Справа № 570/3675/14-к
номер провадження 1-кп/570/175/2014
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000030 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вежиця Рокитнівського району Рівненської області, громадянина України, який: має професійно-технічну освіту, не одружений, військовозобов`язаний, командир відділення зенітно-ракетного взводу танкового батальйону, молодший сержант військової частини НОМЕР_1 , який є не судимим, проживає по АДРЕСА_1

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 408 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 , будучи призваним ІНФОРМАЦІЯ_2 09 квітня 2014 року на військову службу відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 1 червня 2014 року з метою ухилитися від проходження військової служби вчинив дезертирство - не з`явився з відпустки у розташування табірного збору військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 для подальшого проходження військової служби.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 вину у вчиненні дезертирства шляхом нез`явлення із відпустки не визнав і суду показав, що 1 червня 2014 року він не з`явився з відпустки у розташування табірного збору військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 для подальшого проходження військової служби, оскільки залишився доглядати за хворою матір`ю, яка опинилася в лікарні і потребувала стороннього догляду. Вказав, що вважає своє неповернення з відпустки не дезертирство, а виконанням свого сімейного обов`язку, як сина перед матір`ю. Звернув увагу суду на те, що він не міг поступити інакше.

У ході судового слідства достовірно встановлені обставини вчинення ОСОБА_4 злочину, інкримінованого йому досудовим слідством.

Так, 09 квітня 2014 року громадянин ОСОБА_4 відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», був призваний на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до п.2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) від 12 квітня 2014 року № 80, молодшого сержанта ОСОБА_4 з 09 квітня 2014 року зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення, призначено на посаду командира відділення зенітно-ракетного взводу танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 .

22 квітня 2014 року на підставі розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 07 квітня 2014 року № 186/4/593 молодший сержант ОСОБА_4 в складі військової частини НОМЕР_1 вибув до НОМЕР_3 Рівненського загальновійськового полігону ( АДРЕСА_2 ) для проведення бойового злагодження.

Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65 Конституції України, оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України та є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Під час проходження військової служби на посаді командира відділення зенітно-ракетного взводу танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 , у відповідності до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та Законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Разом з тим, молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог указаного вище законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, після закінчення терміну відпустки не з`явився у розташування табірного збору військової частини НОМЕР_1 з метою ухилитися від військової служби.

Так, близько 09 год. 00 хв. 01 червня 2014 року молодший сержант ОСОБА_4 , після закінчення терміну відпустки не з`явився у розташування табірного збору військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ). В подальшому, 01 червня 2014 року молодший сержант ОСОБА_4 на телефонний зв`язок не відповідав. З телефонного дзвінка до батька військовослужбовця, ОСОБА_6 , командиру танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_7 стало відомо, що ОСОБА_4 перебуває за місцем проживання та до розташування табірного збору військової частини НОМЕР_1 повертатись не збирається. До теперішнього часу молодший сержант ОСОБА_4 в розташування табірного збору військової частини НОМЕР_1 не повернувся, до будь яких органів військового управління не звертався.

Обвинувачений ОСОБА_4 під час судового слідства показав, що проходить військову службу на посаді командира відділення зенітно-ракетного взводу танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 з 09 квітня 2014 року по даний час.

01 червня 2014 року ОСОБА_4 після закінчення терміну відпустки (наданої за сімейними обставинами) не з`явився у розташування табірного збору військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) у зв`язку з тим, що прислухався до закликів своєї матері ОСОБА_8 щодо його неповернення до розташування військової частини та відмови проходити в подальшому військову службу.

Показаннями, наданими безпосередньо у судовому засіданні батьком обвинуваченого ОСОБА_6 , підтверджується факт та зміст телефонної розмови з командиром танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 , в ході якої ОСОБА_6 повідомив про те, що його син знаходиться за місцем проживання та через прохання матері ОСОБА_8 повертатись до розташування військової частини НОМЕР_1 не збирається, поряд з цим у своїх показаннях останній зазначив, що через переконання дружини ОСОБА_8 він заборонив своєму сину повертатись до військової частини, проте жодного фізичного впливу до останнього не застосовував.

Допитана у судовому засіданні матір обвинуваченого ОСОБА_8 повідомила, що обвинувачений не повернувся до розташування військової частини НОМЕР_1 через те, що вона просто заборонила йому їхати та, при цьому, забрала у ОСОБА_4 особисті документи (паспорт, військовий квиток). Як зазначає у своїх показаннях ОСОБА_8 - жодного фізичного впливу на ОСОБА_4 вона не скоювала, більше того, останній жодного разу не намагався будь-яким чином повернути свої документи, а просто погодився з її позицією, що переконливо свідчить про небажання ОСОБА_4 в подальшому проходити військову службу.

Крім того, під час досудового розслідування обвинувачений у своїх показаннях зазначає, що усвідомлював значення своїх дій та не бажав у подальшому проходити військову службу в Збройних Силах України, оскільки його брат ОСОБА_9 з 09 квітня 2014 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та на той момент знаходився в зоні «АТО».

