АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

Справа № 11а-67 2007р. Головуючий у 1-й ін-т.Болотвіна Л.О.

Категорія:ст.396ч.1, Доповідач: Квятковський А.С.

15,194 ч.3 КК України

27 лютого 2007 року Апеляційний суд
Рівненської області в складі:

Головуючого: Омельяненка В.І.

Суддів: Збитковської Т.І., Квятковського А.С.

З участю прокурора: Пилипіва І.І.

Захисників:

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі
апеляційного суду в м. Рівне кримінальну справу за апеляцією державного
обвинувача по справі прокурора Ахтемійчука Р.І. на вирок Сарненського районного
суду від 16 листопада
2006року

Цим вироком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець і
житель АДРЕСА_1, українець, з неповною середньою освітою, не працюючий, судимий
15 квітня 2004року Сарненським районним судом за ч.3 ст.185, 75 КК України на
три роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим
строком один рік

засуджений за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 194 КК України на
чотири роки позбавлення
волі.

На підставі ст.
71 КК до призначеного покарання частково приєднано покарання за
вироком від 15 квітня 2004 року і остаточне покарання призначено п'ять років позбавлення волі.

На підставі ст.75 К ОСОБА_1 від призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитом строком на три роки.
На підставі ст.76КК ОСОБА_1 зобов'язано повідомляти органи
кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи
чи навчання та періодично з'являтись для реєстрації в органи виконавчої
системи.

2

ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець і житель АДРЕСА_1,
українець, з середньою освітою не судимий

виправданий за ч.1 ст.396 КК
України за відсутністю в його діях складу злочину.

ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженець і житель АДРЕСА_1,
українець, з середньою освітою судимий 8 квітня 2005 року Сарненським судом за
ч.2 ст.289, 69 КК України на сто годин громадських робіт, які відбув 5 серпня 2005року

виправданий за
ч.1 ст.396 КК України на підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутністю
складу злочину.

Органами
досудового слідства ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обвинувачувались
у тому, що 9 січня 2005 року біля 5год 30хв., перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння за попередньою змовою
проникли в будинок ОСОБА_4, по АДРЕСА_2 звідки викрали
чуже майно на суму 108грн.56коп.

Після цього,
з метою приховати вчинену крадіжку, ОСОБА_1 підпалив у кімнаті газети на дерев'яній підлозі, з метою умисного знищення шляхом
підпалу будинку загальною вартістю 29169грн. і майна, яке в ньому знаходилось
на суму 1279грн., а всього загальною сумою 30439грн.

Внаслідок
пожежі в будинку ОСОБА_4 згорів диван з тумбою вартістю 110грн., а приміщенню
загальної кімнати було завдано пошкоджень на суму 143 грн.
80коп.

Свій злочинний
умисел ОСОБА_1 не довів з причин незалежних від його волі, оскільки в будинок повернулась потерпіла ОСОБА_4, яка загасила вогнище.

ОСОБА_2
обвинувачувався у тому, що вчинив заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину, замах на умисне знищення чужого
майна у великих розмірах, шляхом підпалу будинку ОСОБА_4, про який дізнався від ОСОБА_1
і ОСОБА_3.

ОСОБА_3
обвинувачувався у вчиненні заздалегідь не обіцяного приховування злочину:
крадіжки майна ОСОБА_4, аудіо магнітоли "Тохі" вартістю 50грн. вчиненої 8 січня 2005року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом проникнення в житловий будинок потерпілої.

В поданій на вирок суду апеляції
державний обвинувач по справі доводить, що висновки суду не
відповідають фактичним обставинам справи, судом допущено істотне порушення кримінально - процесуального закону та неправильно
застосовано кримінальний закон.

При цьому вказує, що суд безпідставно,
за наявності достатніх доказів винності ОСОБА_2 у заздалегідь не
обіцяному приховуванні особливо тяжкого злочину, виправдав підсудного.

Крім того доводить, що оскільки
ухвалою апеляційного суду від 17.02 2006р
кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у

3

вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.185КК закрита на підставі ст.5 КК
України, у зв'язку з декриміналізацією злочину, то відповідно має бути закрита
з цих підстав справа відносно ОСОБА_3
обвинуваченого за ч.1 ст.396КК у заздалегідь не обіцяному приховуванні злочину. За цих обставин вважає незаконним
виправдання підсудного ОСОБА_3 на підставі п.2
ст.6 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину.

Вважає, що
вирок в частині засудження ОСОБА_1 за ст.15, ч.2 194 КК України із звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком
на підставі ст.75 КК постановлений всупереч вимогам
кримінального закону.

Посилається на
те, що вироком Сарненського районного суду від 15.04.2004року ОСОБА_1 був
засуджений за ч.3 ст.185, 75КК на три роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим
строком на один рік і в період іспитового строку він знову вчинив ряд злочинів.
У зв'язку з цим зазначає, що судом неправильно
призначено покарання ОСОБА_1, оскільки при цьому не дотримано
положень ч.3 ст.78, 71КК та керівних роз'яснень Пленуму Верховного Суду від 24.10.2003р. №7 "Про практику призначення судами
кримінального покарання".

На підставі
наведеного просить вирок Сарненського районного суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення засуджених, які заперечили доводи апеляції, думку прокурора про скасування вироку і
направлення справи на додаткове розслідування, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не
підлягає.

Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_1, ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ст.15, ч.2 ст.194 КК
України відповідає фактичним обставинам справи,
підтверджується розглянутими в судовому засіданні
доказами, є обґрунтованим і в апеляції не оспорюється.

Дії засуджених
за ст.15, 194ч.2 КК України суд першої інстанції кваліфікував вірно.

Вирок суду в частині виправдання ОСОБА_2, ОСОБА_3 за ч.1 ст.396 КК України за відсутністю в їх діях складу
злочину, на підставі ст.6 п.2 КПК є правильним.

Щодо призначеного покарання ОСОБА_1
за ст.15, ч.2 ст.194, 71КК, з яким як видно зі змісту апеляції не
погоджується прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої
інстанції, то воно призначене з дотриманням положень ст.65 КК України і є справедливим. При призначенні покарання обмежень по застосуванню ст.75 КК закон не передбачає, а
постанова Пленуму Верховного Суду України, зокрема
п.10 на який в апеляції посилається прокурор про те, що у випадку вчинення особою протягом іспитового строку нового
злочину до таких осіб не застосовувати
повторно звільнення від відбуття покарання з випробуванням, - носить рекомендаційний характер. Крім того, як видно з протоколу судового засідання (а.с.353), в судових дебатах
прокурор сам просив суд призначити ОСОБА_1 таке
покарання із застосуванням ст.75КК.

4

Викладені в
апеляції прокурора доводи про незаконність та безпідставність виправдання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за ч.1 ст.396 КК України
не ґрунтуються на законі.

Аналіз наявних
у матеріалах справи доказів підтверджує правильність висновку суду про відсутність в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 складу злочину. Цей висновок наведеними у скарзі доводами не
спростовується.

В обвинуваченні орган досудового
слідства зазначив, що ОСОБА_2 достовірно знав про вчинений
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 злочин -підпал будинку ОСОБА_4, а ОСОБА_3 був свідком викрадення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майна вартістю 50 грн., яке належало ОСОБА_4 Як зазначено в обвинуваченні про вказані злочини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
повідомили працівників міліції.

Поряд з цим
склад злочину, передбаченого ч.1 ст.396 КК України є формальним, і з
об'єктивної сторони приховування злочину полягає в заздалегідь не обіцяному приховуванні злочину шляхом активної
поведінки, і перелік таких дій зазначений в ч.6 ст.27 КК України.

Жодних із зазначених за замістом
вищевказаного закону дій, які можна було б визнати
кримінально караними, ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не вчинили.

Всупереч
доводам прокурора, який приймав участь у справі та участь в апеляційному розгляді, матеріали даної кримінальної
справи свідчать про те, що зібрані докази повно й всебічно
досліджені судом і належно оцінені у вироку, а всі можливості для одержання
додаткових доказів вичерпані. Істотних порушень вимог кримінально-процесуального
закону під час досудового або судового слідства у справі, які могли б бути
підставою для скасування чи зміни вироку, не встановлено.

Керуючись ст.ст.365, 366, 376 КПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Вирок Сарненського районного суду
від 16 листопада 2006року відносно
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без зміни, а
апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи -без задоволення.