 20) надійшло подання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 .

Згідно з поданням, ОСОБА_4 відбуває покарання у Вільнянській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 20) за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.12.2009, яким він засуджений за ч. 1

ст. 115 КК України до 12 років позбавлення волі.

У поданні поставлено питання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_4 , який на день розгляду справи судом відбув 3/4 частини строку покарання, має 13 заохочень за сумлінну поведінку та ставлення до праці.

У судовому засіданні представник адміністрації колонії дане подання підтримав і суду пояснив, що засуджений ОСОБА_4 в місцях позбавлення волі знаходиться з 04.05.2006. Під час тримання у Вільнянському слідчому ізоляторі УДПтС України в Запорізькій області з 04.05.2006 по 05.04.2010 вимоги режиму тримання порушував, мав 2 стягнення, накладені правами начальника слідчого ізолятору, заохочень не мав. З 05.04.2010 відбуває покарання у Вільнянській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 20). За час відбування покарання характеризується наступним чином: вимоги режиму відбування покарання порушував, мав 1 стягнення, накладене правами начальника колонії, яке виражалось у невиконанні команди «Підйом». Стягнення погашено у встановленому законом порядку. Але внаслідок проведеної з ним виховної роботи змінив свою поведінку на краще. За сумлінну поведінку і ставлення до праці 10 разів заохочувався правами начальника колонії та 3 рази - правами начальника відділення СПС. Працевикористовується різноробом у майстерні по виготовленню та ремонту журналів. Поставленні перед ним завдання виконує вчасно та якісно. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, виконує їх передбачені законом вимоги. Приймає активну участь у роботах з благоустрою відділення та прилеглої території. Бере особисту участь в організації виховних заходів, які провадяться в установі. Приймає участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених «Фізкультура і спорт» та «Підготовка до звільнення». Прагне до підвищення загальноосвітнього рівня, займається самоосвітою, відвідує бібліотеку. Бере участь у роботі самодіяльних організацій, проявляє соціальну корисну активність в організації їх роботи. У скоєному злочині вину визнає, щиро розкаюється. За вироком суду має позов у розмірі 55808,63 грн., з яких за виконавчими документами утримано 91,17 грн. Сумлінна поведінка та ставлення до праці ОСОБА_4 свідчить про те, що він довів своє виправлення і до нього можливо застосувати умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Засуджений ОСОБА_4 суду пояснив, що у скоєному злочині щиро розкаюється, зробив для себе належні висновки і просить суд задовольнити подання адміністрації установи про умовно-дострокове звільнення.

Прокурор заперечував проти подання, вважає, що засуджений не довів своє виправлення і не заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали особової справи, вислухавши представника адміністрації колонії, засудженого ОСОБА_4 , висновок прокурора, суд вважає, що у задоволенні подання слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Суд звертає увагу на те, що під виправленням розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а ще краще, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка - це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намагання своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів подання встановлено, що під час знаходження у Вільнянському слідчому ізоляторі УДПтС України в Запорізькій області з 04.05.2006 по 05.04.2010 ОСОБА_4 вимоги режиму тримання порушував, мав 2 стягнення, накладені правами начальника слідчого ізолятору, заохочень не мав.

З 05.04.2010 засуджений перебуває у Вільнянській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 20), є практично здоровим та працездатним, про що свідчить медична довідка (а.с. 15), проте працевлаштований не був, що об`єктивно підтверджено довідками про працевлаштування засудженого та нарахування йому заробітної плати (а.с. 8-9).

Згідно з довідкою, з 55808,63 грн. за виконавчим документом про стягнення шкоди за весь період відбування покарання (з 05.04.2010 по теперішній час) засуджений ОСОБА_4 спромігся «напрацювати» на утримання з нього на користь потерпілої лише грошових коштів у сумі 91,17 грн. (а.с. 7).

Згідно з довідками, засуджений з 05.04.2010 залучається до робіт з благоустрою місць позбавлення волі та поліпшення житлово-побутових умов засуджених. а саме при проведенні поточного косметичного ремонту у відділенні № 8 виконував роботу по білуванню та фарбуванню приміщень, а також працевикористовується різноробом у майстерні по виготовленню та ремонту журналів (а.с. 10, 17). Тобто протягом більшої частини строку покарання засуджений залучався до праці лише в неробочий час і не більш як на дві години на день, як це визначено ч. 5 ст. 118 КВК України та розділом ХХІ Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань.

Таке відношення засудженого до праці свідчить про свідоме ухилення від виконання цивільно-правових зобов`язань за вироком суду щодо відшкодування на користь потерпілої матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином, на загальну суму 50689,66 грн., а також одночасно вказує на суб`єктивне відношення засудженого до вчиненого злочину та його наслідків.

За сумлінну поведінку та ставлення до праці засуджений 10 разів заохочувався правами начальника колонії та 3 рази - правами начальника відділення СПС. Разом з тим, мав засуджений за весь час відбування покарання і 3 стягнення у вигляді попередження та догани, які на теперішній час погашені у встановленому законом порядку. Крім того, наявність заохочень само по собі ще не свідчить про виправлення засудженого та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

Не приймає суд до уваги і не вважає такими, що свідчать про виправлення та перевиховання засудженого, і посилання представника адміністрації колонії на активну участь засудженого в організації виховних заходів, які провадяться в установі, зокрема, участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених «Фізкультура і спорт» та «Підготовка до звільнення», у роботі самодіяльних організацій. Так, у судовому засіданні ОСОБА_4 не зміг пояснити у яких саме самодіяльних організаціях він приймає участь, і яку саме роботу, пов`язану з діяльністю самодіяльної організації, він виконує. Так само засуджений лише за допомогою представника адміністрації колонії зміг підтвердити факт його участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених «Фізкультура і спорт» та «Підготовка до звільнення», не пояснивши при цьому, яку саме корисну інформацію він отримав від участі у цих програмах.

Голослівними суд також вважає і посилання представника адміністрації колонії на прагнення засудженого до підвищення загальноосвітнього рівня, зайняття ним самоосвітою, відвідування бібліотеки, оскільки у судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 не назвав жодної книги, яку він прочитав за час відбування покарання, а на уточнюючі запитання суду не зміг пояснити навіть змісту книги, яку він начебто читав.

На обґрунтування подання адміністрація Вільнянської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 20) також зазначає, що засуджений ОСОБА_4 дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом колонії, виконує їх передбачені законом вимоги. Утримує у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, завжди має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Однак окремо вказані обставини не можна прийняти як такі, що свідчать про виправлення засудженого, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 107, ст. 118 КВК України та розділу ІІІ Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна установи виконання покарань і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу установи виконання покарань; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою установи виконання покарань. Тобто таких правил поведінки зобов`язаний дотримуватися кожен без виключення засуджений під час відбування покарання у відповідних установах.

Таким чином, поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що ОСОБА_4 довів своє виправлення та перевиховання.

На цьому фоні сумнівним та передчасним виглядають твердження подання про те, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення, а його відношення до праці протягом певного періоду часу пояснюється не намаганням спокутувати свою вину у скоєному, а лише наполегливим намаганням будь-яким засобом вийти з місць позбавлення волі, будучи щиросердно впевненим, що його участь у будь-якій праці безперечно повинна потягнути за собою його умовно-дострокове звільнення.

При вивчених обставинах на теперішній час суд не знаходить досить підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_4 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

Керуючись ст. 81 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні подання адміністрації Вільнянської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 20) - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

04.06.2015

04.06.2015