У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

Головуючого

Синявського О.Г.

суддів

Таран Т.С., Косарєва В.І.

з
участю прокурора

Сорокіної О.А.

розглянула
в судовому засіданні в м.Києві “ 24 “
липня 2007 року кримінальну справу за касаційним поданням прокурора, яка
брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на судові рішення
щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Вироком Івано-Франківського міського суду від 7 червня
2006 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

не працюючий, не судимий,

засуджений
за ст.153 ч.2 КК України із застосуванням ст.69 КК України на 1 рік позбавлення
волі.

Виправданий за ст.152 ч.3 КК України за недоведеністю
участі у вчиненні злочину.

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

працюючий, не судимий,

засуджений
за ст.153 ч.2 КК України із застосуванням ст.69 КК України на 1 рік позбавлення
волі.

Виправданий за ст.152 ч.3 КК України за недоведеністю
участі у вчиненні злочину.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від
22 серпня 2006 року вирок щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишений без зміни.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визнані винними у насильницькому,
групою осіб, задоволенні статевої пристрасті неприродним способом щодо
неповнолітньої ОСОБА_3 19 жовтня 2005 року у квартирі ОСОБА_2 АДРЕСА_1.

У касаційному поданні прокурор доводить, що суд
безпідставно виправдав ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за ч.2 ст.152 КК України, а призначене
їм покарання із застосуванням ст.69 КК України не відповідає тяжкості злочину
та обставинам справи. Прокурор просить судові рішення скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала
касаційне подання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи подання,
колегія суддів вважає, що касаційне подання підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 обвинувачувалися в тому, що 19 жовтня
2005 року у квартирі ОСОБА_2 АДРЕСА_1 групою осіб зґвалтували неповнолітню
ОСОБА_3 із застосуванням фізичного насильства та погроз його застосування.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виправдані за ст.152 ч.3 КК України за
недоведеністю участі у вчиненні злочину.

Місцевий суд відкинув докази обвинувачення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за ч.2 ст.152 КК України у зв'язку з
тим, що у підсудних не було умислу на зґвалтування, не
доведено їхню участь у цьому та прагнення задовольнити статеву пристрасть
природним способом, що показання потерпілої про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 її
зґвалтували, спростовані доказами, які виключають насильницькі дії підсудних до
потерпілої, чим виключають саме зґвалтування.

Явка з повинною ОСОБА_2, в якій він визнає, що разом зі
ОСОБА_1 зґвалтував ОСОБА_3 природним і неприродним способом, була відхилена
судом, оскільки вона написана під диктування, а викладені в ній обставини не
повністю співпадають з поясненнями потерпілої.

Суд акцентував увагу на висновках судово-медичних
експертиз, згідно з якими у ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не виявлено жодних тілесних
ушкоджень, а локалізація легких тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 не характерна для зґвалтування,
виключає насильницькі дії для здійснення статевого акту природним способом, а
до того ж потерпіла звернулася по медичну допомогу лише через кілька днів після
події злочину.

Результати судово-цитологічної експертизи стосовно ОСОБА_1, в ході якої у змивах були виявлені
клітини піхвового епітелію, які могли походити від потерпілої, суд спростував
некатегоричністю висновків будь-якої експертизи та поясненнями підсудного про те, що він мав статеві зносини
зі своєю дівчиною, кров якої відноситься до тієї самої групи.

Крім того, виправдувальний вирок за ч.2 ст.152 КК України
суд побудував на показаннях свідків про те, що ОСОБА_3 добровільно йшла у
квартиру ОСОБА_2, що її ніхто не примушував і вона не просила допомоги у свідка
ОСОБА_4, який стояв неподалік під'їзду. Також суд віддав перевагу
поясненням підсудних, які в судовому засіданні заперечили застосування до
потерпілої побоїв і погроз та сказали, що вона вільно пересувалася по квартирі
ОСОБА_2.

Поведінку ОСОБА_3 суд визнав віктимною, оскільки вона
могла уникнути ситуації, яка склалася між нею та засудженими.

