Справа №484/3719/14-к 27.02.2015 27.02.2015 27.02.2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2015 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000337 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2014 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

Учасники судового провадження.
прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_5

судовий розпорядник ОСОБА_8 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_5 просять вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні злочину передбаченому ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання - 12 років позбавлення волі.

Постановлено стягнути на користь ОСОБА_9 1150грн. на відшкодування майнової шкоди та 100000грн. на відшкодування моральної шкоди та 1000 грн. витрат на правову допомогу.

_______________________________________________________________

Провадження №11-кп/784/72/15 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_10

Категорія: ч.1ст.115 КК України Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1
Постановлено стягнути на користь держави 13532грн. судових витрат.

Вирішено питання речових доказів.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
ОСОБА_5 визнано винним в тому, що в ніч на 19.02.2013р., в літній кухні його будинку за адресою АДРЕСА_1 , після спільного вживання спиртних напоїв, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, з метою позбавлення життя навмисно наніс ОСОБА_11 удари ногами та руками по голові, тулубу та іншим частинам тіла. При цьому обвинувачений усвідомлював, що від нанесеної кількості ударів може наступити смерть потерпілого.

Смерть ОСОБА_11 настала від тупої травми тулубу, переламу ребер зі зміщенням по передній пахвовій лінії з лівого боку, розриву селезінки з кровотечею в черевну порожнину.

З метою приховування доказів вчиненого злочину та уникненню відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, при допомозі свого брата ОСОБА_5 , на садовій тачці вивезли труп ОСОБА_11 у річку Мертвовід.

Узагальнені доводи апелянтів
Обвинувачений ОСОБА_5 , посилаючись на висновок судово-медичної експертизи трупу потерпілого щодо наявності різного ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, висловлює припущення про отримання їх потерпілим під час бійки та про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого. Тому вважає, що винна особа повинна притягуватися до відповідальності за спричинення тілесних ушкоджень, а не за умисне позбавлення життя потерпілого.

Посилаючись на показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 стверджує про наявність хороших стосунків між ним та потерпілим ОСОБА_11 та відсутність мотиву вчинення вбивства останнього.

Стверджуючи про суперечливість доказів його вини, вказує, що показання свідка ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_11 приходив до них додому 18.02.2013р. о 10-12год. Спростовуються показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . Зокрема ОСОБА_21 показав суду, що з 12 до 17 години 18.02.2013р. разом із потерпілим розпивали спиртні напої у різних місцях. Вважає безпідставним заперечення свідка ОСОБА_15 щодо сумісного із ним та потерпілим розпивання спиртного близько 22 години у їх літній кухні, тоді як свідок ОСОБА_22 показала, що під час телефонної розмови із потерпілим в цей час чула голос ОСОБА_23 та ще одного чоловіка.

Стверджуючи про суперечливість показань свідка ОСОБА_24 вказує на його заперечення щодо вчинення адміністративного правопорушення в ніч на 19.02.2013р.

Посилаючись на наявність телефонних дзвінків з телефону потерпілого о 0год.53хв. та о 01год.10хв., а також на висновок судово-медичної експертизи трупа №63 від 22.03.2013р. в частині часу настання смерті ОСОБА_25 , вказує на неспроможність висновку суду про те, що в ніч на 19.02.2013р. тіло потерпілого було вивезено з місця події.

Вказуючи на суперечливість доказів посилається також на показання свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_16 , які стверджували про його (обвинуваченого) перебування у один час о 17 год.18.02.2013р. але у різних місцях у магазині «Тиха гавань» та в заготконторі відповідно.

Крім того, посилається на показання свідка ОСОБА_27 , який був допитаний на досудовому слідстві та пояснював, що о 19год.30хв. він відвіз його(обвинуваченого) в лікарню до дружини та прочекав до 21год.30хв., а потім відвіз їх із дружиною додому.

Стверджує про недопустимість як доказів висновків молекулярнор-генетичних висновків експерта №63 та №117 з огляду на відсутність протоколу вилучення зразків крові трупу ОСОБА_28 .

