АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 182/2377/14-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/326/К/15 Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2015 року у кримінальному провадженні № 0000723 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився у с. Верхня Тойма Верхнєтоємського р-ну Архангельської обл. РФ, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.
Учасники судового провадження:

Прокурор ОСОБА_7 .

Обвинувачений - ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування оскаржуваного вироку через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі; відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання не відбутого покарання за попереднім вироком від 28.03.2011 р., остаточно призначити до відбування покарання у вигляді 6 років 3 місяців позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити кваліфікацію його дій у зв`язку з відсутністю тяжкості відповідної статті КК України та призначити йому менш суворе покарання.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_6 було визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 187 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до цього покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської обл. від 28.03.2011 р. і остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, обвинувачений ОСОБА_6 22 лютого 2014 р. приблизно о 18-40 год., знаходячись на неосвітленому майданчику поблизу будівлі по вул. Шевченка, 79-б в м. Нікополь Дніпропетровської області, побачивши потерпілу ОСОБА_8 , яка йшла додому, з метою заволодіння чужим майном, скориставшись перевагою у фізичних можливостях та виключивши подальший опір, напав на потерпілу та завдав останній удар невстановленим предметом у життєво важливий орган потиличну частину голови, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, підшкіряної гематоми потиличної області, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, від якого потерпіла впала на асфальтове покриття, тобто застосував під час нападу насильство, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої.
В подальшому обвинувачений шляхом ривків намагався заволодіти речами потерпілої на загальну суму 672 грн., а саме сумкою, яка висіла на плечі, вартістю 300 грн., в якій знаходилися гаманець вартістю 70 грн. з грошима у сумі 82 грн., 2 зв`язками ключів у кількості 11 шт. вартістю 20 грн. кожен на загальну суму 220 грн., на прохання потерпілої, яка надавала опір, утримуючи свої майно, не реагував, і тільки після того, як вона почала кликати на допомогу, припинив свої дії і з місця скоєння кримінального правопорушення намагався втекти, але був затриманий перехожими.
Дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 187 КК України за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).
Під час розгляду справи суд першої інстанції, дослідивши всі обставини справи, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також оцінивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку та узгодженості між собою, дійшов висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 .
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор, не спорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, у той же час зазначає, що призначене судом остаточне покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, оскільки ОСОБА_6 вчинив умисний злочин проти власності в період іспитового строку, свою вину не визнав та за весь час судового розгляду будь-яким чином не висловив своє вибачення перед потерпілою, завдану шкоду не відшкодував, вів себе зухвало. На думку прокурора обвинувачений веде антисоціальний спосіб життя, не має постійного законного джерела доходу, що стало причиною вчинення ним злочинів проти власності, а також забезпечення власного існування за рахунок протиправного заволодіння чужим майном.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню, оскільки він є необгрунтованим, надмірно суворим та недостатньо мотивованим.
Так, судом першої інстанції було порушене його право на захист шляхом відмови в ознайомленні з матеріалами кримінального провадження з посиланням на намір обвинуваченого затягнути судовий процес.
Крім того, оскаржуваний вирок суду не є вмотивованим, оскільки показання допитаних у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 є непослідовними та суперечливими. Свідок ОСОБА_9 зазначив, що бачив, як на потерпілу намагалися напасти, що на думку апелянта свідчить про те, що проти потерпілої не були вжиті всі дії, необхідні для доведення правопорушення до завершення. Фактично ж в потерпілої нічого не були викрадено, а заподіяні їй тілесні ушкодження згідно висновку судово-медичного експерта не становили небезпеки для її життя та здоров`я. Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кожний окремо, дали суперечливі показання про те, що кожний з них біг за обвинуваченим один, разом з ним ніхто не біг і більше він нікого не бачив. Ці свідки є особами, зацікавленими у затриманні обвинуваченого та погіршенні його становища, оскільки насправді вони побили останнього та заволоділи належним йому майном - мобільним телефоном та грошовими коштами, вони плутаються у показаннях з приводу заподіяних обвинуваченому тілесних ушкоджень та викрадених в нього речей.
Ці показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суперечать показанням свідка ОСОБА_11 , який показав, що за нападником біг він та ще двоє невідомих йому чоловіків, при цьому ОСОБА_10 також показав, що першим за нападником біг ОСОБА_12 .
Згідно показанням свідка ОСОБА_9 в обвинуваченого був вилучений мобільний телефон, втім при обшуку останнього у відділі міліції цей предмет у відповідному протоколі зазначений не був, що на думку апелянта свідчить про його викрадення свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
У повторному допиті свідків для перевірки їх показань на достовірність обвинуваченому було судом відмовлено з посиланням на несуттєвість суперечностей у цих показаннях, що обвинувачений вважає порушенням його права на захист.
На думку обвинуваченого, діяння, вчинене ним щодо ОСОБА_8 , не є тяжким злочином, оскільки в потерпілої нічого не було викрадено, а обвинувачення грунтується на неправдивих показаннях та речових доказах, які є недопустимими та не були досліджені у суді. Так, протокол огляду сумки потерпілої був складений 23.02.2014 р., наступного дня після вчинення злочину, а отже не може підтверджувати її дійсний вміст на час вчинення злочину.
Показання ОСОБА_13 обвинувачений вважає неприпустимим доказом, оскільки цей свідок є матір`ю потерпілої, а отже зацікавленою особою.
На думку апелянта, висновки суду першої інстанції містять істотну суперечність, оскільки згідно обвинуваченню на потерпілу напали з невстановленим предметом, втім під час дослідження доказів судом ця обставина не знайшла підтвердження. Крім того, показання свідків та інших учасників кримінального провадження, викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають дійсному змісту показань, що були надані ними у судовому засіданні.
Апелянт зазначає, що кваліфікація його дій не відповідає дійсному ступеню тяжкості кримінального правопорушення, оскільки його дії не створювали загрози для життя та здоров`я потерпілої, а отже підлягали кваліфікації за ч. 2 ст. 186 КК України. Також посилається на те, що згідно висновку судово-медичного експерта заподіяні потерпілій тілесні ушкодження могли виникнути від падіння з висоти власного зросту, а отже факт нанесення їй удару не є доведеним.
Крім того, апелянт посилається на неналежне розслідування його звернення з приводу заподіяння йому тілесних ушкоджень та викрадення його речей.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів приходить до наступного.
Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду переглядається апеляційним судом у межах наданої апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а саме ухваленим компетентним судом згідно норм матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, а також ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Ці вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 187 КК України були дотримані, що доводами апеляційної скарги обвинуваченого не спростовується.
Так, судом з досліджених з дотриманням вимог закону доказів було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 22 лютого 2014 р. приблизно о 18-40 год., знаходячись на неосвітленому майданчику поблизу будівлі по вул. Шевченка, 79-б в м. Нікополь Дніпропетровської області, побачивши потерпілу ОСОБА_8 , яка йшла додому, з метою заволодіння чужим майном, скориставшись перевагою у фізичних можливостях та виключивши подальший опір, напав на потерпілу та завдав останній удар невстановленим предметом у життєво важливий орган потиличну частину голови, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, підшкіряної гематоми потиличної області, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, від якого потерпіла впала на асфальтове покриття, тобто застосував під час нападу насильство, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої.
В подальшому обвинувачений шляхом ривків намагався заволодіти речами потерпілою на загальну суму 672 грн., а саме сумкою, яка висіла на плечі, вартістю 300 грн., в якій знаходилися гаманець вартістю 70 грн. з грошима у сумі 82 грн., 2 зв`язками ключів у кількості 11 шт. вартістю 20 грн. кожен на загальну суму 220 грн., на прохання потерпілої, яка надавала опір, утримуючи свої майно, не реагував, і тільки після того, як вона почала кликати на допомогу, припинив свої дії і з місця скоєння кримінального правопорушення намагався втекти, але був затриманий перехожими.
Ці обставини підтверджуються сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, в тому числі: показаннями потерпілої та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , що відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом; протоколом проведення слідчого експерименту від 23.02.2014 р., в ході якого потерпіла на місці розповіла та показала обставини вчення нападу на неї, що відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом (т. 2 а.с. 41-44); висновком судово-медичної експертизи від 21.03.2014 р. № 136 (т. 2 а.с. 80, 81), яким підтверджена наявність в потерпілої тілесних ушкоджень, що могли виникнути у час та за обставин, встановлених судом.
Проаналізувавши ці та інші докази у сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, а саме нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), і з цим висновком колегія суддів погоджується. Доводи апеляційної скарги не є переконливими, законність та обгрунтованість оскаржуваного вироку не спростовують та в цілому оцінюються колегією суддів як спосіб захисту обвинуваченого, спрямований на уникнення кримінальної відповідальності.
Так, посилання обвинуваченого на порушення судом першої інстанції його права на захист шляхом відмови в ознайомленні з матеріалами кримінального провадження з посиланням на намір обвинуваченого затягнути судовий процес не грунтуються на законі. Згідно п. 14 ч. 2 ст. 42 КПК України ознайомлення обвинуваченого з матеріалами кримінального провадження відбувається у межах процедур, передбачених ст. ст. 221, 290 КПК України, що було виконане, обвинувачений у присутності захисника був ознайомлений з матеріалами досудового розслідування у повному обсязі (т. 2 а.с. 137-141), дослідження доказів у судовому засіданні відбувалося за його участю. Під час судового провадження в суді першої інстанції згідно ст. 317 КПК України можливість ознайомлення з матеріалами кримінального провадження надається учасникам провадження на етапі підготовчого провадження після призначення справи до розгляду, за умови наявності відповідного клопотання, а отже суд першої інстанції з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону відмовив у задоволенні такого клопотання на етапі судового розгляду (т. 1 а.с. 89).
Доводи обвинуваченого щодо суперечностей між показаннями потерпілої ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 колегія суддів оцінює критично, оскільки вони не відповідають дійсному змісту цих показань. Так, потерпіла у судовому засіданні показала, що під час нападу на неї, коли вона почала кричати, на її крики з боку магазину "Фуршет" прибігли 5-6 хлопців, при цьому обвинувачений почав тікати наверх по сходах, а хлопці побігли за ним. Через деякий час хлопці повернулися та привели з собою обвинуваченого, на їх питання вона відповіла, що це дійсно є нападник. Ці показання відповідають показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , кожний з яких окремо показав, що перебував поблизу місця події та, почувши жіночі крики про допомогу, прибіг до потерпілої разом з декількома іншими перехожими та спільно з ними брав участь у переслідуванні, затриманні обвинуваченого та поверненні його до місця вчинення злочину.
Крім того, злочин був вчинений у темний час доби у слабо освітленому місці, з числа свідків лише ОСОБА_12 та ОСОБА_10 були знайомі між собою та перебували біля місця події спільно, при цьому особи, що брали участь у переслідуванні та затриманні обвинуваченого, знаходилися у різних напрямках від місця вчинення злочину та, почувши крики потерпілої, наближалися до неї не синхронно та з різних боків. Внаслідок цього кожний з них не обов`язково міг одночасно бачити всіх інших переслідувачів, чим пояснюються окремі незначні розбіжності у показаннях цих свідків щодо того, в якому хронологічному порядку вони побігли за обвинуваченим та наздогнали його. В цілому ж ці показання узгоджуються як між собою, так і з показаннями потерпілої.
Доводи обвинуваченого про те, що свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 є особами, зацікавленими у затриманні обвинуваченого та погіршенні його становища, оскільки насправді вони побили останнього та заволоділи належним йому майном - мобільним телефоном та грошовими коштами, були предметом розгляду суду першої інстанції, який їх обгрунтовано відкинув зважаючи на те, що вони спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, що підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Крім того, як було встановлено судом, на час вчинення цього злочину з числа свідків лише ОСОБА_12 та ОСОБА_10 були знайомі між собою, потерпіла не була знайома зі свідками, обвинувачений не був знайомий ані зі свідками, ані з потерпілою, а отже свідки не мали причини оговорювати обвинуваченого. З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони є грунтовними та логічними.
