В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.05.2013

Артемівський міськрайонний суд
Донецької області у складі:

головуючого судді
Шевченко Л.В.

при секретарі судового засідання
Івашко К.В.

за участю сторони обвинувачення:

прокурора Овчаренка О.Ф.,

потерпілих ОСОБА_1, ОСОБА_2

сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3, захисника
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Артемівськ
Донецької області кримінальне
провадження, внесене до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за №
0000206 від 26.11.2012 року

за обвинуваченням

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Умань
Черкаської області, українця, гр-н
України, освіта середня технічна, не
працює, раніше судимий: 13.09.1983 року
Уманським міським судом Черкаської
області за ст. 140 ч. 2 КК України (в
редакції 1960 року) до двох років
виправних робіт з відрахуванням у
дохід держави 20%; 19.07.1984 року Уманським
міським судом Черкаської області за
ст.ст. 81 ч. 3, 208, 42 КК України (в редакції
1960 року) до трьох років і чотирьох
місяців позбавлення волі; 04.06.1992 року
Маньківським міським судом Черкаської
області за ст. 143 ч. 2 КК України (в
редакції 1960 року) до двох років
позбавлення волі; 25.02.1994 року Уманським
міським судом Черкаської області за
ст.ст. 141 ч. 2, 144 ч.2, 42 КК України (в
редакції 1960 року) до чотирьох років
чотирьох місяців і 27 днів позбавлення
волі; 05.07.2000 року Уманським міським
судом Черкаської області за ст. 140 ч. 2 КК
України (в редакції 1960 року) до 2 років
позбавлення волі; 29.05.2002 року Уманським
міським судом Черкаської області за ст.
307 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення
волі з конфіскацією майна - звільнений
24 липня 2006 року за постановою
Микитівського районного суду м
Горлівки Донецької області віл 14 липня
2006 року умовно - достроково на не
відбутий термін 11 місяців і 7 днів,
зареєстрований: АДРЕСА_1, фактично
мешкав: АДРЕСА_2,

у скоєнні кримінальних злочинів,
передбачених ст.ст. 395, 186 ч. 3. 185 ч. З КК
України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3, будучи раніше судимий 05.07.2000
року Уманським міським судом
Черкаської області за ст. 140 ч. 2 КК
України (в редакції 1960 року) до 2 років
позбавлення волі; 29.05.2002 року Уманським
міським судом Черкаської області за ст.
307 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення
волі з конфіскацією майна - звільнений
24 липня 2006 року за постановою
Микитівського районного суду м.
Горлівка Донецької області від 14 липня
2006 року умовно - достроково на не
відбутий термін 11 місяців і 7 днів, і
маючи не зняту і не погашену в
установленому законом порядку
судимість, знову вчинив кримінальні
правопорушення за наступних обставин.

14 липня 2006 року за поданням начальника
Микитівської виправної колонії у м.
Горлівка УГДУВІН в Донецькій області,
постановою Микитівського районного
райсуду м. Горлівка Донецької області
відносно звільненого з місць
позбавлення волі ОСОБА_3 на підставі ст.
3 п. «г», ст. 10 п.п. «А. б, в, г» Закону
України «Про адміністративний нагляд
за особами, звільненими з місць
позбавлення волі» від 01.12.1994 року, було
встановлено адміністративний нагляд
строком на два роки, і у відношенні
ОСОБА_3 були встановлені наступні
обмеження: - заборона виходу з будинку з
20 год. 00 хв. до 04 год. 00 хв. ранку окрім як
на роботу; - заборона виїзду і
обмеження часу виїзду по особистих
справах за межі міста (району); -
заборона відвідування місць
розпивання спиртних напоїв:
ресторанів, кафе, пивних барів,
виноводочних магазинів; - з'являтися на
реєстрацію в МВВС 4 рази на місяць.

При звільненні з місць позбавлення
волі, 24.07.2006 року начальником
Микитівського ІК № 87 УГДУВІН в
Донецькій області, ОСОБА_3 був
попереджений про кримінальну
відповідальність за порушення правил
адміністративного нагляду і
несвоєчасне прибуття до обраного місця
проживання та реєстрації в ОВС. По
прибуттю з місць позбавлення волі,
ОСОБА_3 став на облік в Артемівському МВ
ГУМВС України в Донецькій області та
зареєструвався за адресою АДРЕСА_1, де
за ним здійснювався нагляд. Однак,
ОСОБА_3 на шлях виправлення не став, і з
метою ухилення від адміністративного
нагляду, діючи умисно, самовільно, без
дозволу ОВС, що здійснюють
адміністративний нагляд, після 27.10.2007
року припинив з'являтися на реєстрацію
в Артемівський МВ ГУМВС України в
Донецькій області, та 9 березня 2008 року
з місця проживання зник, і за місцем
реєстрації не проживав.

