Справа № 11а-559/07
р. Головуючий
Категорія - 4.2 ст. 186 КК України Доповідач
УХВАЛА

судового засідання

19 червня 2007
року колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

Головуючого - Перетятька В.О.

Суддів - Яременка
О.Д., Голубицького С.С.

з участю
прокурора - Свореня М.М.

розглянула у
відкритому судовому засіданні в м. Львові
кримінальну справу за апеляцією прокурора - державного обвинувача по справі
ОСОБА_1 на вирок Франківського районного суду м.Львова від 1 березня 2007 року
Цим вироком засуджений :

ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1н., уродженець м.Львова, українець, громадянин України,
неодружений, з середньою освітою, непрацюючий, раніше судимий вироком військового
суду Одеського гарнізону від 26.02.1997 року за п. "а" ст.241 КК
України (ред. 1960
року) на 3 роки позбавлення волі; вироком Галицького районного суду м.Львова
від 03.11.2000 року за ст.17-4.2 ст.141 КК України (ред. 1960 року) на 2
роки позбавлення волі з конфіскацією майна
v

за ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання із застосуванням
ст.69 КК України на 2 роки позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_2 залишено
тримання під вартою в ЛСІ № 19 УДДУ ВП у Львівській області до вступу вироку в
законну силу.

Вирішено питання
про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_2 29.09.2006 року о 23 год. поблизу
буд.АДРЕСА_1, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, під час конфлікту з , що виник на
грунті особистих неприязних стосунків, із застосуванням насильства, яке не є
небезпечним для здоров'я потерпілого, відкрито викрав у ОСОБА_3 мобільний
телефон марки "Самсунг Х-200" вартістю 600 грн., в якому знаходився
стартовий пакет мобільного оператора „Білайн" вартістю 25 грн. з грошима
на рахунку в сумі 7 грн., силіконовий чохол для телефону вартістю 20 грн., а
всього майно останнього загальною вартістю 652 грн.

В апеляції державний обвинувач просить вирок відносно ОСОБА_2 змінити,
обрати йому покарання за ч.2 ст.186 КК України у вигляді 4 років позбавлення
волі.

Покликається на те, що покарання, обране ОСОБА_3 не відповідає тяжкості
вчиненого ним злочину, застосування ст.69 КК України при призначенні йому
покарання є безпідставним.

Застосування ст.69 КК України при призначення останньому покарання суд
мотивував суб'єктивними характеристиками особи винного, які істотно знижують
ступінь його суспільної небезпеки, а також обставинами, що пом'якшують його
відповідальність. Як вбачається із змісту вироку, такими суд вважає позитивні характеристики
винного, часткове визнання ним своєї вини та розкаяння, молодий вік підсудного,
повне відшкодування завданих ним збитків та відсутність до нього претензій зі
сторони потерпілого.

Ст.69 КК України передбачає можливість призначення основного покарання,
нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції Особливої частини КК
України, у разі наявності декількох обставин, що пом'якшують покарання істотно
знижують ступінь тяжкості злочину.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7
„Про практику призначення судами кримінального покарання" зазначено, що
призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої
законом за злочин може мати місце лише за наявності декількох ( не менше двох)
обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості
вчиненого злочину з урахуванням особи винного. При цьому необхідно враховувати
не тільки мету й мотиви, якими керувались особа при вчиненні злочину, а й її
роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій
тощо.

На думку прокурора, відзначені судом пом'якшуючі
обставини не є такими, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Не має підстав вважати, що особу підсудного слід визнати такою, що не становить
суспільної небезпеки. Так, як встановлено в судовому засіданні, заподіяні
збитки потерпілому відшкодувала мати підсудного після притягнення останнього до
кримінальної відповідальності, що не слід розцінювати, як добровільне
відшкодування заподіяних збитків. Крім того, в судовому засіданні

підсудний
визнав свою вину частково, що вказує на
те, що підсудний не усвідомив в повній
мірі суспільної небезпеки своїх дій.

При цьому судом не враховано тих обставин, що злочин скоєно особою, яка
перебувала в стані алкогольного сп'яніння, підсудний вчинив корисливий злочин
із застосуванням насильства маючи непогашену судимість за аналогічний злочин за
вироком Галицького районного суду м.Львова від 03.11.2000 року за ст.17-ч.2
ст.141 КК України (ред.1960 року) до 2 років позбавлення волі з конфіскацією
майна. За цих обставин застосування ст.69 КК України при обранні покарання
ОСОБА_3 є незаконним.

Заслухавши відповідача, державного обвинувача, який підтримав свою
апеляцію, засудженого ОСОБА_2, який в задоволенні апеляції просив відмовити,
перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляції, колегія суддів
вважає, що вона задоволенню не підлягає.

Питання доведеності вини засудженого ОСОБА_2 і кваліфікації його дій у
апеляції не оскаржується, а що стосується міри покарання, то вона призначена з
дотримання вимог ст. 65 КК України, яке відповідає характеру тяжкості вчиненого
злочину і даними про його особу.

Призначаючи покарання засудженому ОСОБА_2 суд правильно
врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, його
негативні наслідки, особу винного, який хоча раніше суджений за вчинення
корисливого злочину та офіційно не працює, характеризується позитивно, свою
вину у вчиненому визнав частково та в цілому розкаявся. Також судом враховано
молодий вік підсудного, повне відшкодування завданих збитків та думка самого
потерпілого суворо не карати ОСОБА_2

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про

можливість застосування до ОСОБА_2 ст.69 КК України з
врахуванням

суб'єктивних характеристик особи винного, які істотно
знижують ступінь його

суспільної небезпеки, а також врахуванням обставин, що
пом'якшують його

відповідальність, та характер взаємовідносин між
потерпілим і засудженим,

оскільки як вбачається з матеріалів справи і пояснень
ОСОБА_2 та

потерпілого ОСОБА_3 злочин був вчинений на грунті
особистих

неприязних стосунків між ними, в ході конфлікту, який був
спровокований

самим потерпілим у формі образи особи засудженого, суд
прийшов до висновку

про
можливість призначення ОСОБА_2 більш
м'якого, ніж

передбачено ч.2
ст.186 КК України покарання.

Судова колегія прийшла до переконання, що обране судом
першої інстанції покарання є достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_2
Доводи апеляції прокурора про те, що злочин вичинений останнім в стані
алкогольного сп'яніння, та те, що добровільним відшкодуванням збитків ОСОБА_2
не може визнаватися таке відшкодування матір'ю останнього, в наслідок чого дана
обставина не може визнаватися пом'якшуючою і у відповідності до п.8 постанови
Пленуму Верховного Суду від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами
кримінального покарання" унеможливлює застосування до ОСОБА_2 ст.69 КК
України,

колегія суддів
не бере до уваги і не вважає їх підставою для зміни вироку суду першої
інстанції та застосування до засудженого більш суворого покарання.

Ураховуючи
наведене і керуючись ст.ст.362, 365, 366
КПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Франківського районного суду м.Львова від 01
березня 2007року щодо ОСОБА_2 залишити без змін, а апеляцію державного
обвинувача - без задоволення.