Недопустимими вважає речові докази, отримані у ході обшуку літньої кухні, з огляду на відсутність дозволу свідка ОСОБА_29 на проведення цієї слідчої дії.

Захисник ОСОБА_30 , посилаючись на показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_5 про товариські стосунки між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_11 , та висновок експерта №63 судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_25 щодо тілесних ушкоджень та причин смерті потерпілого, вказує на недоведеність умисного спричинення смерті потерпілого та відсутність мотиву вчинення злочину ОСОБА_15 .

Стверджуючи про непричетність ОСОБА_23 до вчинення злочину, вказує про наявність слідів крові потерпілого ОСОБА_11 саме за місцем помешкання свідка ОСОБА_24 - у літній кухні. У той же час зазначає про відсутність слідів крові потерпілого на речах обвинуваченого, вилучених при обшуку його місця помешкання.

Водночас, на думку апелянта, речові докази, вилучені під час обшуку за місцем помешкання свідка ОСОБА_15 , отримані незаконним шляхом, тому є не допустимими доказами, оскільки, обшук проводився без дозволу останнього.

Піддаючи сумніву показання свідка ОСОБА_15 у ході слідчого експерименту про те, що він разом із обвинуваченим і на прохання останнього вивезли тіло ОСОБА_25 до річки, співставляє їх з даними протоколу огляду місця події (виявлення трупу потерпілого на р.Мертвовід) від 21.02.2013р. та напрямком течії річки і робить свій висновок про неможливість переміщення тіла потерпілого річкою з місця, на яке вказував свідок до місця виявлення тіла потерпілого.

Вважає недостовірними показання свідка ОСОБА_15 про те, що саме в ніч на 19.02.2013р. вони скинули тіло ОСОБА_25 у річку. При цьому посилається на Постанову Вознесенського міськрайонного суду від 27.02.2013р. про притягнення до адміністративної відповідальності свідка ОСОБА_15 за вчинення хуліганських дій о 1:00год. 19.02.2013р. по АДРЕСА_2 ; роздруківку вхідних та вихідних дзвінків мобільного номера телефону потерпілого ОСОБА_11 , про наявність телефонних розмов з телефону потерпілого 19.02.2013р. о 00год.53хв. та 1год.10хв.; та наводить своє тлумачення висновку експерта №63 щодо можливого часу настання смерті ОСОБА_25 , а саме о 09год.26хв.19.02.2013р.

Стверджуючи про недостовірність показань свідка ОСОБА_25 в тій частині, що він разом з обвинуваченим взявши під руки ОСОБА_25 потягли його з літньої кухні до кінця городу, йдучи по бетонній доріжці, посилається на відсутність характерних пошкоджень на кросівках потерпілого, у яких він був обутий, зокрема будь які ушкодження не наведено у протоколах огляду місця події від 20.03.2013р. (місця виявлення трупу), огляду місця події від 21.02.2013р.(огляду речей у морзі) та висновку експерта №63 в частині «зовнішнього дослідження».

Крім того, вважає, що при дослідженні речових доказів у судовому засіданні суд не звернув увагу на те, що вони належним чином не були упаковані, та, порушуючи вимоги ст.89 КПК України дослідив кросівки, а результати дослідження поклав у основу обвинувального вироку.

Разом з тим, висловлює припущення, що навіть за наявності ушкоджень кросівок потерпілого, стороною обвинувачення не надано достатніх доказів на підтвердження того, що такі ушкодження утворились саме в результаті волочіння трупу ОСОБА_25 , а не за інших обставин.

