ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
Ухвала

іменем україни

08 серпня 2014 року
м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ

у складі колегії:

головуючого Колесниченка В.М.,

суддів:
Вільгушинського М.Й., Суржка А.В.,

розглянувши у судовому засіданні
касаційну скаргу засудженого
ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду
Харківської області від 05 червня 2014
року,

в с т а н о в и в:

вироком Київського районного суду м.
Харкова від 23 вересня 2013 року визнано
винуватим та засуджено

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с.
Лукянці Харківського району
Харківської області, зареєстрованого з
адресою: АДРЕСА_1, раніше неодноразово
судимого, останнього разу вироком
Київського районного суду м. Харкова
від 05.03.2012 року за ч.3 ст. 296 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 2 роки і на підставі статей 75 КК
України звільненого від його
відбування з іспитовим строком
тривалістю 2 роки,

- за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у
виді позбавлення волі на строк 6
років із конфіскацією усього належного
йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК
України за сукупністю вироків до
призначеного покарання частково
приєднано невідбуту частину покарання
за вироком Київського районного суду м.
Харкова від 05.03.2012 року та остаточно
призначено ОСОБА_1 покарання у виді
позбавлення волі на строк 6 років 6
місяців з конфіскацією усього
належного йому майна.

Ухвалою суду апеляційної інстанції
вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1
змінено: виключено вказівку суду про
його засудження по епізоду від 25 лютого
2013 року у зв'язку з недоведеністю його
винуватості та кваліфікуючу ознаку дій
засудженого «повторність».

Постановлено вважати ОСОБА_1
засудженим за ч. 2 ст. 307 КК України та із
застосуванням ст. 69 КК України йому
пом'якшено призначене судом основне
покарання у виді позбавлення волі до 4
років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України
за сукупністю злочинів до призначеного
ОСОБА_1 покарання частково приєднано
невідбуту частину покарання за вироком
Київського районного суду м. Харкова
від 05.03.2012 року та ОСОБА_1 остаточно
визначено покарання у виді позбавлення
волі на строк 4 роки 6 місяців із
конфіскацією усього майна, яке є його
власністю.

У решті вирок місцевого суду залишено
без змін.

Згідно вироку, з урахуванням внесених
судом апеляційної інстанції змін, 01
квітня 2013 року, близько 11 год. 20 хв.,
ОСОБА_1, знаходячись біля буд. № 1 по
вул. Академічній м. Харкова, маючи
умисел на незаконне придбання та
зберігання особливо небезпечного
наркотичного засобу з метою збуту, а
також його незаконний збут, незаконно
придбав у особи, матеріали щодо якої
внесені до Єдиного державного реєстру
досудових розслідувань, за 120 грн.
особливо небезпечний наркотичний
засіб - канабіс, який зберігав при собі
з метою подальшого збуту.

Після цього, 01 квітня 2013 року, близько 11
год. 45 хв., біля буд. № 12 по вул. Ак.
Вальтера м. Харкова, ОСОБА_1 незаконно
збув ОСОБА_2, який діяв у рамках
оперативної закупівлі, за 150 грн. раніше
придбаний ним особливо небезпечний
наркотичний засіб - канабіс, вагою 4,0416
гр..

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1
зазначає про незаконність ухвали суду
апеляційної інстанції та порушує
питання про її зміну у частині
призначеного додаткового покарання у
виді конфіскації усього належного йому
майна. На обґрунтування своїх вимог
засуджений указує на те, що судом при
призначенні йому додаткового
покарання у виді конфіскації майна
неповною мірою враховано його
матеріальний стан, а також те, що він
страждає на тяжке захворювання зору, у
зв'язку із чим потребує лікування в
умовах спеціалізованого
офтальмологічного стаціонару.

Проаналізувавши доводи касаційної
скарги, перевіривши надані до неї копії
судових рішень, колегія суддів дійшла
висновку, що підстав для відкриття
касаційного провадження немає.

