У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів
Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого, судді

Редьки А.І.

суддів

Заголдного В.В. і Жука В.Г.

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 7
червня 2007 року кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_1
на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 грудня 2004 року та
ОСОБА_2. на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 1 липня 2005 року,

установила:

Вироком
Голосіївського районного суду м. Києва від 16 грудня 2004 року засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1
народження,

неодноразово
судимого, останнього разу -

22 червня 2001 року за ч. 2 ст. 140 КК України

на два роки шість місяців позбавлення волі,

звільненого 8 серпня 2003 року

умовно-достроково на один місяць,

за ч. 4 ст. 190 КК України на дев'ять років
позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 5 ст.
185 КК України на вісім років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке
є його власністю, за ч. 3 ст. 357 КК України на два роки обмеження волі, за ч.
1 ст. 309 КК України на один рік позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК
України за сукупністю злочинів остаточно йому призначено дев'ять років
позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Цим
же вироком було засуджено ОСОБА_2. за ч. 4 ст. 190 і
ч. 5 ст. 185 КК України на вісім років позбавлення волі з конфіскацією всього
майна, яке є його власністю, і ОСОБА_3- за ч. 4 ст. 190 і ч. 5 ст. 185 КК України на
п'ять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Постановлено
стягнути з ОСОБА_1 127 грн., а також солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2. і
ОСОБА_321.202 грн. на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2005 року вирок щодо ОСОБА_1 залишено
без зміни, а щодо ОСОБА_2. - направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Голосіївського районного
суду м. Києва від 1 липня 2005 року засуджено

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2
народження,

неодноразово
судимого, останнього разу -

23 червня 1998 року за ч. 3 ст. 213, ст. 102,

ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142, ст. 42, ст. 43 КК України

на шість років позбавлення волі з конфіскацією

майна та сплатою штрафу в розмірі

100 мінімальних заробітних плат, звільненого

25 липня 2002 року умовно-достроково

на три місяці дванадцять днів,

за ч. 4 ст. 190 КК України на сім років шість
місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за
ч. 5 ст. 185 КК України на сім років позбавлення волі з конфіскацією всього
майна, яке є його власністю, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю
злочинів остаточно йому призначено сім років шість місяців позбавлення волі з
конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Постановлено
стягнути зі ОСОБА_2. на користь ОСОБА_4 21.202 грн. на відшкодування
матеріальної шкоди.

Ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 15 грудня 2005 року вирок щодо ОСОБА_2. залишено
без зміни.

Суд
визнав ОСОБА_1 і ОСОБА_2 винуватими у тому, що вони у складі організованої
групи, створеної ОСОБА_1, 29 вересня 2003 року разом із ОСОБА_3 і ще двома
невстановленими слідством особами завели в оману ОСОБА_4 і заволоділи її
АДРЕСА_1. Вони напоїли потерпілу і підписали в неї доручення на розпорядження
квартирою. Після цього вивезли ОСОБА_4 за межі м. Києва і, скориставшись
викраденими в неї на початку вересня 2003 року ОСОБА_1 паспортом та іншими
документами, в період з 30 вересня по 3 грудня того ж року квартиру потерпілої
продали за 20.000 доларів США, а майно з
цієї квартири на суму 21.202 грн. викрали.

Крім
того, ОСОБА_1 15 лютого 2004 року у м. Жашкові Черкаської області у
невстановленої слідством особи незаконно на власні потреби придбав 0,845 гр.
наркотичного засобу - опію ацетильованого, який незаконно зберігав при собі та
перевіз на АДРЕСА_2.

У
касаційній скарзі з доповненням до неї засуджений ОСОБА_2 просить скасувати
вирок і ухвалу щодо нього, а справу - закрити за недоведеністю його вини у
вчиненні інкримінованих злочинів. Вважає, що досудове і судове слідство були
проведені однобічно, неповно, з істотними порушеннями
кримінально-процесуального закону. Стверджує, що всі докази у справі є
сфальсифікованими, він до складу організованої групи не входив і будь-яких
злочинів не вчиняв.