Вказуючи на відсутність протоколу вилучення крові потерпілого ОСОБА_25 , вважає недопустимими доказами висновки експерта №63 та №117. Звертає увагу також на те, що відповідно постанови слідчого про призначення експертизи від 23.02.2013р. зазначення про надання зразку крові у одноразовому шприці, тоді як в описовій частині висновку експерта №63 вказано про надання зразку крові потерпілого у скляній колбі. Також посилається на пояснення понятої при розтину трупа ОСОБА_11 - ОСОБА_32 , яка не змогла підтвердити факт вилучення крові трупа.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу частково - в частині перекваліфікації його дій на ст.121 КК України, захисника ОСОБА_33 , який змінив свої вимоги та просив перекваліфікувати дії ОСОБА_15 на ч.1 ст.119 КК України та зменшити розмір відшкодувань моральної шкоди, прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою встановив фактичні обставини справи.

Так, у апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_5 визнав, що в ніч на 19.02.2013р., близько другої години, у літній кухні його домоволодіння між ним та потерпілим виникла бійка з приводу того, що останній, будучи у стані сп`яніння не пішов до себе додому. Після бійки, потерпілий залишався у літній кухні, вчиняв активні дії, зокрема умивався, тощо. Наступного дня, потерпілий також був живий, на стан здоров`я не скаржився. Надвечір ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер і у ніч на 20.02.2013р. він з братом вивіз його тіло у річку.

Ці показання обвинуваченого, крім його версії щодо часу настання смерті потерпілого та вивезення трупу у річку Мертвовід, підтверджуються дослідженими судом першої інстанції доказам.

Так, у суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 - брат обвинуваченого, суду пояснив, що в ніч на 19.02.2013р. він прокинувся у себе в літній кухні і побачив, як його брат ОСОБА_34 бив ногами по тулубу лежачого на підлозі потерпілого. Коли він намагався зупинити обвинуваченого, той вдарив його у голову та вухо, пригрозив вчинити з ним як і з потерпілим. Побоюючись погроз брата, свідок пішов у кімнату спати. Через деякий час, обвинувачений його розбудив та на прохання брата вони вивезли труп ОСОБА_25 і викинули у річку Мертвовід.

Показання свідка ОСОБА_24 про місце та час вчинення злочину узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_35 , яка бачила, що 18.02.2013р., близько 20-22 год. обвинувачений разом із потерпілим зайшли до домоволодіння ОСОБА_15 , та показаннями свідка ОСОБА_22 , яка спілкувалась із потерпілим ОСОБА_36 ввечері 18.02.2013р., близько 22-23 год., при цьому вона чула голосну розмову, у тому числі ОСОБА_23 .

Вище наведені показання обвинуваченого та свідків повністю узгоджуються з письмовими доказами у справі, які належним чином досліджені у судовому засіданні та покладені в основу вироку суду.

Зокрема даними висновку №63 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , відповідно якого смерть ОСОБА_11 настала від тупої травми тулубу, переломів 8, 9 ребер із зміщенням по передній пахвовій лінії з лівого боку, розриву селезінки з кровотечею в черевну порожнину. Даними про наявність слідів крові потерпілого ОСОБА_37 у приміщенні літньої кухні домоволодіння ОСОБА_5 , зафіксованими у протоколі огляду місця події та висновку молекулярно-генетичної експертизи (акт №63), про наявність слідів крові ОСОБА_11 у приміщенні літньої кухні, даними прокотолу огляду місця події - р. Мертвовід, де було виявлено труп ОСОБА_11 .

Щодо показань обвинуваченого ОСОБА_5 у апеляційному суді про час настання смерті потерпілого та вивезення його трупу у річку Мертвовід, то ці показання колегія суддів вважає недостовірними, оскільки вони спростовуються як показаннями свідка ОСОБА_5 у суді першої інстанції про те, що тіло потерпілого вони викинули у річку через кілька годин після побиття, тобто тієї ж ночі, так і висновком експерта №63 (експертизи трупу) в тій частині, що смерть ОСОБА_25 настала не пізніше 2 діб до початку експертизи, тобто ранку ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Доводи апелянтів про недопустимість речових доказів змивів речовини бурого кольору з предметів домашнього вжитку, отриманих у ході обшуку літньої кухні, яка є постійним місцем проживання свідка ОСОБА_24 , колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на наступне.

Відповідно вимог ст.233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чин іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді.

