Справа №490/7747/14-к 20.05.2015 20.05.2015 20.05.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
20 травня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тридуби Кривоозерського району Миколаївської області, громадянина України, працюючого, не одруженого, має малолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
· визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.4 ст.187 КК України,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, працюючого, не одруженого, має малолітню дитину, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ,
· визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Новий Азов Генічевського району Херсонської області, громадянина України, не працюючого, має доньку інваліда 2-ї групи, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 ,
- визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.198, ч.1 ст.396 КК України,
____________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/784/176/15 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_9
Категорія: ч.4 ст.187 КК України Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1
Учасники судового провадження:
Прокурор ОСОБА_10
обвинувачені: ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисники: ОСОБА_11 , ОСОБА_8 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в своїх апеляційних скаргах просять змінити вирок суду та пом`якшити призначене покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просять змінити вирок суду, призначити більш м`яке покарання, передбачене санкціями ст.198, ч.1ст.396 КК України та застосувати ст.75 КК України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком суду визнано винними: ОСОБА_5 за ч.1 ст.263, ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_6 за ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_7 за ст.198, ч.1 ст.396 КК України та призначено покарання:

- ОСОБА_5 : за ч.1 ст.263 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

за 4 ст.187 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено 8 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна;

- ОСОБА_6 : за ч.4 ст.187 КК України у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2014 року, та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 2 місяця з конфіскацією належного йому майна;

- ОСОБА_7 : за ст.198 КК України у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі; за ч.1 ст.396 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено 3 роки позбавлення волі.

Узагальнені доводи апелянтів.
Обвинувачений ОСОБА_5 посилається на те, що суд призначив занадто суворе покарання. Зазначає, що суд безпідставно не врахував його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність матеріальної та моральної шкоди.

Вказує, що вчинив вказані злочини у зв`язку з тяжким матеріальним станом та сімейними обставинами.

Обвинувачений ОСОБА_6 посилається на те, що суд призначив занадто суворе покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі.

Вважає, що суд в повній мірі не врахував його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утримані малолітньої дитини.

Вказує, що він вчинив вказаний злочин внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.

Також обвинувачений в апеляції зазначає, що суд під час розгляду провадження допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону не дослідивши дані, що характеризують його особу та порушив принцип безперервності судового розгляду, однак будь яких вимог з приводу цих порушень не заявляє.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 посилаються на те, що суд не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого та призначив йому покарання максимальне за своїм розміром, яке є несправедливим в наслідок його суворості.

Зазначають, що суд фактично не врахував роль ОСОБА_7 у вчинені злочину, який не знав про його готування і вчинення, а також безпосередньої участі в скоєні злочину не приймав.

Вказують, що суд не надав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, перебуває у цивільному шлюбі з жінкою, яка вагітна, у нього на утримані знаходиться донька інвалід 2-ї групи з дитинства та престаріла мати, а також не врахував пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування завданого збитку.

Вважають висновки суду про не можливе виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, безпідставними.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що взимку 2013 року обвинувачений ОСОБА_5 знаходячись біля будинку № 64 по вул. Космонавтів в м. Миколаєві, незаконно придбав у невстановленої особи пістолет "Форт-12 Р" серії НОМЕР_1 калібру 9 мм. та боєприпаси до нього - патрони, які в подальшому незаконно носив та зберігав при собі.

В квітні 2014 року обвинувачений ОСОБА_5 вступив в злочинну змову з обвинуваченим ОСОБА_6 про скоєння нападу з метою заволодіння майном потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Реалізуючи спільний злочинний намір, вони в ніч з 29 на 30 квітня 2014 року зустрілися біля ринку «Клаксон", розташованого по вулиці Космонавтів у м. Миколаєві, де у заздалегідь приготованому місці сховали предмети для вчинення злочину: пістолет, клейку стрічку, маски, ніж, та вирушили до місця проживання потерпілих.

Прибувши до домоволодіння потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_6 залишився біля його паркану, слідкуючи за подіями навколо, а ОСОБА_5 переліз через паркан, підійшов до будинку, відкрив двері та переконався у вільному доступі всередину будинку.

Далі обвинувачені повернулись до ринку "Клаксон", взяли із схованки заготовлені предмети для вчинення злочину, та приблизно о 4 годині ранку повернулись до домоволодіння, де одягнули маски чорного кольору та розподілили предмети для вчинення злочину, а саме ОСОБА_6 взяв клейку стрічку та ніж, а ОСОБА_5 пістолет.

Після цього, вони проникли до будинку, зайшли до кімнати, у якій знаходились потерпілі ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , та погрожуючи застосуванням пістолету і ножу, почали вимагати передачі їм грошових коштів.

Потерпілі, сприймаючи вказані дії, як такі, що становлять небезпеку для життя та здоров`я, видали обвинуваченим гроші в сумі 1 500 грн. та мобільний телефон "SAMSUNG GT-S 5610" вартістю 800 грн., але ті почали вимагати більшу грошову суму. Далі ОСОБА_6 підійшов до дивану, підняв його задню частину та дістав звідти два пакети, в яких знаходились гроші у загальній сумі 566 500 грн. та передав їх ОСОБА_5 .

Потім обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за допомогою клейкої стрічки зв`язали потерпілих та з місця вчинення злочину зникли.

В подальшому, обвинувачений ОСОБА_6 зателефонував обвинуваченому ОСОБА_7 та попросив вивезти його та ОСОБА_5 . Не знаючи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вчинили особливо тяжкий злочин, ОСОБА_7 на виконання їх прохання, о 4 годині 30 хвилин 30 квітня 2014 року на автомобілі марки "MERCEDES-BENZ S500L" приїхав у район Варварівського мосту та забрав обвинувачених. Під час слідування ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повідомили ОСОБА_7 про вчинення ними нападу на будинок з застосуванням зброї та заволодіння грошовою сумою в розмірі 566 500 грн.

Далі обвинувачений ОСОБА_7 , достовірно знаючи про вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розбійного нападу, впустив їх в квартиру де він проживав, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , для переховування після вчинення злочину та розподілу викраденого майна.

30 квітня 2014 року о 8 годині, обвинувачений ОСОБА_7 на прохання обвинувачених, в кіоску по обміну валют на ринку "Колос" здійснив обмін 300 000 грн., з 566500 грн. викрадених, на 25 210 доларів США.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 скориставшись можливістю розпоряджатись отриманими грошовими коштами, здійснив викуп власних золотих виробів, сплативши близько 4 850 доларів США, а також використав близько 3 850 доларів США на власний розсуд.

Залишок коштів в сумі 16 500 доларів США, обвинувачений ОСОБА_7 залишив на зберіганні за місцем свого проживання, разом з золотими виробами.

Зазначені дії обвинувачених судом кваліфіковані:

- ОСОБА_5 за ч.4 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, спрямований на заволодіння майном в особливо великих розмірах; за ч.1 ст.263 КК України, як носіння, зберігання, придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу;

- ОСОБА_6 за ч.4 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, спрямований на заволодіння майном в особливо великих розмірах;

- ОСОБА_7 за ст.198 КК України, як заздалегідь необіцяне отримання, зберігання та збуту майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, за відсутності ознак легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом; за ч.1 ст.396 КК України, як заздалегідь необіцяне приховування особливо тяжкого злочину.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх захисників, які підтримали подані обвинуваченими апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та частково підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_7 та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, є обґрунтованими і апелянтами не заперечуються, як і не заперечується кваліфікація їх дій.

Що стосується доводів апелянтів про призначення обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 занадто суворого покарання та необхідності його пом`якшення, із застосуванням ст. 69 КК України, то суд апеляційної інстанції вважає їх є безпідставними.

Так, відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Пленум Верховного суду України у постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (п.п. 2 та 4) роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення менш та більш суворого покарання особам.

Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Зазначені вище вимоги судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було дотримано.

Як вбачається з вироку, при призначені покарання судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину обвинуваченими, який відноситься до особливо тяжких, а злочин також вчинений ОСОБА_5 до середньої тяжкості; обставини вчинення злочину, розмір завданих збитків, дані про особи обвинувачених, а саме, що: ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, його мати є інвалідом; ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення аналогічного злочину, скоїв новий злочин під час відбування покарання з випробуванням, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 суд правильно визнав вчинення злочину вперше та визнання вини, а стосовно ОСОБА_6 - визнання вини, щире каяття та відшкодування завданої шкоди.

Зважив суд і на відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Врахувавши обставини справи у сукупності з даними про особу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд призначив їм покарання в межах, встановлених санкцією ч.4 ст.187 КК України.

Крім того, ОСОБА_5 суд за ч.1 ст.263 КК України також призначив покарання в межах санкції цієї статті та на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, вірно застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Стосовно ОСОБА_6 , який вчинив злочин під час відбування покарання з випробуванням, суд також належно застосував положення ч. 1 ст. 71 КК України і призначив йому остаточне покарання за сукупністю вироків, частково приєднавши до призначеного покарання невідбуте покарання за попереднім вироком від 22 квітня 2014 року.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_5 про наявність у нього таких пом`якшуючих покарання обставин, як активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття, є необґрунтованими.

Так, сам апелянт у скарзі фактично не зазначає у чому це полягає.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, а щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Однак, досліджені судом матеріали провадження не містять даних про таку поведінку обвинуваченого під час досудового слідства, чи у суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що належним чином мотивувавши своє рішення, районний суд призначив обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 справедливе покарання, яке є достатнім для їх виправлення та запобігання вчинення ними нових злочинів.

Підстав для пом`якшення покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , шляхом застосування ст. 69 КК України, не має.

Що стосується доводів апелянтів щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням обвинуваченого ОСОБА_7 , то вони на переконання апеляційного суду є слушними.

Відповідно до вимог ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи ступінь тяжкості злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, суд першої інстанції належним чином вказаних вимог закону не дотримався та безпідставно відмовив в застосуванні до покарання призначеного ОСОБА_7 положень ст.75 КК України.

Враховуючи наявність позитивних даних про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, вчинив злочини, які відносяться до категорії середньої тяжкості, повністю визнав свою провину, має на утримані доньку інваліда 2-ї групи з дитинства та матір похилого віку, фактично добровільно повернув викраденні гроші, які знаходились у нього на зберіганні, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також враховуючи стан здоров`я обвинуваченого, який на теперішній час тяжко хворіє, думку потерпілих, які просили про призначення йому покарання без позбавлення волі, апеляційний суд вважає можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Прокурор під час апеляційного розгляду також погодився з необхідністю звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України.

Що стосується доводів ОСОБА_6 про істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, а саме: не дослідження судом доказів, у тому числі й даних про особу, та порушення принципу безперервності судового розгляду, то вони є безпідставними, оскільки не підтверджуються матеріалами провадження.

Як вбачається з журналу судового засідання та його звукозапису, під час судового розгляду були досліджені дані щодо особи усіх обвинувачених та дотримані вимоги ст. 322 КПК України.

Так, після допиту обвинувачених, судом відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, прийняте рішення не досліджувати інші докази щодо обставин вчинення злочинів, а лише дослідити письмові докази, що стосуються судових витрат, речових доказів та даних про особу обвинувачених. При цьому, суд належним чином роз`яснив всім учасникам судового провадження, в тому числі обвинуваченим та їх захисникам, правові наслідки такого розгляду, з чим вони погодились.

Таким чином, апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, а обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника частковому задоволенню, а вирок суду зміні в частині призначеного йому покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_7 у частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання, призначеного за цим вироком, з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до п. 2, 3 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

Головуючий

Судді: