Ухвала

іменем україни

Колегія суддів
Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Федченка О.С.,

суддів

Кліменко М.Р. та Гриціва М.І.,

розглянувши в судовому засіданні в
місті Києві 20 травня 2008 року кримінальну справу за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_1 на судові рішення щодо нього,

встановила:

вироком
Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 серпня
2006 року, залишеного без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської
області від 04 квітня 2007 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1народження, уродженця села Юріївки Павлоградського району
Дніпропетровської області, мешканця міста Синельникова, громадянина України,
раніше чотири рази судимий, останнього разу - 23 квітня 2003 року за ч. 3 ст.
185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 04 лютого 2005
року умовно-достроково на 6 місяців,

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК
України до позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ст.
71 КК України за сукупністю вироків визначено остаточне покарання - позбавлення
волі на строк 7 років 1 місяць.

Згідно з вироком
суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 24 травня 2005 року близько 2 години
30 хвилин, будучи у стані алкогольного сп'яніння, повторно, незаконно заволодів
належним потерпілому ОСОБА_2 автомобілем «ВАЗ - 21013».

У касаційній
скарзі, як убачається зі її змісту, засуджений
ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та направити справу на нове
розслідування у зв'язку з тим, що органи досудового слідства не встановили особи,
яка фактично заволоділа транспортним засобом потерпілого. Суди першої та
апеляційної інстанцій не витребували документів, які підтверджують наявність у
нього тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок застосування недозволених методів
ведення слідства. Розгляд справи проведено з порушенням його права на захист та
без фіксування процесу технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Свої висновки про винність ОСОБА_1 у злочині, суд обґрунтував визнавальними
показаннями самого засудженого, які він дав під час досудового слідства. Хоча
надалі ОСОБА_1 відмовився від цих свідчень, суд слушно визнав їх достовірними,
оскільки в матеріалах справи немає об'єктивних даних, які б викликали сумніви в
їх достовірності, й, крім того, вони знаходяться в фактичному та логічному
зв'язку з іншими доказами, що є в справі.

Зокрема, про викрадення засудженим ключів від автомобіля й незаконне
заволодіння ним убачається з показань потерпілого ОСОБА_2 Свідок ОСОБА_3
показав, що ОСОБА_1 передав йому ключі від замка запалювання, які перед тим
вкрав у потерпілого, та запропонував йому керувати автомобілем, оскільки сам не
міг через сильне алкогольне сп'яніння. Із змісту показань ОСОБА_4 та ОСОБА_5
видно, що засуджений у їхній присутності висловив намір заволодіти автомобілем
потерпілого, а через короткий проміжок часу вони виявили його відсутність. Про
незаконне заволодіння автомобілем з-під будинку потерпілого вбачається з даних
огляду місця події.

За таких обставин твердження засудженого про його непричетність до злочину
є безпідставними.

Під час досудового та судового розгляду даної справи проводилися
неодноразові прокурорські перевірки звернень ОСОБА_1 про застосування щодо
нього недозволених методів ведення слідства, в ході яких не було виявлено
об'єктивних даних, які б підтверджували їхню дійсність та достовірність (т. 2
а. с. 7, 189).

Посилаючись на результати тих перевірок, суд обґрунтовано визнав
неспроможними доводи ОСОБА_1 про застосування до нього насильства з боку
працівників правоохоронних органів.

Кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст. 289 КК України є правильною.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за своїм процесуальним становищем
не належав до категорії осіб, яким орган дізнання, слідчий чи суд зобов'язані
були призначати захисника. Поряд з тим, коли під час досудового слідства
засуджений виявив бажання мати захисника, слідчий призначив йому захисника
ОСОБА_6 Згодом він відмовився від нього й захищав свої інтереси самостійно. У
процесі судового розгляду справи ОСОБА_1 знову заявив клопотання про
призначення йому захисника. Задовольнивши його, суд запросив захисника ОСОБА_7
(т. 1 а. с. 52, 53; т. 2 а.с. 33, 36, 44).

З урахуванням наведеного доводи ОСОБА_1 про порушення його права на захист
є безпідставними.

Необґрунтованими є й твердження засудженого про нефіксування судового
процесу технічними засобами, оскільки з протоколу судового засідання видно, що
суд задовольнив його клопотання й з часу його подання, а саме 02 березня 2006
року, фіксував хід розгляду справи з допомогою звукозаписувального технічного
засобу (т. 1 а. с. 226).

Покарання
ОСОБА_1 призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, з урахуванням
тяжкості злочину, даних про особу винного та обставин, що впливають на
відповідальність. Зокрема, суд зважив на негативну характеристику, незайнятість
роботою, неодноразові судимості, вчинення злочину в стані алкогольного
сп'яніння. За даних обставин засудженому обрано покарання, яке є необхідним і
достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних
порушень кримінально-процесуального закону, які б могли вплинути на правильність висновків судів
першої та апеляційної інстанції, в тому числі й зазначених у касаційній скарзі,
не встановлено.

З огляду на
наведене, керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

відмовити в
задоволенні касаційної скарги засудженого ОСОБА_1.

С у д д і:

Федченко О.С. Кліменко М.Р. Гриців М.І.