АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/115/15 Справа № 187/1147/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000234, №0000622, №0000775 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с.
ПроведенняПроведенського району
Магаданської області Російської
Федерації, який зареєстрований за
адресою:
АДРЕСА_1 , фактично
проживає за адресою:
АДРЕСА_2 , раніше судимоговироком Петриківського районного
суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013
року за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді
позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням від
його відбування з випробуванням на підставі ст. 75
КК та іспитовим строком тривалістю 1 рік;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження м. Дніпродзержинськ
Дніпропетровської області, який зареєстрований за
адресою:
АДРЕСА_3 , фактично прожи

ває за адресою:
АДРЕСА_4 ,
такого, що не має судимостей;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинувачених ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2014 року засуджено:

- ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 5 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднано частково невідбуте покарання за вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбаченіп.п. 2, 3 ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
В апеляційний скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та доведеності його вини, ставить питання про скасування вироку суду в частині покарання ОСОБА_6 з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалення свого вироку, яким призначити ОСОБА_6 : за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 1 рік, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 3, 4 ст. 76 КК України. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання даного покарання з покаранням за вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року призначити ОСОБА_6 покарання у виді 3 роки 1 місяць позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 1 рік 3 місяці, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 3, 4 ст. 76 КК України; за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднати частково невідбуте покарання за вироком Петриківського районного суду від 03 грудня 2013 року та остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Посилається на те, що судом залишено поза увагою, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, скоєних як до, так і після ухвалення попереднього вироку Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року.

Заступник прокурора Дніпропетровської області, не оскаржуючи доведеність винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в апеляційній скарзі ставить питання про cкасування вироку суду та ухвалення свого вироку, призначивши покарання: ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднати частково невідбуте покарання за вироком Петриківського районного суду від 03 грудня 2013 року та остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; ОСОБА_7 за ч. 3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Посилається на те, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом не застосовано закон, який підлягає застосуванню, та при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості.

Інші учасники провадження апеляційних скарг не подавали.

За вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватимиу вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
08 березня 2013 року ОСОБА_6 таємно викрав з домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_5 , що належить ОСОБА_9 , його майно на загальну суму 1 500 грн.
На початку квітня 2014 року ОСОБА_6 таємно викрав з домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_10 , її майно на загальну суму 3 035 грн.
25 липня 2014 року ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, таємно з домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_11 , її майно на загальну суму 830 грн.
01 серпня 2014 року ОСОБА_6 за попередньою змовою із обвинуваченим ОСОБА_7 з приміщення господарської будівлі домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_11 , викрали її майно на загальну суму 1 580 грн.
04 серпня 2014 року ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного оп`яніння, відкрито викрав з території домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_12 , велосипед марки «Україна» вартістю 360 грн.

Крім того, ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичного засобу 7,422 г канабіса без мети збуту, поки 25 вересня 2014 року під час особистого огляду зазначений наркотичний засіб не був вилучений працівниками міліції.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, пояснення прокурора ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги заступника прокурора області, обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які вважали вирок законним і обґрунтованим, а тому просили залишити його без зміни, а подані апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги заступника прокурора Дніпропетровської області та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок суду не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновки районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які вони засуджені, обґрунтовано наявними у кримінальному провадженні доказами, що в апеляційному порядку не заперечуються. Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України та обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК Українитакож є правильною і прокурором не оспорюється.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які ставили під сумнів доведеність винності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, не встановлено.

Оскарженим вироком ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні чотирьох епізодів таємного викрадення майна, вчиненого в ніч на 08 березня 2013 року, на початку квітня 2014 року, 25 липня 2014 року та 01 серпня 2014 року, які правильно кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 185 КК України та підпадають під дію одного і того самого кримінального закону.

Що стосується тверджень прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, та заступника прокурора Дніпропетровської області про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність до обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема не застосування правил ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, то вони є необґрунтованими.

Відповідно до роз`яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинені до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ч.ч. 1, 4 ст. 70, так і ст. 71 КК України. При цьому згідно з п. 23 зазначеної постанови Пленуму коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Так, судом встановлено, що вироком у даному провадженні від 30 жовтня 2014 року ОСОБА_6 засуджений до позбавлення волі за ч. 3 ст. 185 КК України і за злочин, скоєний ним 08 березня 2013 року, що був вчинений до постановлення вироку від 03 грудня 2013 року у справі про засудження та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Тому застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні покарання за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку є неприпустимим, виконувати покарання слід самостійно.
Оскільки епізоди, вчинені до і після попередньої судимості обвинуваченого, охоплюються єдиною кваліфікацією, кваліфікувати їх за окремими епізодами є неправильним.
Тому апеляційні скарги в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України не базується на законі та за таких обставин не підлягає задоволенню.
Що стосується тверджень заступника прокурора Дніпропетровської області про м`якість призначеного ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і необхідність призначення їм більш суворого покарання, то вони є необгрунтованими.

Призначене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і воно є необхідним і достатнім для їх виправлення і попередження вчинення ними нових злочинів.
Міра покарання обвинуваченим призначена у відповідності з вимогами ст. 65 КК України і підстав для скасування вироку за м`якістю призначеного покарання колегія суддів не вбачає.
У цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.
Усупереч доводам в апеляційній скарзі заступника прокурора Дніпропетровської області суд, обираючи покарання ОСОБА_6 , поряд із ступенем тяжкості вчинених злочинів, врахував дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які відповідно до положень Кримінального кодексу України, у тому числі статей 66 і 67 КК, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування. При цьому суд урахував, що обвинувачений визнав вину, розкаявся у скоєному, за місцем проживання характеризується задовільно, не одружений, не працює, за даними лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення кримінального правопорушення по епізоду від 01 серпня 2014 року в стані алкогольного сп`яніння.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд також з достатньою повнотою врахував усі обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого та обставини, що впливають на покарання.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину в інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушеннях, кваліфікованих за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК України, розкаявся у вчиненому, що судом визнано обставиною, що пом`якшує покарання і частково зменшує ступінь тяжкості вчиненого злочину. Також суд врахував, що ОСОБА_7 не одружений, не працює, є військовозобов`язаним, за даними лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності на підставі ст. 89 КК України не притягувався. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення кримінальних правопорушень по епізодам від 01 серпня 2014 року та 04 серпня 2014 року в стані алкогольного сп`яніння.

Ці обставини суд обґрунтовано визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених правопорушень, та враховуючи конкретні обставини справи, належно умотивував своє рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, під час апеляційного розгляду за клопотанням ОСОБА_7 до матеріалів провадження була долучена копія військового квитка, відповідно до якого 02 лютого 2015 року медичною комісією при Царичанському ОРВК він визнаний придатним до військової служби та призивається у Збройні Сили України по мобілізації.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі першого заступника прокурора областідоводи про те, що призначене покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність призначеного покарання ОСОБА_6 і не містять достатніх даних про призначення ОСОБА_7 покарання без застосування ст. 75 КК, на що вказував в своїй апеляції прокурор.

З цих підстав доводи заступника прокурора Дніпропетровської області про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам обвинувачених внаслідок м`якості є необгрунтованими.
Отже, підстав для скасування вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначених судом покарань ступеню тяжкості кримінальних правопорушень відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як і для постановлення судом апеляційної інстанції свого вироку в цій частині, про що йдеться в апеляційній скарзі заступника прокурора Дніпропетровської області, колегія суддів не вбачає.
З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, та заступника прокурора Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни.

Вирок суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набирає законної сили з моменту його проголошення.

На судові рішення першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді

______________ _________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4