Справа №468/159/15-к 13.07.2015 13.07.2015 13.07.2015

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, українець, громадянин України, з середньою освітою, неодружений, офіційно непрацюючий, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 04.04.2008 р. Баштанський районним судом Миколаївської області за ст. 309 ч.2 КК України, ст. 307 ч.2 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, на підставі ст. 70 ч.1 КК України на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією ? частини його майна
2) 21.12.2010 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ст. 186 ч.2 КК України із застосуванням ст. 70 ч.4 КК України на 4 роки 3 місяці позбавлення волі, звільнений 30.06.2012 р. за відбуттям покарання
_____________________________________________________________
провадження № 11-кп/784/490/15 головуючий суду 1 інстанції
категорія: ст. 185 ч. 3 КК ОСОБА_7
України доповідач апеляційного суду
ОСОБА_1 .
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Прокурор просить скасувати вирок в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким вважати його засудженим за ст. 185 ч.3 КК України на 3 роки позбавлення волі.
Короткій зміст судового рішення суду 1 інстанції.
Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 12.05.2015 р. ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч.3 КК України, за якою призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 3 роки, з покладенням обов`язків не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти її про зміну місця проживання (п.п. 2, 3 ч.1 ст. 76 КК України).
Постановлено стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_9 1100 грн. у відшкодування майнової шкоди.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Наводячи зміст ст.ст. 65, 75 КК України, п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 р. № 7, прокурор зазначає про недотримання судом вимог закону при призначенні покарання.
Вказує, що ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення трьох тяжких злочинів, в тому числі корисного. Після звільнення з місць позбавлення волі за відбуттям покарання, знов вчинив тяжкий злочин, що, на думку апелянта, свідчить про стійке небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення та суперечить висновку суду про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання.
Зазначає, що повне визнання обвинуваченим вини та щире каяття, які врахував суд при прийнятті рішення, не підтверджуються поведінкою після вчинення злочину обвинуваченого, який не вжив заходів для повного відшкодування шкоди та усунення негативних наслідків злочину.
Вважає, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме його виправленню і не буде запобігати вчиненню ним нових злочинів.
Встановлені судом 1 інстанції обставини.
30.12.2014 р., приблизно о 02 год. 00 хв., в с. Добра Криниця Баштанського району Миколаївської області ОСОБА_6 з метою крадіжки чужого майна проник через незачинені двері до приміщення літньої кухні домоволодіння ОСОБА_9 , що розташовано по АДРЕСА_2 . Звідти він з корисливих спонукань таємно викрав бувше у користуванні майно: кутову шліфувальну машинку, вартістю 800 грн із диском по дереву діаметром 230 мм., вартістю 100 грн., електричний дриль з режимом відбійника, вартістю 200 грн. Протиправними діями обвинуваченого потерпілому ОСОБА_9 завдано майнову шкоду в сумі 1100 грн.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 , вивчивши матеріали кримінального провадження та додатково надані обвинуваченим відомості стосовно його родини, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Наданим стороною обвинувачення та дослідженим доказам суд 1 інстанції дав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні таємного викрадення майна ОСОБА_9 , вчиненого повторно та поєднаного з проникненням у приміщення. Обставини, встановлені під час кримінального провадження, та кваліфікація злочину за ст.185 ч.3 КК України апелянтом не оспорюються. Тому на підставі ст. 404 ч.1 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.
Покарання обвинуваченому призначено судом 1 інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 65, 66, 67, 75 КК України.
Вчинення ОСОБА_6 тяжкого злочину та обтяжуюча покарання обставина рецидив злочину (з огляду на попередню судимість за ст.ст. 309 ч.2, 307 ч.2 КК України), судом враховані в достатній мірі.
За місцем проживання обвинувачений характеризується виключно з позитивного боку.
Зазначені обставини, а також від та розмір призначеного ОСОБА_6 покарання, яке призначено в мінімальній межі санкції ст. 185 ч. 3 КК України, апелянтом не оспорюються.
Оспорюючи обґрунтованість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, апелянт наголошує на даних про особу ОСОБА_6 , вказуючи про судимість ОСОБА_6 за корисний тяжкій злочин, передбачений ст. 186 ч.2 КК України та інші тяжкі злочини, передбачені ст. ст. 307 ч.2, 309 ч.2 КК України.
Однак, поза увагою апелянта залишено те, що судимість ОСОБА_6 за ст. 186 ч.2 КК України за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.12.2010 р. врахована як кваліфікуюча ознака злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України (повторність вчинення крадіжки) за оскаржуваним вироком. Тому ця судимість не може бути врахована ще раз, як пропонує апелянт.
Також не може бути врахована ще раз судимість ОСОБА_6 за ст.ст. 309 ч.2, 307 ч.2 КК України за вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 04.04.2008 р., яка утворює рецидив злочинів і врахована судом як обтяжуюча покарання обставина.
При цьому, прямо суперечить положенням ст. 12 ч. 3 КК України посилання апелянта на те, що вчинений ОСОБА_6 раніше злочин, передбачений ст. 309 ч.2 КК України, є тяжким, оскільки він є злочином середньої тяжкості, враховуючи санкцію ст. 309 ч.2 КК України, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 2 до 5 років.
Апеляційний суд також зауважує, що при призначенні покарання ОСОБА_6 за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.12.2010 р. були застосовані правила ч. 4 ст. 70 КК України стосовно призначення покарання за сукупністю злочинів.
Згідно з розясненнями, які містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про порушення правил адміністративного нагляду» № 3 від 28.03.1986 р. (з наступними змінами), судимість за вироком, яким покарання призначено за правилами ч. 3 ст. 42 КК України (1960 р.), має враховуватися як одна за всі злочини, що входять у сукупність.
З урахуванням викладеного, судимість ОСОБА_6 за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.12.2010 р. повинна враховуватися як одна за усі злочини, що входять у сукупність (ст.ст. 309 ч.2, 307 ч.2, 186 ч. 2 КК України).
Оспорюючи наявність такої помякшуючої покарання обставини як щире каяття обвинуваченого, апелянт вказує на невжиття ОСОБА_6 усіх заходів для повного відшкодування завданої шкоди та усунення негативних наслідків злочину.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Відомості, які містяться в журналі судового засідання та на технічному носію інформації, свідчать саме про таку оцінку своїх дій ОСОБА_6 , який провину визнав повністю та виявляв жаль з приводу вчиненого. Обвинувачений також вказав, що за його ініціативи зустрічався з потерпілим для вирішення питання про розмір відшкодування, що є проявом бажання виправити ситуацію.
Таким чином, невідшкодування шкоди через скрутне матеріальне становище неповної сім`ї, в якій мати обвинуваченого ОСОБА_10 є інвалідом 3 групи, не працює, а сестра обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , е малолітньою, само по собі не свідчить про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого.
На підставі викладеного апеляційний суд вважає обґрунтованим визнання судом 1 інстанції помякшуючою покарання обставиною щире каяття обвинуваченого.
Прокурор в апеляційній скарзі не оспорює обґрунтованість визнання судом іншої помякшуючої покарання обставини активне сприяння ОСОБА_6 розкриттю злочину, що виразилося в повідомленні в тому числі при проведенні слідчого експерименту подробиць вчинення злочину.
Що стосується не усунення обвинуваченим негативних наслідків злочину, то апелянт не вказує, у який спосіб ОСОБА_6 міг це зробити.
Зі змісту ст. 75 КК України вбачається, що при вирішенні питання про можливість звільнення засудженого від відбування покарання також підлягають врахуванню інші обставини справи.
Так, покарання за попереднім вироком ОСОБА_6 відбув повністю. З місць позбавлення волі звільнився 30.06.2012 р. Новий злочин вчинив 30.12.2014 р., тобто через 2 роки 6 місяців. Ним викрадено дві одиниці електроінструменту, бувшого у використанні, на загальну суму 1100 грн., що становить менше одного розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи в розрахунку на місяць у 2014 році (1218 грн.).
З урахуванням викладеного вище, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. Висновки суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання на підставі ст. 75 КК України умотивовані належним чином і є правильними. При цьому, судом виконані й вимоги ч.3 ст. 75 КК України: встановлено максимальний іспитовий строк 3 роки, покладено на ОСОБА_6 обовязки з числа передбачених ст. 76 КК України.
Призначене ОСОБА_6 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 травня 2015 р. відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Баштанського району Миколаївської області ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуюча:

Судді: