АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/197/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 309 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в кримінальному провадженні № 0009139 апеляційну скаргу на вирок Подільського районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року

ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та їй призначене покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнена від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком один рік та на неї покладені обов`язки, передбачені п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_6 19 грудня 2013 року, приблизно о

15 годині, перебуваючи біля будинку № 6 по вул. Щербакова в м. Києві, у невстановленої слідством особи незаконно без мети збуту придбала наркотичний засіб метадон, загальною масою метадону (фенадону) 0,311 г, який містився у двох поліетиленових згортках, попередньо розрахувавшись за нього через електронний термінал ЗАО КБ «Приват Банк» по вул. Щербакова, 53 в м. Києві.

Далі ОСОБА_6 , незаконно зберігаючи при собі без мети збуту зазначений наркотичний засіб, громадським транспортом перевезла його до будинку № 2 по вулиці В. Порика в м. Києві, де приблизно о 15 годині 30 хвилин в цей же день була зупинена працівниками правоохоронних органів, які доставили її до ТВМ № 2 Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві, де і вилучили наркотичний засіб - метадон.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації діяння, вказує, що суд першої інстанції при призначенні їй покарання не врахував усіх обставин, які його пом`якшують. Зокрема, визнання нею провини та її щире каяття, незадовільний стан здоров`я, з огляду на виявлення тяжкої хвороби, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, яку вона виховує самостійно, та перебування під її опікою батька, котрий є інвалідом.

Крім того, як зазначає обвинувачена, на час засудження вона не встигла, але в подальшому пройшла курс лікування від наркоманії, а тому вважає недоцільним бути засудженою до покарання у виді позбавлення волі з випробуванням і просить на підставі ч. 4 ст. 309 КК України закрити щодо неї кримінальне провадження.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, який також пояснив, що немає можливості надати суду медичну документацію про проходження обвинуваченою лікування від наркоманії та не володіє інформацією про час і місце її лікування, оскільки ОСОБА_6 зазначені відомості йому не надала, заперечення прокурора щодо доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає задоволенню за наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягає, оскільки фактичні обставини кримінального правопорушення учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися, і докази щодо них відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувались.

За встановлених судом обставин дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичного засобу без мети збуту.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої про наявність підстав для закриття кримінального провадження щодо неї із звільненням від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, то вони документально не підтверджені, а відтак і не ґрунтуються на вимогах кримінального і кримінального процесуального законодавства.

Згідно з положеннями ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 309 КК України особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За змістом вказаної норми особа може бути звільнена від кримінальної відповідальності незалежно від того, коли вона вчинила дії, які дають для цього підстави, але до закінчення судового слідства. При цьому, вирішуючи питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд повинен з`ясувати, чи дійсно особа страждала на наркоманію і потребувала лікування від неї, чи дійсно вона звернулася до лікувального закладу добровільно, а не вимушено і чи дійсно ставила за мету вилікуватися від наркоманії, а не ухилитись у такий спосіб від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Отже, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, якщо її вина у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, доведена; вона виявила бажання вилікуватися і для цього звернулася до відповідного закладу добровільно та розпочала лікування, що підтверджено, у тому числі й медичними документами; заявила клопотання особисто або через захисника про її звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження на цій підставі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та слідує з технічного запису фіксування судового провадження, процедура судового розгляду судом першої інстанції була здійснена з урахуванням приписів ст. 22 КПК України та з дотриманням вимог ст.ст. 342 351, 358, 363 368 КПК України, але обвинувачена ОСОБА_6 не повідомляла в суді про те, що вона, будучи залежною від наркотичних засобів, виявила бажання вилікуватися від наркоманії і добровільно звернулася до лікувального закладу з цією метою, розпочала або пройшла курс лікування.

Крім того, колегія суддів встановила, що протягом судового розгляду обвинувачена та її захисник клопотання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України не заявляли та не повідомляли суду про існування таких підстав. Будь-які медичні документи щодо лікування ОСОБА_6 від наркоманії в матеріалах провадження відсутні і стороною захисту не порушувалося питання про їх залучення. В судових дебатах обвинувачена та її захисник обґрунтовували свою позицію в частині покарання можливістю виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, що підтверджується технічним записом фіксування судового провадження.

Не встановлені й колегією суддів обставини, за яких ОСОБА_6 може бути звільнена від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, оскільки жодних документів щодо добровільного лікування від наркоманії обвинувачена до апеляційної скарги не долучила, безпосередньо в судовому засіданні апеляційного суду правом на доведення таких обставин та залучення до провадження медичних документів не скористалась, а зі змісту її апеляційної скарги можна зробити висновок про те, що ОСОБА_6 , якщо і проходила лікування від наркоманії, то вже після постановлення вироку судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів істотних порушень кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б тягли скасування вироку із закриттям кримінального провадженні не вбачає, а тому за відсутності підстави, передбаченої ч. 4 ст. 309 КК України, для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, в її апеляційному проханні відмовляє.

Що стосується тверджень обвинуваченої про неврахування судом при постановленні вироку всіх обставин, які пом`якшують її покарання, тобто призначенні несправедливого покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження та змісту вироку вбачається, що при призначенні ОСОБА_6 покарання за вчинений злочин та, звільняючи від його відбування з випробуванням, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відношення обвинуваченої до своїх дій, зокрема, визнання нею винуватості, особу ОСОБА_6 , яка раніше не судима, перебуває на обліку у лікаря нарколога, по місцю проживання характеризується позитивно, а тому, дотримавшись вимог ст.ст. 65, 75 КК України, прийшов до обґрунтованих висновків, що ОСОБА_6 заслуговує покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч. 1 ст. 309 КК України, але її виправлення може бути досягнуте в умовах звільнення від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України.

Та обставина, що у вироку при вирішенні питання про вид та розмір покарання відсутнє посилання на наявність у ОСОБА_6 неповнолітньої дитини, на думку колегії суддів, не свідчить про неврахування судом зазначеного, оскільки з технічного запису фіксування судового провадження вбачається, що судом досліджувалася копія свідоцтва про народження неповнолітнього ОСОБА_9 , 1998 року народження, а вид покарання обвинуваченій був правильно визначений, з огляду на приписи ст.ст. 57, 60, 61 КК України.

Доводи обвинуваченої про неврахування судом її тяжкого захворювання та перебування під її піклуванням батька, який є інвалідом, документально не підтверджені, а відтак і не заслуговують на увагу. До того ж, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що призначене обвинуваченій покарання є необхідним і достатнім для досягнення його мети та ніяким чином не перешкоджає ОСОБА_6 , у разі необхідності, отримувати будь-яке лікування та надавати допомогу родичам.

Таким чином, за відсутності підстав для зміни чи скасування вироку, передбачених ст. 409 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Подільського районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року у кримінальному провадженні № 0009139 щодо ОСОБА_6 - залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

________________ _______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4