Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/219/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2015 м.Кіровоград

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження №0000256 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_7 на вирок Олександрівськогорайонного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2014 року, яким

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Олександрівка, українця,

громадянина України,з середньою освітою, не

одруженого, не працює, проживає

АДРЕСА_1 , раніше судимого,

- 29.11.2010 року Олександрівським районним судом Кіровоградської

області за ч.3 ст.296 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з

випробуванням, іспитовим строком 2 роки,

засуджено за ст.124 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, іспитовим строком 2 роки.

Стягнуто з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 10000 грн.00 коп. та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

ОСОБА_11 ,

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 26 квітня 2014 року о 13 год. 00 хв. разом з потерпілим ОСОБА_7 перебували біля входу до торгово-сервісного центру «Союз &Ко», що розташований за адресою: Кіровоградська область, Олександрівський район, смт. Олександрівка, вул. Леніна, 41, де між ними виникла словесна сварка, під час якої обвинувачений на грунті неприязних відносин, у відповідь на неправомірні дії потерпілого, який намагався нанести йому удари кулаками в обличчя, та наніс тілесні ушкодження, умисно пакетом, який тримав у правій руці, в якому знаходилась скляна банка ємністю 1 л., наповнена сметаною, наніс ОСОБА_7 три удари в область лівої частини голови, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми, переломів лобної кістки зліва в області передньої стінки фронтальної пазухи, верхньої стінки орбіти з інтраорбітальним зануренням кісткових фрагментів, передньої стінки лівої верхньощелепової пазухи з переходом на нижній орбітальний край і зовнішню стінку порожнини носа, перелому акулової дуги зліва, перелому кісток носа, перелому зовнішньої стінки решітчастої кістки зліва, забою головного мозку І ступеня, забою лівого ока, розриву судинної оболонки лівого ока, двосторонній крововилив, верхньощелепні пазухи, крововилив в лобну верхньощелепну пазухи, клітин комірок решітчастої кістки зліва, рани в лівій підочній ділянці, підшкірні крововиливи обох очей, які утворилися від травматичних впливів при контактах з тупим об`єктом, які згідно висновку судово-медичної експертизи №63 від 24.06.2014 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції просить вирок районного суду щодо ОСОБА_8 скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та засудити за ч.1 ст.121 КК України до 5 років позбавлення волі. Цивільний позов прокурора Олександрівського району Кіровоградської області в інтересах держави в особі Кіровоградської обласної лікарні до обвинуваченого про відшкодування витрат в сумі 6443 грн. 09 коп. заподіяних лікуванням потерпілого, задовольнити і стягнути з обвинуваченого згадану вище суму. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показам потерпілого та свідків очевидців події, яків зазначали, що під час конфлікту ОСОБА_7 ніяких ударів ОСОБА_8 не завдавав. Крім того, районний суд в порушення вимог п.2 ч.1 ст.409 КК України безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України.

Більше того, обвинуваченням в інтересах держави в особі Кіровоградської обласної лікарні до ОСОБА_8 заявлений цивільний позов про відшкодування збитків, заподіяних лікуванням потерпілого, на суму 6443 грн. 09 коп., проте суд першої інстанції ухвалюючи вирок взагалі не вирішив цивільний позов.

У запереченні на апеляційну скаргу прокурора, обвинувачений просить вирок районного суду щодо нього залишити без зміни, мотивуючи тим, що суд першої інстанції обґрунтовано перекваліфікував його дії з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що умислу на умисне нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень обвинувачений не мав. Крім того, зазначене вище підтверджується показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Більше того в суді першої інстанції прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження просив районний суд призначити міру покарання не пов`язану з позбавленням волі.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав подану ним апеляцію частині неправильної кваліфікації дій обвинуваченого і просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_7 , які просили вирок районного суду залишити без зміни,вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Розглянувши справу в межах поданих апеляцій, встановлено, що викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст..124 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказах, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, і яким суд першої інстанції дав правильну та об`єктивну оцінку.

Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_8 у заподіянні умисних тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони підтверджується зібраними у справі достатніми, допустимими, відносними, та перевіреними з достатньою повнотою в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим. Суд дав цим доказам належну оцінку у їх сукупності і дійшов обґрунтованого висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 124 КК України, про що у вироку навів докладні мотиви.

Висновки суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ст..124 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду відповідає вимогам КПК України.

Обґрунтування таких висновків слідує з оцінки судом першої інстанції послідовних показань обвинуваченого, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 він наніс, захищаючись від суспільно-небезпечного посягання потерпілого. Крім того, такі показання обвинуваченого повністю узгоджуються з показаннямисамого потерпілого ОСОБА_7 , який як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду кримінального провадження пояснював, що ініціатором конфлікту з обвинуваченим був саме він, і він перший почав наносити тілесні ушкодження ОСОБА_8 , від яких обвинувачений почав захищатися. А також узгоджуються з поясненнямисвідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які підтвердили показання обвинуваченого та потерпілого, зокрема, в частині початку перебігу конфлікту між ними, та обставин і механізму заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Дані показання обвинуваченого, потерпілого і зазначених свідків повністю узгоджуються з аналізом сукупності зібраних у ході досудового слідства письмових доказів, у тому числі протоколу огляду місця події, висновків судово-медичної, судово-психіатричної експертиз та інших детально наведених у вироку доказах.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора в частині необхідності кваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Згідно ч. 3 ст. 37 КК України, якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяється в умовах відповідного реального посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони.

