Справа № 460/2441/15-к
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.20106.08.2015

Яворівський районний суд Львівської області

у складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

з участю прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові Львівської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000370 від 15 грудня 2014 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, безпартійного, мобілізованого військовослужбовця військової частини-польова пощта НОМЕР_1 (колишня в/ч НОМЕР_2 ), такого, який не має судимості,

за ст.408 ч.1 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
19 травня 2014 року, ОСОБА_4 призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби за мобілізацією. Цього ж дня, він вибув для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_2 , що знаходиться в АДРЕСА_2 , де наказом командира цієї військової частини від 19 травня 2014 року за №111, був зарахований до списків особового складу поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду кулеметника 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 6 механізованої роти 2 механізованого батальйону бригади.

Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Відповідно до положень ч.4 п.1. ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.

Відтак, з 19 травня 2014 року, тобто з моменту відправлення ОСОБА_4 у військову частину НОМЕР_2 з військового комісаріату, він набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня, розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

Згідно п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

03 березня 2014 року, за сигналом «Тривога», військову частину НОМЕР_2 переведено у вищу ступінь бойової готовності, на військовослужбовців покладено спеціальні завдання та розпочато особливий період несення військової служби, про що було доведено до всього особового складу частини.

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_4 достеменно було відомо і до часу самовільного залишення ним розташування військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

У відповідності до плану відмобілізування та приведення військової частини НОМЕР_2 у бойову готовність та на виконання вимог наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 10 червня 2014 року за №111, військову частину НОМЕР_2 переведено на умовне найменування воєнного стану «військова частина - польова пошта НОМЕР_1 ».

24 жовтня 2014 року, близько 08 години, солдат ОСОБА_4 , самовільно залишив територію військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що знаходиться в АДРЕСА_2 та переслідуючи мету назавжди ухилитись від військової служби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння. передбачаючи його наслідки і бажаючи їх настання, не маючи наміру повертатися у військову частину для продовження проходження військової служби, без дозволу командира, по даний час знаходиться за межами військової частини, проводячи час на власний розсуд.

Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини та місця служби з метою ухилитися від військової служби, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.408 ч.1 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину, підтвердив факт вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.408 КК України за обставин, викладених у обвинувальному акті, пояснивши при цьому, що при поверненні з зони АТО, за психологічним станом свого здоров`я та сімейними обставинам, він змушений був повернутися додому і допомогти батькам. Він не має бажання надалі проходити військову службу, як мобілізований військовослужбовець, розуміє, що поступає неправильно, щиро розкаюється у вчиненому, просить також суворо його не карати і не позбавляти волі.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, заслухавши думку учасників судового розгляду визнає недоцільним подальше дослідження доказів, стосовно фактичних обставин самовільного залишення ОСОБА_4 військової частини та місця служби з метою ухилитися від військової служби, так як вони ніким не оспорюються і учасники судового розгляду не заперечують проти цього.

При цьому, суд з`ясував правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи докази, що були дослідженні по справі, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.408 ч.1 КК України в судовому засіданні доведена повністю і кримінальне правопорушення кваліфіковано вірно, оскільки він, як військовослужбовець, вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини та місця служби з метою ухилитися від військової служби.

Обираючи вид і розмір покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, повністю визнав свою вину, обставини, які пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та обставини, які обтяжують покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням

Керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.408 ч.1 КК України, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Застосувати до засудженого ОСОБА_4 ст.75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обовязки.

Згідно ст.76 КК України, покласти на засудженого ОСОБА_4 такі обовязки:

- не виїзджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції,

-повідомляти органи крмимінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи,

-періодично з"являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, через Яворівський районний суд Львівської області.

Вирок виготовлений в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя: ОСОБА_1