Доводи обвинуваченого щодо недопустимості показань свідка ОСОБА_13 , зважаючи на те, що остання є матір`ю потерпілої, а отже зацікавленою особою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ці показання узгоджуються з показаннями самої потерпілої та інших свідків, а також підтверджуються даними телефонної книжки мобільного телефону ОСОБА_13 , з якої вбачається, що дійсно о 18:40 годин 22.02.2014 р. на нього був здійснений вхідний дзвінок з телефону потерпілої тривалістю 2 хвилини 13 секунд (т. 2 а.с. 36-38). Крім того, під час судового розгляду не було встановлено наявності у цього свідка підстав оговорювати саме обвинуваченого ОСОБА_6 .
Посилання обвинуваченого на відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, колегія суддів оцінює критично, оскільки вони суперечать як встановленим судом фактичним обставинам справи, так і закону про кримінальну відповідальність.
Так, склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, є усіченим, а отже розбій вважається закінченим з моменту застосування насильства незалежно від того, чи вдалося нападнику заволодіти майном. Зважаючи на це, не можуть бути прийняті до уваги доводи обвинуваченого про те, що не були вжиті всі дії, необхідні для доведення злочину до кінця, а в потерпілої нічого не було викрадено.
Доводи обвинуваченого про те, що протокол огляду сумки потерпілої є сумнівним доказом, оскільки був складений 23.02.2014 р., наступного дня після вчинення злочину, є неспроможними виходячи з наведеного, а також враховуючи, що злочин був вчинений обвинуваченим у вечірній час 22.02.2014 р., а отже проведення слідчих дій наступного дня не свідчить про сумнівність їх результатів.
Також є непереконливими посилання обвинуваченого на невідповідність кваліфікації його дій дійсному ступеню тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень та визначену у висновку судово-медичного експерта можливість виникнення цих ушкоджень внаслідок падіння потерпілої з висоти власного зросту. Так, дії обвинуваченого, що полягали у нанесенні удару потерпілій ззаду у життєво важливий орган - потиличну частину голови тупим твердим предметом, від якого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, підшкіряної гематоми потиличної частини голови, створювали у момент заподіяння реальну загрозу для її життя, а отже у розумінні ч. 1 ст. 187 КК України були небезпечними для життя потерпілої в момент заподіяння, що потягло обгрунтовану кваліфікацію дій обвинуваченого за цією ознакою саме як розбою, незалежно від того, яка шкода була заподіяна здоров`ю потерпілої фактично.
Що стосується припущення про можливість заподіяння таких тілесних ушкоджень потерпілій внаслідок падіння з висоти власного зросту, висловленого судово-медичним експертом у своєму висновку, то факт заподіяння цих тілесних ушкоджень саме внаслідок удару з боку обвинуваченого знайшов об`єктивне підтвердження під час судового розгляду сукупністю досліджених доказів, що узгоджуються між собою, зокрема показанням потерпілої ОСОБА_8 , яка прямо вказала на обвинуваченого як на особу, що нанесла їй удар ззаду в область голови і намагалася відібрати сумку, та підтвердила ці показання у межах слідчого експерименту, а також показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 .
Доводи обвинуваченого щодо суперечливості висновків суду в частині предмету, за допомогою якого був нанесений удар потерпілій, не заслуговують на увагу. Так, суд, достовірно встановивши з досліджених доказів, зокрема показань потерпілої та висновку судово-медичного експерта, що під час вчинення злочину ОСОБА_6 наніс потерпілій один удар в область голови тупим твердим предметом з відносно обмеженою контактуючою поверхнею, у той же час не визнав беззаперечно доведеним, що цим предметом був саме виявлений на місці події молоток з гумовою голівкою, оскільки стороною обвинувачення не було встановлено достатнього зв`язку між цим предметом та обвинуваченим і подією злочину. Такий висновок відповідає повноваженням суду щодо оцінки доказів, визначеним ст. 94 КПК України, та не спростовує законності та обгрунтованості оскаржуваного вироку.