20 лютого 2008 року приблизно о 19 год. 00 хв.,
з метою скоєння таємного викрадення
чужого майна, на невстановленому в ході
слідства автомобілі «таксі» приїхав до
будинку АДРЕСА_3, де діючи навмисно та
повторно, переслідуючи корисливі цілі,
спрямовані на таємне викрадення чужого
майна, шляхом пошкодження замка
вхідних дверей будинку АДРЕСА_3 по
вказаній вулиці, проник до приміщення
будинку, звідки зі столу в зальній
кімнаті таємно викрав кольоровий
телевізор фірми «Samsung» моделі СS21ХЗМLDS
разом з пультом дистанційного
керування, вартістю 702 гривні 00 копійок,
що належить ОСОБА_1, та при вантажі
викраденого телевізора в зазначений
автомобіль, ОСОБА_3 разом з викраденим
був застигнутий потерпілим ОСОБА_1,
який розуміючи злочинні дії ОСОБА_3,
спробував зупинити останнього, однак
ОСОБА_3. так само розуміючи, що його
злочинні дії викриті, нічого не
пояснюючи, і вже діючи відкрито, разом з
викраденим телевізором на автомобілі
«таксі» зник з місця скоєння злочину, і
розпорядився ним на свій розсуд, чим
заподіяв потерпілому ОСОБА_1
матеріальний збиток у вказаному
розмірі.

07 березня 2008 року, приблизно в 19
годин 00 хвилин, знаходячись в компанії
особи, яка не досягла віку, з якого
настає кримінальна відповідальність -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, і вступивши з
останнім в злочинну змову, спрямовану
на вчинення таємного викрадення чужого
майна. Після чого, з метою реалізації
свого злочинного наміру, у вказаний
день і час прийшли до будинку АДРЕСА_4,
де діючи навмисно, повторно та
спільно, шляхом вільного доступу
проникли в сарай, розташований у дворі
вказаного домоволодіння, звідки таємно
викрали, три автомобільних колеса в
зборі покришка з дорожньо - трековим
протектором, розмір 16 дюймів Х225,
камера, легко сплавний диск) вартістю 888
гривень 00 копійок за одне колесо, на
суму 2664 гривні 00 копійок, і такий, що не
представляє цінності та що був у
використанні редуктор, що належать
ОСОБА_2, після чого разом з викраденим
зникли з місця скоєння злочину, і
розпорядилися ним по свій розсуд,
заподіявши ОСОБА_2 матеріальний збиток
на загальну суму 2664 гривні 00 копійок.

В судовому засіданні обвинувачений
ОСОБА_3 визнав себе винним повністю у
скоєнні злочину, передбаченого ст.395 КК
України, частково у скоєнні злочину,
передбаченого ст. 185 ч.3 КК України та не
визнав вину у скоєнні злочину,
передбаченого ст. 186 ч.3 КК України. Крім
того обвинувачений ОСОБА_3 визнав
цивільний позов в частині стягнення
матеріальної шкоди в сумі 2664 грн., в
частині відшкодування моральної шкоди
цивільний позов не визнав. Своє
ставлення до вчинених злочинів ОСОБА_3
пояснив наступним.

ОСОБА_3 визнав свою провину у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ст. 395 КК України,
оскільки дійсно порушив правила
адміністративного нагляду,
встановленого постановою
Микитівського районного суду м.
Горловка, самовільно виїхав з місця
проживання, нікого не повідомивши про
це, а також не з'являвся на реєстрацію. В
цій частині суд визнав недоцільним
дослідження доказів, оскільки
обвинувачений не оспорював
обвинувальний акт в цій частині та вину
визнав.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_3
за ст. 395 КК України, як самовільне
залишення особою місця проживання з
метою ухилення від адміністративного
нагляду, а також неприбуття без
поважних причин у визначений строк до
обраного місця проживання особи, щодо
якої встановлено адміністративний
нагляд у разі звільнення з місць
позбавлення волі.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3
свою вину за ч.3 ст.186 КК України не
визнав та показав, що телевізор забирав
у ОСОБА_1 за попередньою з ним
домовленістю, щоб віддати його в
заставу, а потім або викупити його та
повернути ОСОБА_1 або віддати йому
інший телевізор. Також пояснив, що в
лютому 2008 року від своєї співмешканки
ОСОБА_6 він дізнався про те, що його
матір дуже хвора і він вирішив поїхати
до неї в місто Умань Черкаської
області. Оскільки грошей в нього не
було, то він згадав, що його знайомий
ОСОБА_1 був винен йому 400 грн., які
зобов'язувався повернути та не
повернув. Він звернувся до ОСОБА_1 та
повідомив його про те, що приїде до
нього додому, забере в нього телевізор
в рахунок боргу, продасть його та таким
чином повернее собі борг, з чим ОСОБА_1
погодився. Також він пояснив, що в той
день, 20 лютого 2008 року він на зупинці м.
Артемівськ найняв «таксі» марки ВАЗ та
поїхав додому до ОСОБА_1, десь приблизно
о 19.00 год., під'їхавши до будинку через
незаперту хвіртку зайшов у двір
будинку, там нікого не було. В будинку, в
одній з кімнат горіло світло. Пізніше
він побачив господаря будинку
«ОСОБА_10» та двох незнайомих хлопців з
ним, вони сиділи та розмовляли. Тих
хлопців він не знав. Потім він побачив
ОСОБА_1, покликав його до себе та сказав,
що приїхав за телевізором, щоб забрати
його та продати в рахунок його боргу.
Обвинувачений пояснив, що ОСОБА_1 надав
йому дозвіл, тоді він зайшов до зальної
кімнати, де зі столу взяв телевізор та
дистанційний пульт до нього, вийшов
разом з ОСОБА_1 з будинку, погрузив
телевізор на заднє сидіння автомобіля
таксі та поїхав. Після цього він поїхав
в місто Краматорськ та продав цей
телевізор за 400 грн. незнайомому
чоловіку, потім поїхав з міста
Артемівськ до матері, в місто Умань, де
пробув до початку березня 2008 року.
Наявність боргу в 400 грн. ОСОБА_1 перед
ним він пояснював тим, що ОСОБА_1
начебто отримав переказ, який на його
ім'я за проханням ОСОБА_3 переказала
матір ОСОБА_3, він отримав переказ, але
гроші йому не віддав, а також тим, що
вони разом з ОСОБА_1 купували пальне,
щоб потім продати, він віддав гроші за
двох, а ОСОБА_1 з ним не розплатився.
Крім того, ОСОБА_3 показав, що разом з
ОСОБА_1 він приходив на ринок до ОСОБА_9,
щоб здати в заставу мобільний телефон
ОСОБА_1 та отримати 600 грн., які б пізніше
вони могли використати на оплату
пального.

Допитаний в судовому засіданні
потерпілий ОСОБА_1 показав, що він
працював в совхозі Чапаєва, де і
познайомився з обвинуваченим ОСОБА_3 ще
в 2006 році. Потім він пішов працювати
таксистом і вже спілкувався з
обвинуваченим по роботі, возив його у
Краматорськ, також по місту Артемівськ.
Були випадки, коли він приходив до
нього до дому, просив його
переночувати, оскільки він лаявся зі
своєю співмешканкою. Так було декілька
разів, коли він залишався у нього на 1
або 3 дні. На той час ОСОБА_1 орендував
частину будинку у ОСОБА_10, якого
називали просто «ОСОБА_10». Ключів від
тієї частини будинку, що він орендував,
він ніколи і нікому не давав. В той день,
20 лютого 2008 року він цілий день був
удома, відпочивав, оскільки йму
необхідно було вночі йти на роботу.
Приблизно о 19 годині він вийшов з
будинку та пішов до туалету. Перед тим,
як вийти з будинку, він вимкнув світло в
кімнаті та закрив двері на накладний
замок, а ключ забрав із собою. Коли він
знаходився у туалеті, він почув гуркіт,
але подумав, що гуркіт вчиняє господа
будинку «ОСОБА_10» та не придав цьому
значення. Коли він вийшов з туалету, то
побачив, що ті звері, які він замкнув на
накладний замок, - відкриті, та в
будинку горить світло. Підійшовши до
будинку та зайшовши до нього, він
побачив, що в кімнаті відсутній
телевізор. Він швидко вийшов з будинку,
та побачив, як ОСОБА_3 ставить його
телевізор на заднє сидіння автомобіля
«таксі». Він, вже наздогоняючи
відїжджаючий автомобіль, спитав в
нього «Що ти робиш?», у відповідь на
запитання він почув як ОСОБА_3 йому
каже: «Що йому необхідні гроші, і він
через тиждень приїде і вони
розберуться у всьому». Після цього він
сів у автомобіль та поїхав з його
телевізором. Пульт дистанційного
управління він також забрав із собою.
ОСОБА_1 пояснив, що не зміг наздогнати
автомобіль. В той же день, ОСОБА_3
подзвонил ОСОБА_1 та запевнив його, що
коли приїде від матері з Умані, купить
йому автомобіль. Пізніше, десь
приблизно через 3 неділі, ОСОБА_3
подзвонив йому та сказав, що він продав
його телевізоз з пултом управління в
місті Краматорськ, розповів сааме де і
кому. Більше він з ОСОБА_3 не
спілкувався, його телефон був
вимкнений. Також в судовому засіданні
ОСОБА_1 пояснив, що ніколи не давав
дозволу ОСОБА_3 забирати його телевізор
в нього удома та продавати його, або
віддавати в заставу, або користуватися
чи розпоряджатися ним як того забажає
ОСОБА_3 Коли ОСОБА_3 не віддав йому
телевізор та пульт, не віддав гроші за
них він зрозумів, що ОСОБА_3 телевізор в
нього викрав та розпорядився ним на
свій розсуд. Заяву в міліцію написав
пізніше, оскільки не хотів визнавати
себе ошуканим та сподівався, що ОСОБА_3,
якого він вважав своїм знайомим,
поверне йому телевізор та пульт
дистанційного управління.

На ствердження ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1
мав борг перед ним, останній повідомив,
що він ніколи не брав у нього гроші в
позику. Щодо пояснень ОСОБА_3 про те, що
ОСОБА_1 отримав кошти, які переказала
матір ОСОБА_3 та не повернув
обвинуваченому, ОСОБА_1 повідомив, що
дійсно колись був такий випадок, що він
на прохання обвинуваченого отримував
кошти, оскільки на той час в нього був
відсутній паспорт та він не хотів, щоб
про отримані кошти знайла його
співмешканка, але вони ходили разом,
він їх отримав та одразу віддав
обвинуваченому, він ніколи не
розпоряджався коштами, які отримав за
переказом від матері обвинуваченого
для нього ж. Крім того, йому не
зрозуміло, як це стосується цього
кримінального провадження, до чого ці
питання до викраденого телевізора.

ОСОБА_3 в судовому засіданні просив
викликати свідка ОСОБА_9, який міг би
підтвердити, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
були взаємні боргові зобов'язання.

Допитаний в судовому засіданні за
клопотанням сторони захисту ОСОБА_9
пояснив, що він допомагає матері, яка
працює приватним підприємцем на ринку.
На той час ОСОБА_3 співмешкав з його
матір'ю ОСОБА_6 Свыдок ОСОБА_9
пыдтвердив, що був такий випадок, коли
обвинувачений ОСОБА_3 прийшов до нього
на ринок та просив позичити гроші. Він
відповів, що грошей немає, тоді
обвинувачений запропонував взяти у
нього під заставу мобільний телефон за
600 грн. Приходив він з іншим чоловіком,
якого він не знав. ОСОБА_3 залишив у
нього телефон, ОСОБА_9 віддав гроші
ОСОБА_1, тому що телефон був його. Але
гроші йому пізніше ніхто не повернув,
він користувався цим телефоном а
пізніше продав його. Марку телефона він
пом'ятає. Домовлявся про заставу
телефона ОСОБА_3

Потерпілий ОСОБА_1 підтвердив, що
дійсно був такий випадок, коли вони з
обвинуваченим ОСОБА_3 ходили на ринок,
підходили до продавця телефонів, але з
ним розмовляв ОСОБА_3 Цього продавця
він не знав раніше. ОСОБА_3 домовився з
ним, але про що він не знав, оскільки він
сказав ОСОБА_3, що хоче продати телефон,
а не здавати його в заставу, як на цьому
наполягає обвинувачений. Гроші в сумі
600 грн. отримав ОСОБА_1, але за продаж
телефона, оскільки він не виказував
наміру забирати телефон.

Допитана в судовому засіданні
свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона
познайомилась з ОСОБА_3, коли він
відбував покарання в тюрмі, вони
листувалися з ним з 2003 року. Потім, коли
в 2006 році він звільнився, приїхав до
неї. Вони почали жити разом. Він не
працював, але допомагав їй. Вона
підтвердила, що був такий випадок, коли
до них додому приїжджали двоє
незнайомих хлопців, вона за проханням
ОСОБА_3 вийшла до них, вони погрожували,
залякували її, казали, щоб віддала 600
грн. ОСОБА_3 тоді до них не вийшов,
сказав, що заборгував, точно вона не
пам'ятає за що, може за пальне. Вона тоді
віддала 600 грн. цим хлопцям. Щоб ОСОБА_3
привозив додому пальне вона не
пам'ятає. Хоч вона гроші і віддала, але
від ОСОБА_3 вона їх не отримала. Про
ОСОБА_1 вона знала, бачила його один раз.
При розмові ОСОБА_1 з ОСОБА_3 вона не
була присутньою.

Зважаючи на встановлені
обставини справи, суд оцінює показання
обвинуваченого ОСОБА_3, згідно яким він
свою вину у скоєнні злочину не визнав,
мотивуючи, що попередньо домовився з
потерпілим ОСОБА_1 про те, що забере
телевізор в рахунок боргу, як обрана
ним захисна позиція, із метою
применшення своєї ролі у вчиненому.
Ніякими допустими та належними
доказами не доведено ані наявності
будь якого боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_3,
ані попередньої домовленості між ними
про те, що ОСОБА_3 за відсутності ОСОБА_1
у нього вдома приїде та забере
телевізор.

Вина обвинуваченого ОСОБА_3 у
скоєнні злочину, передбаченого ст.186 ч.3
КК України підтверджується:

- протоколом огляду місця події від
03.05.2008 року, під час якого було оглянуто
приміщення будинку АДРЕСА_3, де з
приміщення зальної кімнаті 20.02.2008 року
приблизно о 19.00 год. ОСОБА_3 викрав
телевізор марки «Samsung», що належав
ОСОБА_1 (арк. с. 76-80);

- протоколом огляду місця події від
12.05.2012 року, під час якого був оглянутий
та вилучений кольоровий телевізор
марки «Samsung» моделі СS21ХЗМLDS серійний
номер В54039ТХ300455 разом з пультом
дистанційного управління, який 20.02.2008
року ОСОБА_3 відкрито викрав з
приміщення будинку АДРЕСА_3 у ОСОБА_1;

- протоколом очної ставки, в якому (арк.
с. 200-201);

- висновком товарознавчої експертизи
від 06.06.2008 року № ЄК-230, згідно з яким
ринкова вартість телевізора марки
«Samsung» моделі СS21ХЗМLDS станом на 20.02.2008
року становить 702 грн. (арк. с. 101);

- оголошеним в судовому засіданні
протоколом допиту свідка ОСОБА_11, який
пояснив, що телевізор фірми Самсунг
йому привіз незнайомий чоловік по
прозвищу «ОСОБА_3», з ним був ще один
чоловікпультом дистанційного
керування, в пластмасовому корпусі, за
який він віддав 400 грн. (арк. с. 103).

Кримінальне правопорушення,
передбачене ст. 186 ч.3 - це грабіж,
поєднаний з проникненням у житло, інше
приміщення чи сховище або що завдав
значної шкоди потерпілому. У Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 10
від 6 листопада 2009 року «Про судову
практику у справах про злочини проти
власності» роз'яснюється, що грабіж - це
відкрите викрадення чужого майна у
присутності потерпілого або інших
осіб, які усвідомлюють протиправний
характер дій винної особи, яка у свою
чергу усвідомлює, що її дії помічені і
оцінюються як викрадення. Дії,
розпочаті як крадіжка, але виявлені
потерпілим чи іншими особами і,
незважаючи на це, продовжені винною
особою з метою заволодіння майном,
належить кваліфікувати як грабіж, а в
разі застосування насильства чи
висловлювання погрози його
застосування - залежно від характеру
насильства чи погрози - як грабіж чи
розбій. Вирішуючи питання про
наявність у діях винної особи такої

кваліфікуючої ознаки, як проникнення в
житло, інше приміщення чи сховище, слід
мати на увазі таке. Під проникненням у
житло, інше приміщення чи сховище слід
розуміти незаконне вторгнення до них
будь-яким способом (із застосуванням
засобів подолання перешкод або без їх
використання; шляхом обману; з
використанням підроблених документів
тощо або за допомогою інших засобів),
який дає змогу винній особі викрасти

майно без входу до житла, іншого
приміщення чи сховища. Вирішуючи
питання про наявність у діях винної
особи названої кваліфікуючої ознаки
суди повинні з'ясовувати, з якою метою
особа опинилась у житлі, іншому
приміщенні чи сховищі та коли саме в
неї

виник умисел на заволодіння майном.
Викрадення майна не можна розглядати
за ознакою проникнення в житло або інше
приміщення чи сховище, якщо умисел на
викрадення майна у особи виник під час
перебування в цьому приміщенні. Якщо
дії, розпочаті як крадіжка, поєднана з
проникненням у житло, інше приміщення
чи сховище, переросли в грабіж чи
розбій, вчинене слід кваліфікувати
відповідно за частиною третьою статті
186 КК або частиною третьою статті 187
КК.

Дослідивши наведені докази в їх
сукупності, суд приходить до
переконання, що вина обвинуваченого
ОСОБА_3 у скоєнні кримінального
правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.3
КК України доведена і його дії слід
кваліфікувати як такі, що виразилися у
відкритому викраденні чужого майна,
вчинені повторно, поєднані з
проникненням у житло, - грабіж .