Наведені вище аргументи місцевого суду колегія суддів
вважає недостатніми для того, щоб постановити виправдувальний вирок.

Як видно з матеріалів кримінальної справи, 19 жовтня 2005
року до квартири АДРЕСА_1, де мешкає ОСОБА_2, прийшли дільничні інспектори
Криховецький І.В. і Соловчук В.М.,
до яких вийшов нетверезий ОСОБА_2, а за ним вибігла повністю оголена ОСОБА_3,
яка була налякана, сховалася за спини дільничних і сказала, що її б'ють і
ґвалтують. Коли дільничні інспектори затримували ОСОБА_1 і ОСОБА_2, останній
почав ображати дівчину і дільничних та вчинив опір.

Добровільний прихід ОСОБА_3 до помешкання ОСОБА_2 з метою
відсвяткувати День народження з ним та ОСОБА_1, з якими, як зазначено у вироку,
потерпіла була знайома, та незвернення її в
цей час по допомогу до свідка ОСОБА_4, який курив неподалік, не
спростовують свідчення неповтолітньої ОСОБА_3 про події, які відбувалися
всередині квартири ОСОБА_2.

Порваний і забруднений одяг потерпілої та наявність на її
тілі специфічних тілесних ушкоджень не є ознакою складу злочину, передбаченого
ст.152 КК України.

Крім того, суд залишив поза увагою наявну в матеріалах
справи виписку з історії хвороби ОСОБА_3, яка поступила на стаціонарне
лікування до неврологічного відділення Івано-Франківської державної обласної
дитячої клінічної лікарні з діагнозом: струс головного мозку від 19 жовтня 2005 року, забій м'яких тканин
голови та правого яєчника.

Суд визнав ОСОБА_1 і ОСОБА_2 винними у насильницькому
задоволенні з ОСОБА_3 статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням
фізичного насильства та з погрозами його застосування 19 жовтня 2005 року,
однак при виправданні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у зґвалтуванні потерпілої за тих саме
обставин суд послався на те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 заперечили застосування до
потерпілої погроз чи побоїв і пояснили, що вона вільно пересувалася по квартирі
з незамкненими дверима, а з вікон помешкання не було чути криків про допомогу.

Що стосується міри покарання, обраної ОСОБА_2 і ОСОБА_1
за ч.2 ст.153 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі, то колегія суддів
вважає, що застосування судом ст.69 КК України є неправильним.

Місцевий суд послався на ті обставини, що ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 нібито розкаялися у вчиненому, критично оцінюють вчинене, мають молодий
вік, позитивно характеризуються та вперше притягуються до кримінальної
відповідальності. Однак для призначення більш м'якого покарання, ніж
передбачено законом, потрібно декілька обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину,
а не лише тих, які характеризують особу винного.

Крім того, потерпіла ОСОБА_3, яка також позитивно
характеризується, не притягувалась до кримінальної відповідальності, навчається
і на момент вчинення злочину була неповнолітньою, та її законний представник
наполягали на призначенні засудженим суворої міри покарання.

В ухвалі суду апеляційної інстанції продубльовані
висновки місцевого суду, а доводи апеляції прокурора, який брав участь у
розгляді справи, належним чином не розглянуті.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судові
рішення відносно ОСОБА_2 і ОСОБА_1 підлягають скасуванню з направленням
кримінальної справи на новий судовий розгляд. Якщо при новому судовому розгляді
буде доведена вина ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за ч.2 ст.153 КК України, то призначення
їм більш м'якого,
ніж передбачено законом, покарання буде
занадто м'яким.

Керуючись ст.ст.395, 396 КПК України,

у х в а л и л а :

касаційне поданням прокурора, яка брала участь у розгляді
справи судом апеляційної інстанції, задовольнити.

Вирок Івано-Франківського міського суду від 7 червня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 серпня
2006 року щодо ОСОБА_2 і ОСОБА_1
скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

судді:

Синявський О.Г. Таран Т.С. Косарєв В.І.