Посилання обвинуваченого на невідповідність викладених у вироку показань осіб, що брали участь у кримінальному провадженні, фактичному змісту їх показань у судовому засіданні, спростовуються прослуханим у межах підготовки до апеляційного розгляду технічним записом судового засідання в суді першої інстанції, з якого вбачається, що істотні розбіжності між ними відсутні.
Доводи обвинуваченого щодо неналежного розслідування його звернення з приводу заподіяння йому тілесних ушкоджень, викрадення його речей, застосування до нього недозволених методів слідства, не є обгрунтованими. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що після отримання від обвинуваченого повідомлення про застосування до нього фізичного впливу з боку працівників міліції суд зобов`язав прокурора Дніпропетровської області перевірити такі відомості. У межах внесеного з цієї підстави до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 00000646 доводи обвинуваченого були детально перевірені та спростовані, внаслідок чого постановою слідчого від 12.11.2014 р. згадане кримінальне провадження було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (т. 1 а.с. 55-62). Що стосується обставин побиття обвинуваченого свідками при його затриманні та заволодіння його майном, на що останній послався в апеляційній скарзі, то це питання стосується іншого діяння, вчиненого іншими особами після закінчення злочину, інкримінованого обвинуваченому, а отже воно виходить за межі як судового розгляду в суді першої інстанції, визначені ст. 327 КПК України, так і за межі апеляційного перегляду, визначені ч. 4 ст. 404 КПК України.
З урахуванням наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до наступного.

Так, зі змісту даної апеляційної скарги вбачається, що прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 187 КК України та справедливість за видом і розміром покарання, призначеного за вчинення цього злочину, у той же час посилається на порушення, допущене при призначенні покарання за сукупністю вироків згідно ч. 1 ст. 71 КК України.

З такими доводами колегія суддів погоджується, оскільки згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, що визнана винною, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 , будучи неодноразово засудженим за вчинення умисних тяжких злочинів, 17.09.2013 р. був звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково з невідбутою частиною покарання 1 рік 3 місяці 6 днів, протягом якої вчинив новий злочин. Згідно ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути, за умови дотримання інших вимог закону, застосоване до засудженого, що сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. У разі вчинення особою, до якої було застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, нового злочину протягом невідбутої частини покарання, суд призначає їй покарання за правилами ст. ст. 71, 72 КК України.

Приєднавши до покарання за даним вироком вкрай незначну частину невідбутого покарання за попереднім вироком суду, - 1 місяць з 1 року 3 місяців 6 днів, - суд першої інстанції формально виконав вимоги ч. 4 ст. 81, ч. 1 ст. 71 КК України, втім фактично звільнив обвинуваченого від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, чим нівелював її каральну та виховну функції.

Також колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_6 під час невідбутої частини покарання вчинив новий умисний тяжкий злочин - корисливе посягання на чуже майно, поєднане з насильством у відношенні жінки, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, будь-якого каяття не висловив, під час судового розгляду справи поводив себе зухвало, що свідчить про те, що мета кримінального покарання, призначеного обвинуваченому за попереднім вироком суду від 28.03.2011 р., досягнута у належному обсязі не була.

З урахуванням наведених обставин колегія суддів доходить висновку про те, що покарання, призначене ОСОБА_6 за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, вимогам закону не відповідає внаслідок м`якості, та вважає за необхідне вирок суду у цій частині - скасувати та ухвалити новий вирок, яким до покарання у виді 5 років позбавлення волі, призначеного за даним вироком, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.03.2011 р., та остаточно призначити до відбуття покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.04.2015 р. у кримінальному провадженні № 0000723 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, - залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора на той самий вирок - задовольнити частково.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.04.2015 р. у кримінальному провадженні № 0000723 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.1 ст.187 КК України - скасувати в частині призначення остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків.
Ухвалити у цій частині новий вирок, яким до призначеного ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 187 КК України у виді 5 років позбавлення волі частково приєднати на підставі ч. 1 ст. 71 КК України невідбуту частину покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.03.2011 р. та остаточно призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В решті вирок суду - залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

На судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду
Дніпропетровської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4