Наявність кваліфікуючої ознаки
«повторність» у діях ОСОБА_3
підтверджується тим, що раніше судимий
05.07.2000 року Уманським міським судом
Черкаської області за ст. 140 ч. 2 КК
України (в редакції 1960 року) до 2 років
позбавлення волі, 29.05.2002 року Уманським
міським судом Черкаської області за ст.
307 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення
волі з конфіскацією майна - звільнений
24 липня 2006 року за постановою
Микитівського районного суду м.
Горлівка Донецької області від 14 липня
2006 року умовно - достроково на не
відбутий термін 11 місяців і 7 днів, ці
попередні судимості не погашені в
установленому законом порядку,
оскільки відповідно до ст. 89 КК України
такими, що не мають судимості,
визнаються: особи, засуджені до
позбавлення волі або основного

покарання у виді штрафу за злочин
середньої тяжкості, якщо вони протягом
трьох років з дня відбуття покарання
(основного та додаткового) не вчинять
нового злочину; 8) особи, засуджені до
позбавлення волі або основного
покарання у виді штрафу за тяжкий
злочин, якщо вони протягом шести років
з дня відбуття покарання (основного та
додаткового) не

вчинять нового злочин.

Допитаний в судовому засіданні
обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у
скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч.3
КК України визнав частково та показав,
що він не крав колеса у потерпілого
ОСОБА_2, а лише допоміг ОСОБА_5 перенести
їх, зберігти та потім продати. ОСОБА_3
пояснив, що він заперечує протии того,
що колеса та диски були саме такого
виду, як вказував потерпілий, оскільки
він хорошо знається на автомобілях. Він
не заперечував протии того, щоо дійсно
він допомагав ОСОБА_5 переносити
колеса, але він переносив їх не з сараю,
де вказує потерпілий, а з іншого місця.
Він також не заперечує проти того, що
він розрізані диски та металеві
частини разом з ОСОБА_5 віднесли на
приймальний пункт по вул. Шевченко, за
що їм дали 150 грн. Резинові скати вони
вибросили в річку «Бахмут» де
Миколаївська церква. Гроші він в руки
не брав та не розпоряджався ними. Гроші
були в ОСОБА_5

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_2
пояснив, що в АДРЕСА_4 мешкає його
батько ОСОБА_15 В червні 2007 року він на
автомобільному ринку п. Майорськ купив
нові 4 авбомобільні колеса, які
складалися з дорожньо-трекового
покриття розміром 16 дюймів х225 з 4ма
камерами, а також 4 титанові диска. Всі
чотири колеса він збирав, збалансував
та встановив на них по одній планшайбі.
У користуванні вони не були. Він поклав
їх на зберігання в сараї будинку свого
батька. Останній раз він бачив їх в
березні 2008 року. В середині березня 2008
року йому подзвонив батько та сказав,
що з сараю були вкрадені три колеса, які
він залишив на зберігання, а також
редуктор. Зі слів батька, він знає, що
батько отразу подумав на ОСОБА_3, який
мешкав по сусідству.

Допитати ОСОБА_5 виявилось
неможливим, оскільки за даними
правоохоронних органів він є людиною
без визначеного місця проживання. З
матеріалів кримінального провадження
вбачається, що станом на 28.03.2013 року він
виявляє легку розумову відсталість та
потребує у примусових заходах
медичного характеру у виді надання
амбулаторної психіатричної допомоги в
примусовому порядку (акт амбулаторної
комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи №
2879 від 28.03.2008 року) (арк.с.11). В судовому
засіданні оголошено протокол допиту
(на той час) неповнолітнього ОСОБА_5
(арк.с.52-53). Свідок ОСОБА_15 в судове
засідання не з'явився. З протоколу
свідка ОСОБА_15 (арк.с.40, 97) вбачається, що
«дверь в сарае не повреждена, так как ее
не было уже давно, и сарай не
закрывался».

Суд вважає, що за указаним
епізодом судом досліджено та
перевірено усі наявні докази і
встановлено, що можливість збирання
додаткових доказів за сплином
тривалого проміжку часу вичерпана. Суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
повному, всебічному та об'єктивному
дослідженні усіх матеріалів справи.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на
доказах, одержаних незаконним шляхом, а
також на припущеннях.

З огляду на це, суд приходить до
висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_3
необхідно перекваліфікувати з ст. 185 ч.3
КК України на ст. 185 ч.2 КК України на
підставі наступного.

У пункті 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 10 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
у справах про злочини проти власності»
під житлом потрібно розуміти
приміщення, призначене для постійного
або тимчасового проживання людей
(будинок, квартира, дача, номер у готелі
тощо). До житла прирівнюються також ті
його частини, в яких може зберігатися
майно (балкон, веранда, комора тощо),
за винятком господарських приміщень,
не пов'язаних безпосередньо з житлом
(гараж, сарай тощо). Поняття "інше
приміщення" включає різноманітні
постійні, тимчасові, стаціонарні або
пересувні будівлі чи споруди,
призначені для розміщення людей або
матеріальних цінностей (виробниче або
службове приміщення підприємства,
установи чи організації, гараж, інша
будівля господарського призначення,
відокремлена від житлових будівель,
тощо). Під сховищем слід розуміти
певне місце чи територію, відведені
для постійного чи тимчасового
зберігання матеріальних цінностей,
які мають засоби охорони від доступу до
них сторонніх осіб (огорожа,
наявність охоронця, сигналізація
тощо), а також залізничні цистерни,
контейнери, рефрижератори, подібні
сховища тощо. Не може визнаватися
сховищем неогороджена і така, що не
охороняється, площа або територія, на
яку вхід сторонніх осіб є вільним, а
також та, що була відведена та
використовується для вирощування
продукції чи випасу тварин (сад, город,
ставок, поле тощо).

В пункті 27 Постанови Верховного
Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року
«Про судову практику у справах про
злочини проти власності» зазначається,
що вирішуючи питання про наявність чи
відсутність у діях винної особи таких
кваліфікуючих ознак, як завдання
злочином проти власності значної шкоди
потерпілому, вчинення таких злочинів у
великих чи особливо великих
розмірах, суди мають керуватися
відповідними оложеннями примітки до
статті 185 КК України. Відповідно до
пункту 2 примітки до статті 185 КК у
статтях 185, 186, 189 та 190 КК значна шкода
визначається за обов'язкової
сукупності двох умов: врахування
матеріального становища потерпілого
та розміру заподіяних йому

збитків. Під час з'ясування
матеріального становища потерпілого
суди мають у кожному конкретному
випадку брати до уваги такі
обставини, як соціальний стан
потерпілого, його працездатність,
розмір заробітної плати та інші доходи,
кількість членів сім'ї, наявність на
його утриманні малолітніх, хворих,
непрацездатних тощо. При цьому слід
мати на увазі, що значною шкодою
визнається така, якою потерпілому
спричинені збитки на суму від ста до
двохсот п'ятдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Пунктом 22.5 Прикінцевих положень
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (діючого до 01.01.2011 року)
якщо норми інших законів містять
посилання на неоподатковуваний
мінімум, то для цілей їх застосування
використовується сума у розмірі 17
гривень, крім норм адміністративного
та кримінального законодавства у
частині кваліфікації злочинів або
правопорушень, для яких сума
неоподатковуваного мінімуму
встановлюється на рівні податкової
соціальної пільги, визначеної
підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 статті 6 цього
Закону для відповідного року (з
урахуванням положень пункту 22.4 цієї
статті), тобто у розмірі, що дорівнює 50
відсоткам однієї мінімальної
заробітної плати (у розрахунку на
місяць), встановленої законом на 1 січня
звітного податкового року, - для
будь-якого платника податку. На 208 рік
податкова соціальна льгота для
кваліфікації злочинів розраховувалась
та складала 257,50 грн. Таким чином,
значний розмір заподіяний
кримінальним злочином в 2008 році
становив би з 25750 грн. до 38625 грн.

У справі не здобуто достатньо
належних, достовірних та допустимих
доказів, які б свідчили, що
обвинувачений вчинив кражу, поєднану з
проникненням у житло, інше приміщення
або сховище чи що завдала значної шкоди
потерпілому.

Враховуючи всі обставини
кримінального провадження, суд вважає,
доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_3 у
скоєнні злочину, передбаченого ст.185 ч.2
КК України, тобто він вчинив крадіжку,
повторно, за попередньою змовою групою
осіб. Вина обвинуваченого ОСОБА_3
підтверджується наведеними вище
доказами.

При призначенні покарання суд
зважає на положення ч.2 ст.50 КК України
про те, що покарання має на меті не
тільки кару, а й виправлення
засудженого, а також запобігання
вчиненню нових злочинів як засудженим
так і іншими особами та на положення ч.1
ст. 65 КК України, згідно з якою суд
призначає покарання у межах санкції
статті, що передбачає покарання за
даний злочин, враховуючи не лише
ступінь тяжкості злочину, а й особу
винного, обставини, що пом'якшують та
обтяжують покарання.

Призначаючи покарання
обвинуваченому ОСОБА_3, суд враховує
характер та ступінь тяжкості вчинених
ним злочинів, які відносяться до
середньої тяжкості та тяжких.

Також суд бере до уваги особу
підсудного ОСОБА_3, який раніше судимий
за вчинення аналогічних злочинів,
характеризується посередньо, на
обліках нарколога та психіатра не
перебуває, не одружений.

Суд зазначає, що кримінальне
правопорушення за ст. 395 КК України
вчинено після 27.10.2007 року, тоді як
умовно-достроковий термін, на який
ОСОБА_3 звільнено, постановою
Микитівського районного суду м.
Горлівка, тобто на 11 місяців та 7 днів,
закінчився 21.06.2007 року.

Відповідно до ст.66 КК України
обставин, що пом'якшують покарання
обвинуваченого судом не встановлено.

Відповідно до ст.67 КК України
обставинами, що обтяжують покарання
обвинуваченого ОСОБА_3 суд вважає
вчинення злочину повторно.

За таких обставин ОСОБА_3 слід
призначити покарання у виді
позбавлення волі в межах санкцій
інкримінованих йому статей, яке суд
рахує необхідним та достатнім для його
виправлення та попередження нових
злочинів:

Визнати винуватим у вчиненні
кримінальних правопорушень,
передбачених ст.ст. 395, 186 ч.3, 185 ч.2 КК
України та призначити йому покарання
за цими статтями кримінального закону:
за ст.395 КК України - призначити йому
покарання у виді 5 місяців арешту; за ст.
186 ч.3 КК України - призначити покарання
у виді позбавлення волі строком на 4
роки 7 місяців; за ст. 185 ч.2 призначити
покарання у виді позбавлення волі
строком на 4 роки.

За сукупність вчинених
кримінальних правопорушень, у
відповідності до ч.1 ст. 70 КК України
остаточне покарання призначити шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим - 4 роки 7 місяців.

Початок строку відбуття покарання
засудженому із заліком досудового
ув'язнення обчислювати з 14.10.2012 року.

Запобіжний захід обвинуваченому
ОСОБА_3 до набрання вироком чинності
залишити без змін - тримання під вартою
в Артемівському СІ.

Цивільний позов ОСОБА_2
задовольнити частково в сумі
матеріальної шкоди - 2664 грн.

Цивільний позов потерпілого
ОСОБА_2 на суму 3000 грн. щодо
відшкодування моральної шкоди
необхідно залишити без розгляду,
оскільки він не є обґрунтованим, не
містить посилання на докази та самих
доказів, які підтверджують їх
спричинення. При цьому потерпілому
слід роз'яснити право звернутися до
суду із позовом в порядку цивільного
судочинства.

Судові витрати за проведення
судових експертиз із обвинуваченого
стягненню не підлягають, оскільки
вказані експертизи проведені за
рахунок державного бюджету
спеціалізованими державними
установами.

Долю речових доказів необхідно
вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України,
суд

ЗАСУДИВ:

Визнати винуватим ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у вчиненні кримінальних
правопорушень, передбачених ст.ст. 395, 186
ч.3, 185 ч.2 КК України та призначити йому
покарання за цими статтями
кримінального закону:

- за ст.395 КК України - призначити
йому покарання у виді 5 місяців арешту;

- за ст. 186 ч.3 КК України призначити
покарання у виді позбавлення волі
строком на 4 роки 7 місяців;

- за ст. 185 ч.2 призначити покарання у
виді позбавлення волі строком 4 роки.

За сукупність вчинених
кримінальних правопорушень, у
відповідності до ч.1 ст. 70 КК України
остаточне покарання призначити шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим - 4 роки 7 місяців.

Початок строку відбуття покарання
засудженому із заліком досудового
ув'язнення обчислювати з 14.10.2012 року.

Запобіжний захід обвинуваченому
ОСОБА_3 до набрання вироком чинності
залишити без змін - тримання під вартою
в Артемівському СІ.

Цивільний позов ОСОБА_2
задовольнити частково в сумі
матеріальної шкоди - 2664 грн., які
стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3,
паспорт серії НОМЕР_1 від 29.07.2004 року,
мешкає за адресою: АДРЕСА_5.

Речові докази - покришка 3 шт. (750х250)
передані на зберігання в комору
речових доказів Артемівського МВ -
передати потерпілому ОСОБА_2 Телевізор
марки Samsung» моделі СS21ХЗМLDS залишити у
потерпілого ОСОБА_1 за належністю.

На вирок може бути подана
апеляція через Артемівський
міськрайонний суд Донецької області до
Апеляційного суду Донецької області
впродовж 30-ти діб після його
проголошення, а засудженим в той же
термін, але з дня отримання копії
вироку.

Вирок набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
вирок, якщо його не скасовано, набирає
законної сили після прийняття рішення
судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому, захиснику та
прокурору копію вироку вручити негайно
після його проголошення.

Направити копію вироку потерпілим.

Судья
(підпис) Л. В.Шевченко

Вирок не набув законної сили.

Копія вірна: Суддя
Секретар