Проте, в ході судового розгляду громадянин ОСОБА_4 змінив свої показання та абсолютно необґрунтовано почав стверджувати, що, не повертаючись у військову частину з короткострокової відпустки, надалі він бажав та бажає продовжити військову службу.

Така позиція ОСОБА_4 щодо подальшого проходження військової служби, висловлена ним у судовому засіданні, не знайшла свого підтвердження в ході судового слідства. Як вбачається з показань самого обвинуваченого, так і показань його батька та матері, останній жодних фактичних дій, спрямованих на повернення до розташування військової частини НОМЕР_1 , не вживав.

Крім того, під час судового розгляду ОСОБА_4 аргументує своє не повернення тим, що військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_4 окрема механізована бригада, АДРЕСА_1 ) ніби - то розформована, про що йому стало відомо з чуток, а тому він не знає куди саме йому необхідно повертатись задля подальшого проходження військової служби.

Проте, з тих таки показань ОСОБА_4 встановлено, що останній жодних дій задля з`ясування правового статусу військової частини НОМЕР_1 та місця її дислокації не здійснював.

Згідно показань працівника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 , обвинувачений жодного разу не звертався до військового комісаріату з метою роз`яснення йому порядку звільнення з військової служби чи встановлення подальшого місця її проходження.

Також ОСОБА_10 показав, що на адресу Вежицької сільської ради з метою встановлення обставин не повернення ОСОБА_4 до розташування військової частини з відпустки, направлялась повістка на ім`я останнього, у відповідь на яку сільською радою надано довідку про те, що ОСОБА_4 повідомлено про необхідність з`явитись до військового комісаріату, однак його батьки заперечують проти цього та не відпускають його.

Відповідно до показань голови Вежицької сільської ради ОСОБА_11 , факт належного повідомлення ОСОБА_4 працівником сільської ради про необхідність прибуття до Рокитнівського РВК підтверджений, однак батьки ОСОБА_4 його не відпускають, про що вказано у довідці, направленій до військового комісаріату. Як показав свідок ОСОБА_11 , обвинувачений за період з 01.06.14 по теперішній час знаходився за місцем проживання та жодного разу не звертався до сільської ради з проханням забезпечити його вибуття до військової частини.

Також, ОСОБА_4 показав, що він є єдиним працездатним членом своєї сім`ї та йому необхідно її утримувати. Крім цього, батьки вказаного військовослужбовця: ОСОБА_6 та ОСОБА_8 негативно ставились до подальшого проходження ним ( ОСОБА_4 ) військової служби та просили його не повертатися у військову частину НОМЕР_1 , у зв`язку з вище викладеними обставинами ОСОБА_4 прийняв рішення не повертатися у розташування вище вказаної військової частини.

Разом з цим, як у досудовому так і судовому слідстві жодних доказів, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_4 відповідно до вимог чинного законодавства являється опікуном чи піклувальником, не встановлено.

За наявності об`єктивних підстав ОСОБА_4 не вжито жодних фактичних заходів з метою продовження своєї відпуски у зв`язку з сімейними обставинами, і навіть під час судового розгляду останній не висловлював активної позиції повернутись до військової частини, що свідчить про його реальні наміри ухилитись від проходження військової служби.

Дані щодо позиції батька та матері ОСОБА_4 стосовно подальшої військової служби останнього суд приймає до уваги при визначені міри покарання, але така позиція батьків не впливає на кваліфікацію інкримінованого йому злочину.

Таким чином, обставини вчинення військовослужбовцем ОСОБА_4 злочину, інкримінованого досудовим слідством, доведені у повному обсязі. Суд погоджується з кваліфікацією прокурором дій ОСОБА_4 , які полягали у нез`явленні з відпустки у розташування табірного збору військової частини, за ч.1 ст. 408 КК України, як дезертирство.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінальної справи, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Суд не погоджується з захисною версією захисника, яка ґрунтується на оцінці дій матері по встановленню повнолітньому сину заборони виїзду з дому до військової частини та приховуванні документів останнього. Дії повнолітнього сина мають враховувати думку матері, однак вольове рішення повнолітньої дієздатної особи по неповерненню до військової служби з відпустки має бути оцінене судом як таке, що вчинене свідомо, умисно та з відповідною метою.

При призначенні покарання суд враховує, що підсудний характеризується всіма сторонами як у сім`ї, за місцем проживання та по службі виключно позитивно. Обтяжуючі покарання обставини судом встановлено не було.

Враховуючи з`ясовані судом сімейні обставини підсудного, суд приходить до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і звільненням його від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень статті 75 КК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

з а с у д и в:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 408 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк у три роки.

На підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання ОСОБА_4 звільнити з випробуванням з іспитовим строком на два роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки:

- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції,

- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- періодично, відповідно до ч. 3 ст. 13 КВК України, з`являтись для реєстрації у кримінально-виконавчу інспекцію.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1