Засудженим ОСОБА_1 не оскаржуються
фактичні обставини кримінального
провадження, доведеність винуватості
та правильність кваліфікації його дій
за ч. 2 ст. 307 КК України.

Із наданої копії судового рішення
апеляційного суду убачається, що судом
при призначенні ОСОБА_1 покарання
відповідно до вимог ст. 65 КК України
ураховано тяжкість вчиненого ним
кримінального правопорушення, яке
відповідно до ст. 12 КК України є тяжким
злочином, дані про його особу, зокрема
те, що він раніше судимий та вчинив
новий злочину у період іспитового
строку за попереднім вироком,
перебування на обліку у
лікаря-нарколога, задовільно
характеризувався за місцем проживання,
обтяжуючу покарання обставину -
рецидив злочину, пом'якшуючі покарання
обставини, у тому числі й ті, на які
ОСОБА_1 посилається у своїй касаційній
скарзі.

При пом'якшенні призначеного ОСОБА_1
покарання за ч. 2 ст. 307 КК України
із застосуванням ст. 69 КК України, судом
апеляційної інстанції додатково
встановлено і враховано обставини, що
пом'якшують покарання: визнання
винуватості та щире каяття у вчиненому
злочині, наявність інвалідності 2 групи
та тяжкого захворювання зору, які
визнано такими, що істотно знижують
ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Застосовуючи до ОСОБА_1 додаткове
покарання у виді конфіскації всього
належного останньому майна, суд діяв
відповідно до вимог закону України про
кримінальну відповідальність,
оскільки санкція злочину, який вчинено
з корисливих мотивів і за який ОСОБА_1
було засуджено, передбачає поряд із
позбавленням волі на певний строк
обов'язкове додаткове покарання у виді
конфіскації майна.

Також те, що ОСОБА_1 страждає на певне
захворювання з урахуванням тяжкості
злочину та даних про особу засудженого,
який раніше неодноразово судимий, на
шлях виправлення не став, вчинивши
корисливий злочин у період іспитового
строку, не є підставою для скасування
призначеного засудженому
передбаченого санкцією ч. 2 ст. 307 КК
України додаткового покарання у виді
конфіскації майна. У разі погіршення
стану здоров'я засудженого не
виключена можливість порушення
питання про його звільнення від
відбування покарання у виді
позбавлення волі у порядку,
визначеному ст. 539 КПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
призначене засудженому ОСОБА_1
покарання, є необхідним і достатнім для
його виправлення та запобігання
вчиненню нових злочинів як ним, так і
іншими особами.

Окрім того, із ухвали Апеляційного суду
Харківської області також убачається,
що доводи ОСОБА_1 про необхідність його
звільнення від відбування покарання на
підставі Закону України «Про амністію
у 2014 році» від 08.04.2014 року № 1185-VII (далі -
Закон) були належним чином перевірені
та визнані неспроможними, оскільки
відповідно до п. в ст. 8 указаного
Закону, амністія не застосовується до
осіб, які звільнені судом від
відбування покарання з випробуванням і
до закінчення визначеного судом
іспитового строку знову вчинили тяжкий
або особливо тяжкий злочин. З огляду на
викладене ОСОБА_1 відноситься до тієї
категорій осіб, щодо якої не може бути
застосований Закон України «Про
амністію у 2014 році».

У касаційній скарзі ОСОБА_1 не наведено
інших доводів, які б свідчили про
незаконність або необґрунтованість
оскаржуваного ним судового рішення.

Ухвала суду апеляційної інстанції
відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України
суд касаційної інстанції постановляє
ухвалу про відмову у відкритті
касаційного провадження, якщо з
касаційної скарги, наданих до неї
судових рішень та інших документів
убачається, що підстав для задоволення
скарги немає.

З огляду на викладене та керуючись п. 2
ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

відмовити у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_1 на ухвалу
Апеляційного суду Харківської області
від 05 червня 2014 року щодо нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і:

В.М. Колесниченко М.Й. Вільгушинський
А.В. Суржок