УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" серпня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
заявника/захисника ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту на майно, -
У судовому засіданні ОСОБА_3 заяву підтримав, просив задовольнити, з вказаних в останній підстав.
У судовому засіданні прокурор вважав за необхідне заяву задовольнити, оскільки судом який постановив вирок допущеному у ньому всякого роду сумніви і протиріччя, які суттєво обмежили конституційні права володільця майна.
У судове засідання інші учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду клопотання про скасування арешту майна, не з`явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, тож враховуючи думку учасників процесу та того, що сторони є вільними у використанні своїх прав , вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність.
Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, приходить до наступного.
Процесуальна дія провадиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями кримінального процесуального закону, чинного на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ст. 3 КПК України 1960 року, ст. 5 КПК України).
У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», виходячи з принципу верховенства права та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.22 Конституції закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Статтею 55 Конституції кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.
Зважаючи на викладене, клопотання про скасування арешту майна підлягає вирішенню в порядку, визначеному положеннями Кримінального процесуального Кодексу України, про що й ініційовано питання в самому клопотанні.
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 1-772/2011 від 29.03.2012 року, з урахуванням змін внесених вироком Апеляційного суду м. Києва від 13.12.2012 року, визнано ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України та призначено відповідне покарання, а речові докази автомобіль «Форд Фюжин», д.н.з. НОМЕР_2 , залишено у законному володінні ОСОБА_5 .

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2013 року вирок суду апеляційної інстанції залишений без змін.

В той же час, у судовому засіданні встановлено, що, а ні вироком місцевого суду, а ні вироком апеляційної інстанції, питання арештованого майна вирішено не було, хоча автомобіль, як речовий доказ, і повернуто власнику.

Порядок скасування арешту майна визначений статтею 174 Кримінального процесуального Кодексу України, якою встановлено, що інший власник або володілець майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна.

Власником автомобіля є ОСОБА_5 , а ОСОБА_3 являється, згідно ордеру на надання правової допомоги та договору про надання юридичної допомоги від 16.06.2015 року, адвокатом останнього з відповідними правами.

Отже, ОСОБА_3 , як адвокат власника майна ОСОБА_5 , на яке накладено арешт, є належним суб`єктом звернення до суду з клопотанням про його скасування у відповідності до вимог ст. 174 КПК України.

За змістом положень ст. 3 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до вимог КПК арешт майна може передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, адже лише у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а арешт скасуванню, оскільки, на цей час, власник даного майна фактично позбавлений права користування приватною власністю, що є не припустимим.

Керуючись Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, п. 9 Розділу ХІ «Перехідних Положень» КПК України (у редакції 2012 року), ст. ст. 167, 170, 174, 369-372, 376 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт накладений постановою слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6 від 24.08.2011 року у справі № 04-19858 на автомобіль «Ford-Fosion» № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підягає.

Копію ухвали направити учасникам процесу.

Головуючий ОСОБА_1