Допитаний судом першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_8 пояснив суду, що 26.04.2014 року він перебував біля входу до торгово-сервісного центу «Союз &К» до нього через дорогу підбіг потерпілий ОСОБА_7 та почав завдавати удари по тулубу. Він, обороняючись від нападу, махнув пакетом, в якому знаходилася банка сметани та випадково потрапив у голову потерпілого.

Допитаний під час апеляційного перегляду кримінального провадження потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що він, побачивши обвинуваченого на іншому боці вулиці, почав словесно його ображати, а потім підбіг до нього та почав завдавати удари по тулубу ОСОБА_8 .. При цьому потерпілий зазначив суду, що він тривалий час займається боксом, про що відомо обвинуваченому, і удари він завдавав обвинуваченому перший, знаходячись у бойовій стойці боксера. Також потерпілий погодився з кваліфікацією дій обвинуваченого за ст..124 КК України як заподіяння умисних тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони

Викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_8 зазнав суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_7 (підбіг та почав завдавати удари), яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю і, не маючи через раптовість нападу та фізичну перевагу потерпілого (тривалий час займається боксом) іншої можливості уникнути подальшого насильства з його боку та спричинення більш тяжкої шкоди його здоров`ю (потерпілий не припинив посягання), скориставшись своїм правом на застосування захисту шляхом заподіяння фізичної шкоди нападнику, використав пакет з покупками, який він тримав у руці.

Такі дії ОСОБА_8 відповідають вимогам частини першої та частини другої статті 36 КК України щодо права особи на необхідну оборону з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди для припинення цього посягання.

Водночас застосований засіб захисту (пакет, в якому знаходилася банка зі сметаною) та заподіяння шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень потерпілому (внаслідок заподіяння не менше 3 травматичних впливів), за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак ОСОБА_8 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.

Враховуючи правову позицію, висловлену Верховним судом України (справи: № 5-12кс14, № 5-29кс14, № 5-34кс14), особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дії ОСОБА_8 при нанесенні тілесних ушкоджено потерпілому були направлені саме на відвернення нападу ОСОБА_7 , (який раптово підбіг до обвинуваченого, ображаючи його словесно, та почав наносити удари по тулубу) з метою захисту свого здоров`я.

Будь-яких інших мотивів щодо умисного нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому стороною обвинувачення не доведені та не були встановлені судом.

Твердження прокурора в апеляції щодо розбіжності між показами обвинуваченого та висновком судово-медичної експертизи щодо кількості завданих ударів потерпілому, на думку колегії суддів є несуттєвими, оскільки не впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_8 . Крім того, обвинувачений в своїх показаннях апеляційному суду зазначав, що не пам`ятає кількості завданих ОСОБА_7 ударів, але вважає, що їх було два.

За таких обставин висновки органів досудового розслідування та доводи апеляції прокурора про спрямованість умислу ОСОБА_8 на заподіяння ОСОБА_7 умисних тяжких тілесних ушкоджень та про наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, є безпідставними.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції правильно обрав його, з врахуванням особи обвинуваченого, обставин вчинення злочину, обставин, що пом`якшують покарання, в межах санкцій статей доведеного обвинувачення.

При цьому суд врахував думку прокурора та потерпілого щодо міри покараннята ставлення обвинуваченого до вчиненого правопорушення, через що обґрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, згідно ст. 75 КК України.

Визначаючи розмір стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог загальних положень про відшкодування шкоди ЦК України, врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості обґрунтовано дійшов висновку щодо необхідності стягнення на користь потерпілого 5 000 грн. моральної шкоди.

При цьому колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому реального покарання, без застосування ст..75, 76 КК України, оскільки вони є необґрунтованими. Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції, прокурор, який брав участь у справі, під час дебатів просив суд призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст..75, 76 КК України (а.с. 114 ). Вказане свідчить про невизначеність, непослідовність та суперечливістьпозиції прокурора, яка приймала участь у кримінальному провадженні щодо призначення міри покарання обвинуваченому, тому підстав для задоволення апеляції прокурора в цій частині колегія суддів не вбачає.

Також колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами прокурора щодо того, що суд першої інстанції безпідставно не розглянув та не задовольнив цивільний позов прокурора про стягнення з ОСОБА_8 грошових коштів для відшкодування збитків, заподіяних лікуванням особи, потерпілої від злочину.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокуратурою було подано цивільний позов в інтересах держави в особі Кіровоградської обласної лікарні до ОСОБА_8 про відшкодування збитків, заподіяних лікуванням особи, потерпілої від злочину (а.с.32). Разом з тим, при оголошенні обвинувального акту, всупереч вимогам ст.347 КПК України,прокурором такий цивільний позов не оголошувався, не з`ясовувалося ставлення обвинуваченого до такого позову, що підтверджується аудиозаписом судових засідань.

Більше того, цивільний позов прокурора не був взагалі предметом дослідження у суді першої інстанції і жодних клопотань прокурора з цього приводу не було. При цьому у дебатах прокурор лише зазначила про необхідність задоволення цивільного позову, не зазначивши конкретно про який позов йдеться мова, тоді як під час судового розгляду кримінального провадження досліджувався цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 .

Враховуючи викладене, підстав для задоволення апеляції прокурора колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.2 ст. 376, ст..ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегіясуддів,
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції залишити без задоволення

Вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 12.12.2014 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4