Справа
№11a-910/2007 p.
Головуючий у 1-ій інстанції - Заверуха О.Б.
Доповідач - Калиняк О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада
2007 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного
суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Яременка О.Д.

суддів Калиняк
О.М., Макарова Ю.М.

з участю
прокурора Дудинської Т.М.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляцією ОСОБА_1 на постанову
Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2007 року,

встановила:

Вироком
Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 05 липня 2004 року ОСОБА_1 засуджений за ч.1 ст. 187, ч.1 ст. 309, ст.ст. 70, 71 КК
України на 4 роки позбавлення волі. Вироком Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської обл. від 27
серпня 2004 року ОСОБА_1
засуджений за ч.3 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України на 4 роки 6 місяців
позбавлення волі.

ОСОБА_1 відбуває покарання у Личаківській виправній колонії № 30
ДДУПВП у Львівській області. Початок строку відбування покарання 26 березня
2004 року, кінець строку відбування
покарання 10 лютого 2008 року.

Адміністрація
Личаківської виправної колонії № 30 ДДУПВП у Львівській області та

спостережна
комісія при Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради в

порядку ст. 81
КК України звернулися до Шевченківського районного суду м. Львова з

поданням про
умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_1,

мотивуючи тим,
що засуджений відбув 3/4 строку покарання, за час відбування покарання

зарекомендував
себе з позитивної сторони, до праці відноситься сумлінно, за активну участь у

суспільно-корисній
праці тричі заохочувався адміністрацією колонії, протягом більшої

частини
відбування строку покарання режим утримання не порушує, довів своє виправлення.

Постановою від
10 вересня 2007 року Шевченківський
районний суд м. Львова відмовив у поданні про умовно-дострокове звільнення
ОСОБА_1 від відбування
покарання.

Засуджений ОСОБА_1 з постановою
суду не погодився та оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляції засуджений
просить постанову суду скасувати та умовно-достроково звільнити його від
відбування покарання. В обгрунтування апеляційних вимог покликається на те, що
рішення суду є упередженим, своєю поведінкою та сумлінною працею він довів
виправлення, тричі заохочувався адміністрацією колонії, розкаюється у вчиненому
злочині.

Заслухавши
доповідь судді, думку прокурора про залишення постанови без зміни, а апеляції -
без задоволення, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що
апеляція засудженого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.
81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути
застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів
своє виправлення.

Відповідно до
роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.2 постанови від 26
квітня 2002 року № 3 „Про умовно-дострокове звільнення від покарання і заміну
невідбутої частини покарання більш м'яким", умовно-дострокове звільнення
від покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу
засудженого.

За змістом
закону умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення
волі, є правом, а не обов'язком суду.

Відмовляючи в
задоволенні подання щодо ОСОБА_1,
суд першої інстанції врахував особу й поведінку засудженого, який неодноразово
притягався до кримінальної
відповідальності за вчинення умисних злочинів і до якого за порушення
встановленого порядку відбування покарання п'ять разів були застосовані заходи
стягнення. За результатами повного і
всебічного вивчення особи засудженого суд зробив правильний висновок про
відсутність достатніх підстав для визнання його поведінки сумлінною, а отже і
для умовно-дострокового звільнення засудженого від покарання.

Колегія суддів
не бере до уваги покликання засудженого на упередженість суду, оскільки жодних
підстав для такого висновку немає.

Є безпідставними
і доводи засудженого про неправильність покликання суду на погашені стягнення і
неврахування судом заохочень, які були до нього застосовані. Як вбачається з
матеріалів справи та протоколу судового засідання від 10 вересня 2007 року
/а.с.6/, дані про застосування до засудженого як стягнень, так і заохочень
досліджувались в ході судового розгляду і при прийнятті остаточного рішення
були враховані судом в сукупності з іншими обставинами справи.

Враховуючи
наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду від 10 вересня 2007 року є
законною, обгрунтованою і підстав для її скасування та задоволення апеляції
ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст.ст.
365, 366, 367, 382 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Постанову
Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2007 року щодо ОСОБА_1 залишити без
зміни, а апеляцію засудженого - без задоволення.