Засуджений
ОСОБА_1. у своїй касаційній скарзі ставить питання про скасування вироку й
ухвали щодо нього та направлення справи на додаткове розслідування. Твердить,
що як органом досудового слідства, так і судом було порушено його право на
захист. Злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 185 і ч. 3 ст. 357 КК
України, він не вчиняв, обмовив себе, оскільки працівники міліції застосовували
до нього недозволені методи ведення слідства. Звертає увагу, що його не
ознайомили з матеріалами справи у повному обсязі. Не погоджується з цивільним
позовом.

Заслухавши
доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали кримінальної
справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вони
не підлягають задоволенню.

Винуватість
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, матеріалами справи
доведена.

Обгрунтовуючи
свій висновок, суд послався у вироку на показання самих засуджених, які вони
неодноразово давали на досудовому слідстві, детально розповідаючи про те, де,
коли, з ким і в який спосіб заволоділи квартирою ОСОБА_4

Так, за словами
ОСОБА_1, у вересні 2003 року, проживаючи у ОСОБА_4, вони зі ОСОБА_2 і двома
іншими особами домовилися заволодіти її квартирою шляхом шахрайства, для цього
розробили план, за яким в обумовлений день до потерпілої приїхали ОСОБА_3, який
представився квартиронаймачем, і особа, яка представилася помічником нотаріуса.
Під видом укладення договору оренди квартири, відібрали від потерпілої
доручення на ім'я ОСОБА_3а на право розпорядження її квартирою. За час, коли
ОСОБА_4 проживала за межами м. Києва, вони разом зі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 продали
її квартиру.

Засуджений
ОСОБА_2 твердив, що за розробленим планом він мав постійно проживати з
потерпілою, наглядати за нею і поїти спиртними напоями, щоб остання при
підписанні відповідних документів і після того до продажу її квартири не
зрозуміла, що відбувається насправді. Саме тому, будучи в стані сильного
алкогольного сп'яніння, ОСОБА_4 підписала чистий нотаріальний бланк.

Аналогічними були
показання ОСОБА_2 і ОСОБА_3а щодо обставин заволодіння квартирою ОСОБА_4 та
вивезення її майна.

Ці показання
засуджених в деталях збігаються з показаннями потерпілої ОСОБА_4, яка прямо
вказала на ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3а як на тих осіб, що, переконавши її у
підписанні договору оренди, підсунули на підпис інші документи, внаслідок чого
вона залишилася без житла, а крім того, зазначала потерпіла, коли засуджені її
вивезли за межі м. Києва, засуджені викрали з квартири все майно, а ОСОБА_1,
крім того, заволодів її паспортом та іншими документами.

Крім того,
винуватість ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у вчиненні цих злочинів підтверджується
сукупністю всіх інших доказів у справі, зокрема показаннями потерпілого
ОСОБА_5, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, тими даними, які містяться у договорі купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1від 21.10.2003 р. про те, що ОСОБА_3 продав зазначену
нерухомість ОСОБА_5 а також іншими доказами, які змістовно наведені у вироках
щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Кваліфікація
злочинних дій ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 190 і ч. 5 ст. 185 КК України, а
ОСОБА_1, крім того, за ч. 3 ст. 357 і ч. 1 ст. 309 КК України є правильною.

Покарання
кожному із засуджених призначено у відповідності з вимогами закону, воно є
необхідним і достатнім для їхнього виправлення і попередження нових злочинів.

Цивільний
позов у кримінальній справі вирішено з дотриманням вимог діючого законодавства.

Будь-яких
даних про порушення органом досудового слідства чи судом норм кримінального або
кримінально-процесуального закону, які були б підставою для зміни або
скасування судових рішень, на які вказують засуджені в касаційних скаргах, не
встановлено.

Беручи
до уваги наведене, колегія суддів не знаходить підстав для призначення справи
до касаційного розгляду з обов'язковим повідомленням осіб, зазначених
у ст. 384 КПК України.

Керуючись
ст. 394 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

відмовити
засудженим ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні касаційних скарг.

Судді:

Заголдний В.В. Редька А.І. Жук В.Г.