Відповідно вимог ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких дана верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 22.02.2013р. надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_5 - домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з даних будинкової книги та довідки Голови вуличного комітету, у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , постійно проживають ОСОБА_34 із сім`єю та ОСОБА_38 .

З показань обвинуваченого та свідка ОСОБА_5 останній користувався переважно літньою кухнею та спав там.

Згідно протоколу від 23.02.2013р. обшук домоволодіння, у тому числі й літньої кухні, проводився за участі обвинуваченого ОСОБА_5 (т.1,а.с.107-118).

Матеріали справи не містять даних про надання дозволу свідком ОСОБА_39 на проникнення до житла.

Разом з тим, упродовж досудового слідства та у суді свідок жодного разу не заявляв про порушення його прав у зв`язку із такими діями працівників міліції. Навпаки, активно сприяв розкриттю злочину, у тому числі шляхом участі у проведенні слідчого експерименту за його місцем проживання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що органом досудового слідства при проведенні обшуку помешкання обвинуваченого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_24 , порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України не допущено.

Таким чином, з урахуванням положень ст.87 КПК України твердження апелянтів про визнання речових доказів, отриманих у ході обшуку домоволодіння обвинуваченого та свідка ОСОБА_5 , недопустимими доказами, колегія суддів вважає неприйнятними.

Не заслуговують на увагу твердження апелянтів про визнання недопустимими джерелами доказів висновки експертів №63 та 117 (молекулярно-генетичних експертиз) за відсутності протоколу відібрання зразка крові потерпілого ОСОБА_40 .

Так, відповідно вимог ч. 1 ст. 245 КПК України, у разі необхідності отримання зразків для проведення експертизи вони відбираються стороною кримінального провадження, яка звернулась за проведенням експертизи.

Разом з тим, відповідно п.2.1.13 Правил проведення судово-медичної експертизи трупів, затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995р.№6, у ході експертного дослідження, при необхідності вилучаються мазки, виділення та інші об`єкти, передбачені даними правилами, на лабораторне дослідження.
У відповідності із вимогами зазначених Правил, при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 експертом відбирались зразки крові для дослідження( ч.1, а.с.218).

Як вбачається з дослідницької частини акту №63 від 28.03.2013р. молекулярно-генетичної експертизи, проведеної за постановою сторони обвинувачення, одним з об`єктів дослідження був зразок крові ОСОБА_11 , наданий стороною обвинувачення належним чином упакованим (т.1, а.с.143-178).

Отже, на переконання колегії суддів, зразок крові потерпілого ОСОБА_11 був відібраний та наданий для експертного дослідження у передбачений законом спосіб.

Доводи захисника, про необхідність залучення понятих при вчиненні цих дій не ґрунтуються на законі.

Не суттєвими вважає колегія суддів доводи обвинуваченого щодо наявності розбіжностей у показаннях свідків ОСОБА_41 та ОСОБА_26 щодо часу, коли вони бачили потерпілого та обвинуваченого у магазині «Тиха гавань», бойні, оскільки свідки вказували час приблизно та події упродовж дня 18.02.2013р. суттєвого значення для з`ясування обставин злочину не мають.

З урахуванням показань обвинуваченого у суді апеляційної інстанції про те, що побиття потерпілого вчинено ним близько 2 години ночі, тобто після адміністративного правопорушення за місцем помешкання ОСОБА_42 , що не суперечить встановленим у суді першої та апеляційної інстанції обставинам, то доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника стосовно алібі обвинуваченого втрачають сенс.
Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, про що йдеться у апеляційній скарзі захисника, судом першої інстанції не допущено.

Отже, суд першої інстанції з достатньою повнотою встановив фактичні обставини справи. Разом з тим, на переконання колегії суддів, діям обвинуваченого дав неправильну юридичну оцінку.

