Дата документу Справа № 314/6220/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/333/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/6220/14-к
Категорія: ст. 286 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

законного представника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001172, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грушівки Вільнянського району Запорізької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 21.11.2014 року з апеляційною скаргою від 17.02.2015 року звернувся представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_12 /а.п. 85-86/, в якій просить вирок суду щодо ОСОБА_7 - скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням до обвинуваченого ст. ст. 75, 76 КК України; ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на строк два роки.

В обґрунтування скарги апелянт послався на те, що суд, застосовуючи до ОСОБА_7 при призначенні покарання ст.ст. 75, 76 КК України, врахував дані про особу обвинуваченого, його щире каяття та часткове відшкодування шкоди потерпілому, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_7 з самого початку ДТП надавав органу досудового розслідування недостовірні дані, вказуючи на те, що потерпілий ОСОБА_10 нібито впав з велосипеду та тільки після скарг батьків неповнолітнього потерпілого до органів внутрішніх справ та прокуратури, ОСОБА_7 було притягнуто до кримінальної відповідальності.

Також представник зазначив, що за весь час слідства у кримінальному провадженні та під час лікування потерпілого, ОСОБА_7 не відшкодував будь-якої шкоди та не вибачився перед потерпілими за скоєне правопорушення, і лише перед постановленням вироку надіслав грошовий переказ, при цьому, щирого каяття в останньому слові обвинуваченого не було.

Крім того, апелянт просить врахувати, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху та відносно нього в провадженні Вільнянського районного суду Запорізької області знаходиться угода про примирення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України; внаслідок скоєного ДТП, неповнолітньому потерпілому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких він знаходився в реанімації, тривалий час перебував на лікуванні у лікарні та його лікування триває до теперішнього часу; до цього часу він потребує щоденного постійного догляду, оскільки самостійно не пересувається, майже не розмовляє, не відвідує навчальний заклад; батьками потерпілого вже витрачені значні кошти на лікування, а обвинувачений ОСОБА_7 ніде не працює, у зв`язку з чим постає питання про можливість відшкодування витрат потерпілим.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за ст. 286 ч. 2 КК України до п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування основного призначеного покарання з випробуванням строком на три роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати на постійне проживання за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, періодично з`являтись для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили залишений без змін.

Вирішена доля речового доказу на підставі ст. 100 КПК України.

Як зазначено у вироку, 31.07.2014 року, приблизно о 04.00 годині, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ЗАЗ 1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по 550 м автодороги «Ульянівка-Петромихайлівка-Грушівка-Круглик» Вільнянського району Запорізької області, перевозив поза кабіною автомобіля на капоті неповнолітнього пасажира ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в процесі руху поблизу с. Грушівки впав з автомобіля на узбіччя, внаслідок чого отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 21.11.а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з вказаною дорожньо-транспортною подією.

Згідно з висновками судово-медичних експертиз № 259 та № 260 від 17.10.2014 року у потерпілого ОСОБА_10 виявлена внутрішньочерепна травма, що виразилась крововиливами під оболонками і вогнищами забоїв головного мозку, небезпечними для життя, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознаками небезпечності для життя, та множинні садна тулубу і кінцівок, травматичний набряк нижньої третини правого передпліччя, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Висновками вказаних судово-медичних експертиз встановлено, що зазначені тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_10 ймовірно утворились в результаті травматичних впливів тупим об`єктом, що має травматичну поверхню, які прийшлись в області голови (переважно в область обличчя), передньо-праву бокову поверхню тулубу, праве передпліччя і ліву стопу. Вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли утворитися в умовах дорожньо-транспортної пригоди, незадовго до надходження потерпілого до стаціонару (30-31.07.2014 року) та при обставинах, вказаних у постанові слідчого.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, неповнолітнього потерпілого та його законного представника, які підтримують апеляційну скаргу і просять її задовольнити, обвинуваченого та його захисників з запереченнями на доводи та вимоги апеляційної скарги, прокурора на підтримання апеляційної скарги; вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно з вироком, обвинуваченого визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи та не оскаржуються в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Оскільки зазначені вище обставини в апеляційній скарзі не оскаржуються, тому, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, не підлягають перегляду в апеляційному порядку.

При призначенні покарання суд, врахував дані про особу обвинуваченого який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил безпеки дорожнього руху, всі обставини справи, у тому числі позицію сторони обвинувачення та в якості обставин, що пом`якшують покарання, щире каяття у скоєному та часткове добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому - в розмірі 5000 грн., і прийшов до висновку про призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України, як основного у виді позбавлення волі, так і додаткового у виді позбавлення права керування транспортними засобами, зі звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного обвинуваченому основного покарання та покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Згідно ч.1 ст.75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак, виходячи з зазначених вимог закону, колегія суддів вважає, що суд, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, недостатньо врахував, що обвинувачений вчинив, хоча і з необережності, але тяжкий злочин, потерпілим є неповнолітня особа, не послався на обставини, які давали достатні підстави для висновку про можливість застосування ст.75 КК України, у зв`язку з чим, вирок суду в цій частині не можна вважати вмотивованим, він підлягає скасуванню з постановленням нового вироку.

Під час апеляційного розгляду ні обвинувачений, ні його захисники не спростували доводи та вимоги апеляційної скарги про скасування звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням і не надали додаткових доказів на підтвердження обґрунтованості судового рішення в цій частині.

Що стосується призначеного обвинуваченому основного покарання, то в цій частині вирок не оскаржується.

Однак колегія суддів, відповідно до ч.2 ст.404 КПК України, враховуючи те, що злочин вчинений з необережності, обвинувачений раніше не судимий, вину визнав, висловив каяття, у тому числі під час апеляційного розгляду, частково добровільно відшкодував шкоду, та думку законного представника неповнолітнього потерпілого про призначення йому мінімального реального покарання, вважає за необхідне пом`якшити призначене обвинуваченому основне покарання та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Виходячи з наведених обставин, апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню.

Так, відповідно до вимог ст.370 КПК України, суд постановляє рішення на підставі обставин, досліджених і встановлених під час судового розгляду, поведінка обвинуваченого на досудовому слідстві, про що зазначено в апеляційній скарзі, врахуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

засудила:
Апеляційну скаргу представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2014 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню, в частині призначеного обвинуваченому основного покарання та звільнення від відбування покарання з застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, скасувати.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, проте на нього учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4