Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10.,

суддів ОСОБА_11., ОСОБА_12,

розглянула 06 квітня 2015 року в м. Києві касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_13 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2014 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 серпня 2007 року за ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 27, ч. 2 ст. 186, ч.ч. 2, 3, ст. 27, ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання:

- за ч.ч. 2, 3 ст. 27, ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- за ч.ч. 2, 3, ст. 27, ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, що перебуває у нього на праві особистої приватної власності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, що перебуває у нього на праві особистої приватної власності.

ОСОБА_1 засуджено за те, що він у грудні 2013 року, маючи умисел на відкрите викрадення майна, запропонував ОСОБА_3 прийняти участь у вчиненні злочину та знайти особу, яка займається збутом валюти та золотих виробів на території міста Миколаїв та прослідкувати за нею для встановлення місця проживання та часу коли остання повертається додому.

В подальшому реалізуючи умисел на вчинення грабежу, ОСОБА_3, залучивши до спільної злочинної діяльності двох осіб, невстановлених слідством та керуючись раніше розробленим планом, надав ОСОБА_1 вищезазначену інформацію щодо ОСОБА_5, яка займається збутом валюти та золотих виробів на Центральному ринку м. Миколаєва.

20 грудня 2013 року, о 16 годині, ОСОБА_1 та невстановлена слідством особа, будучи проінформованим ОСОБА_3 про направлення потерпілої додому та дочекавшись її за адресою: АДРЕСА_2 м. Миколаїв, із використанням заздалегідь приготовленого знаряддя злочину - газового балончику, застосували насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров'я, повторно, відкрито заволоділи майном ОСОБА_5 на загальну суму 67805 гривень.

Крім того, ОСОБА_1 навесні 2014 року, маючи умисел направлений на розбійний напад, запропонував ОСОБА_3 та ОСОБА_6 прийняти участь у вчиненні злочину та знайти особу, яка займається збутом валюти та золотих виробів на території міста Миколаїв та прослідкувати за нею для встановлення місця проживання та часу кола остання повертається додому.

В подальшому реалізуючи умисел на вчинення розбою та керуючись раніше розробленим планом, ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 вищезазначену інформацію щодо ОСОБА_7, який займається збутом валюти та золотих виробів.

23 квітня 2014 року, о 16 годині, ОСОБА_1 та ОСОБА_6, будучи проінформованим ОСОБА_3 про направлення потерпілого додому та дочекавшись його за адресою: АДРЕСА_3 м. Миколаїв, погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров'я, шляхом використання пістолета марки «Форт-17Р», заволодів майном ОСОБА_7 на загальну суму 10200 гривень.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року вирок суду змінено. На підставі ст. 337 КПК України виключено з правової кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_3 за епізодом розбою таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення розбою особою, яка раніше вчинила розбій. В решті вирок залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_13 не погоджується із судовими рішеннями постановленими відносно ОСОБА_1, просить їх змінити та пом'якшити призначене засудженому покарання. В обґрунтування своїх вимог вказує, що судом у достатній мірі не враховано положень ст. 69-1 КК України, з огляду на які, призначене судом покарання за ч. 2 ст. 187 КК України не повинно перевищувати двох третин максимального строку найбільш суворого виду покарання санкції статті Особливої частини КК. Зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки викладені доводи у її доповненнях та доповненнях засудженого не були належним чином перевірені судом.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши дотримання захисником порядку, строків касаційного оскарження та відповідність касаційної скарги вимогам закону, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини засудженого ОСОБА_1 у вчиненні злочинів та кваліфікація його дій за ч.ч. 2, 3 ст. 27, ч. 2 ст. 186, ч.ч. 2, 3, ст. 27, ч. 2 ст. 187 КК України у касаційній скарзі не оспорюється.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги захисника про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання.

Згідно ст. 69-1 КК України, за наявності обставин, що пом'якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

З вищезазначеного вбачається, що обов'язковою умовою для призначення покарання за правилами ст. 69-1 КК України є добровільне відшкодування особою завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Разом з тим, як убачається з копії вироку, долученої до касаційної скарги, з метою відшкодування завданої злочином шкоди потерпілими ОСОБА_5 та ОСОБА_9 було заявлено цивільні позови, вирішені судом в порядку ст. 128 КПК України.

Обставин які б свідчили про відшкодування ОСОБА_1 шкоди за його власною ініціативою, що у відповідності до ч. 2 ст. 66 КК України є обставиною яка пом'якшує покарання, судом не встановлено.

Враховуючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_1 злочинів та особу засудженого, який має не зняті та непогашені у встановленому порядку судимості за вчинення корисливих злочинів, суд дійшов до висновку про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі, однак у мінімальних межах санкцій статей Особливої частини КК.

Призначене засудженому покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, підстав вважати його явно несправедливим внаслідок суворості колегія суддів не вбачає.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для застосування положень ст. 69-1 КК України, та вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_13 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_10