Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Пойди М.Ф.,

суддів Бех М.О., Зубара В.В.,

розглянула 22 червня 2015 року в м. Києві касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 березня 2015 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, мешканця АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 липня 2014 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з іспитовим строком 1 рік,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Мелітопольського

міськрайонного суду Запорізької області від 22 липня 2014 року, ОСОБА_1 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.

ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 17 жовтня 2014 року о 13 годині, повторно, знаходячись у приміщенні фітнес центру за адресою: вул. 40 років Радянської України, 39-6, м. Запоріжжя, викрав майно ОСОБА_2, а саме: мобільний телефон з картою пам'яті на загальну суму 2000 грн, після чого розуміючи, що його дії були помічені, втік з викраденим.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 березня 2015 року вирок суду змінено та зараховано до остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України час перебування ОСОБА_1 під вартою з 27 травня 2014 року по 22 липня 2014 року. Виключено зі вступної частини вироку вказівку про судимість за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2007 року. В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений просить судові рішення відносно нього змінити у зв'язку з невідповідністю призначеного йому покарання тяжкості злочину та його особі. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судами помилково визнано обставиною, яка обтяжує покарання рецидив злочину, а тому з урахування даних про його особу вважає за можливе пом'якшити призначене йому покарання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши дотримання скаржником порядку, строків касаційного оскарження та відповідність касаційної скарги вимогам закону, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Доведеність вини та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України у касаційній скарзі не оспорюється, а тому суд касаційної інстанції судові рішення в цій частині не переглядає.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначені покарання ОСОБА_1 суд врахував дані про його особу, який позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, а також обставини, які у відповідності до ст. 66 КК України, пом'якшують покарання, а саме: визнання засудженим своєї вини, щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину.

Доводи касаційної скарги засудженого про безпідставне врахування судом рецидиву злочину, як обставини яка обтяжує покарання є необґрунтованими.

Як убачається з копій судових рішень, ОСОБА_1 був засуджений вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 липня 2014 року за вчинення умисного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та маючи за цим вироком не зняту та непогашену судимість вчинив новий умисний злочин, що відповідності до положень ст. 34 КК України, є рецидивом. З огляду на викладене, суд відповідно до вимог ст. 67 КК України обґрунтовано визнав рецидив злочину обставинною, що обтяжує покарання.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_1 покарання нижче від найнижчої межі, встановленого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Питання обґрунтованості призначеного покарання було предметом розгляду суду апеляційної інстанції, ухвала якого відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є обґрунтованою та вмотивованою.

Покарання призначене ОСОБА_1 призначено в межах санкції закону, за яким його визнано винним та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Підстав вважати призначене засудженому покарання за своїм видом чи розміром явно несправедливим внаслідок суворості та його пом'якшення, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 березня 2015 року щодо нього.

Судді:

Бех М.О. Зубар В.В. Пойди М.Ф.