Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
17 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
головуючого судді : ОСОБА_1 , суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю прокурора : ОСОБА_4 , секретаря : ОСОБА_5 , потерпілого : ОСОБА_6 , захисника : ОСОБА_7 , підсудного : ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справу по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Клевань Рівненського району Ріввненської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, одруженого,на утриманні двоє малолітніх дітей, працюючого складальником виробів ПАТ « Клеванський лісозавод « Промінь», раніше судимого: 1) 6 березня 2003 року вироком Рівненського районного суду Рівненської області за ч.1 ст.187 КК України до трьох років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України; 6 квітня 2004 року постановою Рівненського районного суду Рівненської області звільнення від відбування покарання з випробуванням скасовано, ОСОБА_8 направлено для відбування призначеного вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 6 березня 2003 року покарання у виді позбавлення волі строком три роки; 5 грудня 2005 року постановою Полтавського районного суду Рівненської області невідбуту частину покарання 1 рік 5 місяців ____________________________________________________________________Кр. справа № 11/787/7/2015 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_9 Категорія - ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України Доповідач : ОСОБА_1 1 день ОСОБА_8 замінено на виправні роботи з відрахуванням із заробітної плати 20% на користь держави; 2) 6 листопада 2006 року вироком Рівненського районного суду Рівненської області засуджено за ч.2 ст.389 КК України до одного місяця арешту. На підставі ст.ст.71, 72 КК України до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 06 березня 2003 року та остаточно визначено покарання 2 місяці арешту,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України,

за апеляціями потерпілої ОСОБА_10 , підсудного ОСОБА_8 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

18 лютого 2008 року, приблизно о 18 год. 50 хв. по вул. Центральній в с.Застав`я Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння,умисне, з метою заволодіння чужим майном, здійснив напад на ОСОБА_10 , поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, що виразилось в навмисному здавлювані руками шиї останньої, заподіянні їй удару сокирою та декількох ударів руками по голові, внаслідок чого спричинив потерпілій легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на правій щоці, на спинці носа, в ділянці лівого колінного суглобу з садном на його фоні, садна на піднебінні та заволодів належними потерпілій: грошовими коштами в сумі 38 грн. 00 коп.; паспортом громадянина України; трьома флаконами з парфумною водою загальною вартістю 161 грн. 00 коп.; кремом для рук вартістю 12 грн. 00 коп.; тушшю для вій вартістю 12 грн. 00 коп.; двома помадами загальною вартістю 21 грн. 00 коп.; масажним гребінцем вартістю 13 грн. 00 коп.; флаконом з блиском для губ вартістю 10 грн. 00 коп.; тональним кремом для обличчя вартістю 86 грн. 00 коп.; жіночою сумочкою чорного кольору вартістю 91 грн. 25 коп.; гаманцем-дзеркальцем вартістю 18 грн. 52 коп.; гаманцем червоного кольору вартістю 47 грн. 50 коп., чим саме заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 510 гривень 27 копійок.

Крім цього, 21 травня 2009 року, приблизно о 18 год. 00 хв. по вул.Робітницького, 33, в с.Сморжів Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисне, з метою тимчасового використання для проїзду до іншого населеного пункту, повторно, незаконно заволодів транспортним засобом -автомобілем "ВАЗ-21053" д.н.з. НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_6 , вартістю 16146 грн. 48 копійок.

Окрім цього, 21 травня 2009 року приблизно о 19 год. 00 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, шляхом вільного доступу, з салону автомобіля "ВАЗ-21053" д.н.з. НОМЕР_1 , умисне, повторно, таємно викрав мобільний телефон марки "Самсунг Е-210", який належав ОСОБА_6 ..

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2014 року ОСОБА_8 засуджений: за ч.2 ст. 185 КК України на три роки позбавлення волі; за ч.1 ст.187 КК України на чотири роки позбавлення волі; за ч.2 ст.289 КК України на шість років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком 6 років без конфіскації майна. У строк відбування покарання зараховано тримання під вартою з 11.03.2008 року по 03.11.2008 року та з 14.03.2011 по 10.06.2011 року. Стягнуто із підсудного на користь ОСОБА_10 2780 гривень на відшкодування матеріальної шкоди та 17 000 гривень відшкодування моральної шкоди. Вирішені питання про речові докази у справі.

В поданих на вирок суду апеляціях:

- потерпіла ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 , призначення йому покарання і вирішення цивільного позову, та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України та призначити йому покарання, шляхом складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 15 років, цивільний позов задовольнити у повному обсязі та задовольнити заяву про накладення арешту на майно ОСОБА_8 . В обґрунтування вимог покликається на те, що судом безпідставно виключено повторність як кваліфікуючу ознаку розбою, оскільки на час вчинення злочину ОСОБА_8 мав не погашену судимість. Вказує на порушення місцевим судом ст.277 КПК України, оскільки суд не дотримався вимог про розгляд справи в межах пред`явленого обвинувачення. Доводить, що суд безпідставно взяв до уваги відсутні в матеріалах справи докази - оригінали вироків, протоколи судових засідань про зміну відбуття покарання. Судом не вірно зараховано у строк відбування покарання засудженого терміни з 11.03.2008 року по 03.11.2008 року та з 14.03.2011 року по 10.06.2011 року, а також не мотивовано призначення покарання за сукупністю злочинів. Також судом не враховано наявність обтяжуючих покарання обставин - вчинення злочину повторно, з особливою жорстокістю та рецидив злочинів. Вказує, що судом було невірно вирішено її цивільний позов, оскільки засуджений в судовому засіданні визнавав позовні вимоги.

- підсудний ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким виправдати його за ч.2 ст.289, ч.2 ст.185 КК України, змінити кваліфікацію його дій з ч.1 ст.187 на ч.2 ст.186 КК України, і призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. Вказує, що суд у вироку не вказав, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Доводить, що не мав наміру викрадати мобільний телефон ОСОБА_6 , який він забрав з салону автомобіля. Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано обмежився оголошенням письмових показань потерпілої ОСОБА_10 , відмовившись від її допиту, оскільки під час досудового слідства та судового розгляду справи під головуванням інших суддів, потерпіла надавала суперечливі показання, які суд прийняв як достовірні. В обгрунтування своїх вимог вказує, що при проведенні судово-медичної експертизи не було встановлено жодних тілесних ушкоджень ні на голові, ні на шиї ОСОБА_10 , що спростовує показання потерпілої про те, що він душив її за шию та наніс удар сокирою. Також покликався на безпідставність задоволення цивільного позову потерпілої, оскільки нею не було надано жодних доказів на підтвердження понесених витрат, у тому числі на лікування, а також не доведено заподіяння моральної шкоди.

Від інших учасників судового провадження апеляції не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи підсудного ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просять задовольнити їх апеляцію та відмовити в задоволенні апеляції потерпілої , думку прокурора , який просить апеляцію потерпілої задовольнити частково та відмовити в задоволенні апеляції підсудного, думку потерпілого ОСОБА_6 , який просить задовільнити апеляцію підсудного, провівши часткове судове слідство, судові дебати, заслухавши останнє слово підсудного, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши наведені в апеляціях доводи, колегія суддів вважає, що апеляція потерпілої підлягає частковому задоволенню, апеляція засудженого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст. ст.323, 324, 334 КПК України 1960 року, п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 « Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування в ньому матеріального закону і дотримання при провадженні справи кримінально-процесуального закону. Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Висновок суду про винуватість засудженого ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 67 КПК України 1960 року, яким судом дана правильна юридична оцінка.

Висновки суду, викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінальної справи, підтверджені показаннями потерпілого ОСОБА_6 , даних ним як під час досудового розслідування, в суді першої та апеляційної інстанцій, який підтвердив, що 21 травня 2009 року після спільного з ОСОБА_8 і ОСОБА_11 вживання горілки в будинку останнього , заснув. Коли прокинувся, то виявив зникнення власного легкового автомобіля , ключів від нього і мобільного телефону «Самсунг Е-210». Ключі від автомобіля та технічний паспорт знаходилися в кишені його штанів. Під час розпивання алкогольних напоїв ОСОБА_8 дозволу на поїздку автомобілем та ключів від нього не просив і дозволу їхати автомобілем підсудному не давав . Зазначені показання потерпілий ОСОБА_6 дав також під час допиту на досудовому слідстві та на очній ставці з ОСОБА_8 (т.1 а.с.43-44, 52-53).

Показання потерпілого ОСОБА_6 щодо обставин вчинення крадіжки мобільного телефону та незаконного заволодіння транспортним засобом підтверджені послідовними показаннями підсудного ОСОБА_8 , який він дав під час досудового слідства (а.с. 121,122 Т.1).

Показання потерпілого ОСОБА_12 щодо обставин незаконного заволодіння легковим автомобілем в суді першої інстанції підтвердила свідок ОСОБА_13 ( (а.с.72,73 Т.4), яка зазначила , що від потерпілого дізналась про те, що ключі від автомобіля були витягнуті з його кишені ОСОБА_8 , а також зник мобільний телефон.

Із зазначених підстав колегія суддів вважає безпідставними доводи підсудного ОСОБА_8 про надання переваги тим показанням, які дали підсудний і потерпілий ОСОБА_6 на досудовому слідстві.

На думку колегії суддів, доводи підсудного ОСОБА_8 про відсутність корисливого умислу на крадіжку належного потерпілому ОСОБА_6 мобільного телефону є безпідставними, оскільки підсудний збув його ОСОБА_14 за 50 гривень. Свідок ОСОБА_14 підтвердив, що 25 травня 2009 року погодився на пропозицію ОСОБА_8 придбати в останнього мобільний телефон « Самсунг Е-210» за 50 гривень (а.с. 143 Т.1). Вказані обставини були підтверджені самим ОСОБА_8 на досудовому слідстві.

Зазначеним доказам суд першої інстанції дав належну оцінку і правильно кваліфікував дії засудженого за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за ч.2 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Що стосується висновку суду першої інстанції про доведенність вчинення підсудним ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, то на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, які підтверджені належними та допустимими доказами, неправильно кваліфікував дії підсудного.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілої ОСОБА_10 , які нею дані під час досудового слідства та підтверджені нею в суді першої інстанції, згідно яких 18 лютого 2008 року біля 18 год 50 хвилин в с.Застав"я Рівненського району Рівненської області на неї було здійснено напад. Даний напад полягав в тому, що нападник, знаходячись позаду неї, обхопив її за шию та почав згинати до землі. У відповідь на вказані дії вона здійснила фізичний опір. З метою подолання її фізичного опору вказана особа вдарила її як з`ясувалося потім сокирою в голову, внаслідок чого вона втратила координацію рухів та впала на землю. В подальшому нападник наніс їй ще удари рукою в обличчя, при цьому заволодів належною їй сумочкою з грошима та особистими речами (а.с. 38-41 Т.2).

Зазначені показання потерпілої відповідають показанням, даним нею на очній ставці з ОСОБА_8 .. Крім цього, підсудний також підтвердив показання потерпілої ОСОБА_10 щодо часу, місця та способу нападу з метою заволодіння її майном ( а.с. 49-51 Т.2).

Доводи апеляції підсудного ОСОБА_8 про те, що місцевий суд не обґрунтовано обмежився оголошенням письмових показань потерпілої ОСОБА_10 не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки згідно з ст.267 КПК України 1960 року давати показання - це право, а не обов`язок потерпілого, а тому заява потерпілої з проханням розглянути кримінальну справу за її відсутності та підтвердження її показань даних раніше не суперечить кримінально-процесуальному законодавству. Також колегія суддів враховує, що потерпіла в судовому засіданні підтвердила свої показання, які вона дала на досудовому слідстві (т.3 а.с.180).

За висновком судово-медичної експертизи № 312/Е-844 від 30 квітня 2008 року у потерпілої ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на спинці носа, на правій щоці, в ділянці лівого колінного суглобу, з садном на його фоні, садна на піднебінні. Вказані тілесні ушкодження спричинені дією тупих предметів, не суперечить відміченому в обставинах справи терміну виникнення і відносяться до легких тілесних ушкоджень ( а.с.81 Т.2).

Покликання підсудного ОСОБА_8 на те, що в його діях наявний склад злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, а не ст.187 КК України , на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» небезпечне для життя чи здоров`я насильство (стаття 187, частина третя статті 189 КК) - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Як вбачається з досліджених доказів, ОСОБА_8 здійснив напад на потерпілу ОСОБА_10 з метою заволодіння її майном, застосувавши інші насильницькі дії, які не призвели до заподіяння потерпілій легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження , але були небезпечними для життя та здоров`я в момент їх вчинення ( придушення за шию).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КК України, якщо невідбуту частину покарання було замінено більш м`яким покаранням, то строк погашення судимості обчислюється з дня відбуття більш м`якого покарання (основного та додаткового).

Тобто злочин, за який ОСОБА_8 засуджений вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 6 березня 2003 року за ч.1 ст.187 КК України (розбій) є тяжким, 6 років з дня відбуття призначеного покарання не минуло, а тому судимість на момент вчинення злочину щодо ОСОБА_10 не погашена, як про це обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі потерпілої.

На вказані вимоги закону суд першої інстанції увагу не звернув, дійшов передчасного висновку про необхідність перекваліфікації дій винного з ч. 2 на ч. 1 ст. 187 КК України.

Із матеріалів кримінальної справи вбачається, що, не погоджуючись з вироком місцевого суду, в апеляції потерпіла ОСОБА_10 просила вирок скасувати та постановити новий вирок, покликаючись на неправильну перекваліфікацію дій винного з ч. 2 на ч. 1 ст. 187 КК України, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, внаслідок м`якості. На обґрунтування своїх вимог наголошувала, що судимість ОСОБА_8 за вироком від 6 березня 2003 року, яким останнього засуджено за ч. 1 ст. 187 КК України не погашена, а тому суд незаконно виключив кваліфікуючу ознаку вчинення злочину особою, яка раніше вчинила розбій та безпідставно перекваліфікував дії винного.

За таких обставин, колегія суддів кваліфікує дії ОСОБА_8 в цій частині обвинувачення за ч.2 ст.187 КК України, як розбій, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.

З огляду на викладене, заперечення ОСОБА_8 в суді першої інстанції, при апеляційному розгляді щодо вчинення ним злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України, колегія суддів розцінює як позицію підсудного щодо реалізації ним права на захист, намагання уникнути передбаченої законом відповідальності.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано кримінальний закон, що відповідно до п.4 ч.1 ст.367 КПК України (1960 р.) є підставою для скасування вироку суду.

Покликання потерпілої ОСОБА_10 щодо необхідності долучення до матеріалів даної кримінальної справи оригіналів попередніх вироків і протоколів судових засідань про зміну відбуття покарання є безпідставними, оскільки такі документи повинні знаходитись виключно в матеріалах справ, по яких вони постановлені.

Разом з тим доводи потерпілої щодо неправильності зарахування у строк відбування покарання ОСОБА_8 строків тримання під вартою, зазначеного у вироку, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу. Згідно даних протоколу затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину, 12 березня 2008 року об 11 год. ОСОБА_8 було затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, оскільки потерпіла прямо вказала на дану особу (т.2 а.с.42-45). Тому у строк відбуття покарання ОСОБА_8 слід зарахувати тримання під вартою з 12.03.2008 року по 03.11.2008 року та з 14.03.2011 року по 10.06.2011 року.

Доводи потерпілої ОСОБА_10 про безпідставне не визнання обставинами, які обтяжують покарання - вчинення злочину повторно, з особливою жорстокістю та рецидив злочинів не заслуговують на увагу, оскільки дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, в яких кваліфікуючою ознакою зазначено- вчинення злочину повторно. Відповідно до ч.4 ст.67 КК України вказана обставина, передбачена як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію,та не може ще раз судом враховуватися при призначенні покарання як така, що його обтяжує. Що стосується вчинення злочину з особливою жорстокістю, то вказані дії охоплюються об`єктивною стороною злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

Також судом не може визнаватися обставиною, яка обтяжує покарання- рецидив злочинів, оскільки відповідно до ч.1 ст.275 КПК України 1960 р. розгляд справи проводиться тільки відносно підсудних і тільки в межах пред`явленого їх обвинувачення.

Як вбачається з обвинувального висновку (а.с.125 Т.2), органами досудового слідства встановлено лише одну обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. За таких обставин, суд не може вийти за межі висунутого обвинувачення.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_8 покарань за ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України, керуючись вимогами ст. 65 КК України , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості та два тяжких, обставину, яка пом`якшує покарання відшкодування завданого збитку потерпілому ОСОБА_6 , обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, особу обвинуваченого, який є раніше судимий, має на утриманні двоє малолітніх дітей, по місцю проживання та роботи характеризується із задовільної сторони, відсутність претензій майнового та морального характеру зі сторони потерпілого ОСОБА_6 і дійшла висновку, що виправлення підсудного можливе лише в ізоляції від суспільства шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.185 КК України та в мінімальних межах санкцій ч. 2 ст. 187, ч.2 ст.289 КК України, що буде відповідати тяжкості вчинених злочинів та особі винного, сприяти його виправленню в подальшому, попередженню вчинення ним нових злочинів.

Остаточне покарання підсудному ОСОБА_8 визначити відповідно до ч.1 ст.70 КК України, застосувавши принцип поглинення менш суворих покарань більш суворим. Застосовуючи зазначений принцип , колегія суддів враховує дані про особу винного , обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість вчинених злочинів, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків .

Відповідно до ст.328 КПК України (1960 р.) постановляючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Що стосується вирішення судом першої інстанції заявленого цивільного позову ОСОБА_10 , то на думку колегії суддів, позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 щодо відшкодування матеріальної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки нею не доведено факт заподіяння такої шкоди внаслідок дій підсудного.

На думку колегії суддів обґрунтовано стягнуто з підсудного на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 17 000 гривень. Визначаючи її розмір, суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.1167 ЦК України, врахувавши характер та глибину душевних страждань потерпілої внаслідок вчинення щодо неї тяжкого злочину, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в зазначеному розмірі.

Судом першої інстанції відмовлено потерпілій у відшкодуванні витрат на правову допомогу в розмірі 9000 гривень. Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції не мотивував своє рішення.

З врахуваннях наданих суду доказів про понесення ОСОБА_10 витрат на правову допомогу адвоката (а.с.117-124 Т.3), колегія суддів дійшла висновку про задоволення цивільного позову в розмірі 8 000 гривень в межах документально підтверджених витрат.

Виходячи з викладеного, відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.378 КПК України (1960 р.), вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового вироку.

Керуючись ст.ст.323, 365, 366, 367, 371, 378 КПК України (1960 р.), п.11 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року, колегія суддів,

З А С У Д И Л А:
Апеляцію потерпілої ОСОБА_10 задовольнити частково, апеляцію засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2014 року щодо ОСОБА_8 , скасувати.

Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185 , ч.2 ст.187, ч.2 ст.289 КК України і призначити йому покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки; - за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років з конфіскацією належного йому на праві приватної власності майна; - за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, визначити ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років з конфіскацією належного йому на праві приватної власності майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з 18 лютого 2014 року.

В строк відбування покарання ОСОБА_8 зарахувати строк тримання під вартою з 12.03.2008 року по 03.11.2008 року та з 14.03.2011 року по 10.06.2011 року.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_8 задовольнити частково.

Стягнути з підсудного ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 17 000 ( сімнадцяти тисяч) гривень, витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 8 000 ( восьми тисяч) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Запобіжний захід ОСОБА_8 залишити попередній- тримання під вартою.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ учасниками судового розгляду протягом одного місяця з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_8 , який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

С У Д Д І :

________________ ________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3