У відповідності з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 р. «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер та локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

З вироку суду вбачається, що в основу висновку про вчинення ОСОБА_15 умисного вбивства суд взяв до уваги лише механізм та локалізацію спричинених потерпілому тілесних ушкоджень. Однак, належним чином не врахував, що тілесне ушкодження в результаті якого настала смерть потерпілого виникло від нанесення лише одного удару в область тулубу без застосування будь яких предметів для нанесення тілесних ушкоджень. Всі інші тілесні ушкодження отримані потерпілим під час бійки відносяться до категорії легких та середнього ступеню тяжкості і не пов`язані з настанням смерті потерпілого. Інших обставин спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ні в суді першої ані в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Не взяв суд до уваги й інші обставин які мають істотне значення для правильної кваліфікації дій обвинуваченого.

Зокрема, суд не звернув увагу на те, що між обвинуваченим та потерпілим були товариські стосунки. На це вказує як обвинувачений, так і потерпілий ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_43 та ОСОБА_5 .

З показань обвинуваченого у суді апеляційної інстанції вбачається, що у нього не було умислу на вбивство ОСОБА_11 .. Бійка між ним та потерпілим сталась на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків в зв`язку з тим, що потерпілий відмовився залишити домоволодіння обвинуваченого. Після бійки потерпілий був живий, вчиняв активні дії, на стан здоров`я не скаржився. Ці показання обвинувачуваного наявними у справі доказами не спростовані та не суперечать висновку судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_11 , згідно з яким після отримання тілесного ушкодження у виді розриву селезінки, ОСОБА_11 міг вчиняти активні дії протягом двох-трьох годин. При своєчасному наданні медичної допомоги життя потерпілого могло бути збережене.

Враховуючи всі обставини вчинення злочину, а саме те, що після побиття потерпілий залишався живим протягом певного проміжку часу, обвинувачений у подальшому будь яких дій на позбавлення життя потерпілого не вчиняв, спосіб заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, поведінку обвинуваченого і потерпілого, яка передувала події, їх відносини, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_5 при побитті ОСОБА_11 не мав умислу на його вбивство, а тілесні ушкодження заподіяв без мети позбавлення життя. До того ж, завдаючи потерпілому ударів по тулубу, обвинувачений усвідомлював, що такими діями заподіював тілесні ушкодження, небезпечні для його життя, передбачав, що від таких дій може настати смерть, але легковажно розраховував на її відвернення, тобто ставлення обвинуваченого до наслідків, що настали, було необережним.

Таким чином, доводи обвинуваченого щодо відсутності у нього умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 та невірної кваліфікації його дій є слушними.

На переконання колегії суддів, за наведених вище обставин, дії ОСОБА_5 необхідно перекваліфікувати з ч.1ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

З цих же підстав є неспроможними доводи захисника, про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_15 за ч.1 ст.119 КК України, як вбивство з необережності.

При призначенні покарання ОСОБА_5 за ч.2 ст.121 КК України, колегія суддів ураховує те, що вчинений ним злочин відноситься до категорії тяжких, фактичні обставини справи, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він відповідно до вимог ст.89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, має на утриманні неповнолітню дитину, у апеляційному суді щиро покаявся та висловив жаль з приводу вчиненого та настання смерті потерпілого.

Твердження захисника у апеляційному суді про неправильність рішення суду щодо вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди та його прохання про зменшення розміру стягнення колегія суддів вважає неприйнятними.

Приймаючи своє рішення в цій частині, суд 1-ї інстанції належним чином, відповідно вимог ст.1167 ЦК України вмотивував його. Зокрема, судом прийнято до уваги тяжкість душевних страждань потерпілого у зв`язку із настанням смерті його сина, змінення у зв`язку із цим звичного укладу його життя. Отже рішення суду про стягнення на користь потерпілого моральної шкоді у розмірі 100000грн. є вмотивованим та вірним.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_44 задовольнити частково.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2014 року у відношенні ОСОБА_5 змінити, перекваліфікувавши його дії з ч.1ст.115 на ч.2 ст.121 КК України.

Призначити ОСОБА_5 за ч.2 ст.121 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуюча:

Судді: