Справа № 161/3986/13-к Провадження №11/773/4/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст.190, ч.2 ст.364 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 січня 2015 року м. Луцьк

Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

при секретарі ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду кримінальну справу за апеляціями засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2013 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Великі Бірки Тернопільського району Тернопільської області, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, депутата Луцької районної ради , не судимого, -

засуджено:
- за ч.3 ст.190 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.364 КК України до 3 (трьох) роки позбавлення волі.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено до відбуття ОСОБА_8 4 (чотири) роки позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому до набрання вироком законної сили, залишено попередній - підписку про невиїзд.

Вироком суду стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 120 000 грн. матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної; витрати в дохід держави у розмірі 1159,92 грн. на проведення дактилоскопічної експертизи.

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він, з метою заволодіння коштами ОСОБА_10 шляхом обману у великому розмірі, запевнив ОСОБА_11 , що він, як голова Луцької районної ради, зможе вирішити питання про прискорення документального оформлення зміни цільового призначення належних ОСОБА_10 земельних ділянок загальною площею 2 га у селі Тарасове, Луцького району Волинської області, і зменшить суми втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва, які при цьому підлягають сплаті, за умови передачі йому коштів в сумі 270 000 гривень.

ОСОБА_11 , будучи впевненим у тому, що ОСОБА_8 , використовуючи своє службове становище, зможе вирішити вищевказані питання, переконав ОСОБА_10 у необхідності передачі голові Луцької районної ради ОСОБА_8 грошей в сумі 270 000 гривень, зокрема до передачі спочатку частини коштів в сумі 135 000 гривень.

19 серпня 2008 року в другій половині дня, неподалік приміщення Луцької районної ради, на вул. Ковельській, 53 в м. Луцьку, ОСОБА_11 , виконуючи попередню домовленість, передав від ОСОБА_10 . ОСОБА_8 частину обумовленої суми, а саме 135 000 грн.

В подальшому до лютого 2011 року ОСОБА_8 жодних заходів для вирішення питань, пов`язаних із прискоренням документального оформлення зміни цільового призначення вищезазначених земельних ділянок та зменшення суми втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, які при цьому сплачуються, не вжив та відмовився повертати отримані кошти, заволодівши таким чином шляхом обману належними ОСОБА_10 135 000 грн., що в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, і що є у великому розмірі.

Крім того, ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що, перебуваючи на посаді голови Луцької районної ради, тобто будучи службовою особою діючи в особистих інтересах, умисно, з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище та всупереч інтересам служби, шляхом обману запевнив ОСОБА_11 , що він, як керівник органу місцевого самоврядування, зможе вирішити питання про прискорення документального оформлення зміни цільового призначення належних ОСОБА_10 земельних ділянок у селі Тарасове, Луцького району Волинської області, і зменшить суми втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва, які при цьому підлягають сплаті, за умови передачі йому коштів в сумі 270 000 гривень.

Однак, у період з серпня 2008 року по лютий 2011 року, ніяких дій після отримання грошових коштів, для вирішення питань, пов`язаних із прискоренням документального оформлення зміни цільового призначення земельних ділянок та зменшення суми втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва, які при цьому сплачуються, не вжив, незаконно заволодів коштами ОСОБА_10 в сумі 135 000 грн., чим завдав істотної шкоди інтересам держави, що спричинило тяжкі наслідки.

У поданій на вирок апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 та його захисник посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону. Вказують, що ОСОБА_8 грошових коштів від ОСОБА_10 не отримував та будь-яких обіцянок у вирішенні питань, пов`язаних із прискоренням документального оформлення зміни цільового призначення земельних ділянок - не давав.

Захисник в апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначив, чому він взяв до уваги одні докази, в тому числі і ті, які були здобуті свідком ОСОБА_10 з порушенням вимог Закону України Про оперативно-розшукову діяльність, і відкинув інші.

Окрім цього вказують, що сформульване обвинувачення за ч. 3 ст. 190 КК України є неконкретним, оскільки інкримінуючи ОСОБА_8 заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом обману, ні прокурор в свої постанові про зміну обвинувачення в суді, ні суд у вироку, не зазначили в чому ж конкретно полягав цей обман.

При цьому, судом не враховано, що в матеріалах справи наявна не скасована постанова прокуратури від 08.11.2007 року про відмову в порушенні кримінальної справи за ч.4 ст.191, ч.1, 2 ст.366 КК України відносно ОСОБА_8 , що дає підстави вважати, що докази зібрано без законного порушення кримінальної справи, а тому ОСОБА_8 підлягає виправданню за даними статтями кримінального закону.

В доповненні до апеляції засуджений ОСОБА_8 вказує, що внаслідок зміни прокурором обвинувачення в суді було порушено його право на захист, оскільки перекваліфікація його дії ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 3 ст. 190 та ч. 2 ст. 364 КК України, за якою не сформульоване обвинувачення, призвело до істотної зміни обвинувачення від якого він не захищався.

Окрім цього, звертає увагу суду, що при оцінці показань потерпілого ОСОБА_10 та ОСОБА_12 безпідставно залишено поза увагою той факт, що дані особи неодноразово, з участю працівників правоохоронних органів виступали в ролі осіб, які передавали посадовим особам кошти в якості хабара, що підтверджується на його думку вироком Луцького міськрайонного суду від 10.04.2013 року відносно ОСОБА_13 та матеріалами кримінальної справи відносно ОСОБА_14 .

У зв`язку з вищенаведеним просять вирок суду першої інстанції скасувати, а провадження в справі закрити.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку суду першої інстанції, ким і в якому обсязі він оскаржений, виклав доводи апеляцій, засудженого та його захисника, які підтримали свої апеляції, просили їх задовольнити, прокурора, який заперечив апеляції та просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, провівши часткове судове слідство, перевіривши матеріали справи за доводами апеляцій, колегія суддів вважає, що вони підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави в цілому від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.323 КПК України (в редакції 1960 року) вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на доказах, розглянутих у судовому засіданні. При цьому суд повинен оцінити дані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та керуючись законом.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції вірно оцінив докази по справі і прийшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_8 за ч. 3 ст.190, ч.2 ст.364 КК України.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у заволодінні чужим майном шляхом обману у великих розмірах, що кваліфікується ч.3 ст.190 КК України при обставинах, викладених у вироку суду першої інстанції, підтверджуються зібраними у справі та дослідженими судом доказами.

Так, з показань потерпілого ОСОБА_10 , даних на досудовому слідстві та підтверджених під час перегляду справи в суді першої та апеляційної інстанції вбачається, що в серпні 2008 року він звернувся до ОСОБА_11 з проханням посприяти у вирішенні питання зміни цільового призначення належних йому земельних ділянок, а також зменшити суму землевтрат, які необхідно сплатити при цьому. Останній повідомив, що вирішить дане питання з головою Луцької районної ради ОСОБА_8 за грошову винагороду в сумі 270 000 гривень, і останній протягом двох тижнів видасть державні акти на право власності на земельні ділянки в с. Тарасове Луцького району із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування автоцентру.

Через декілька днів ОСОБА_10 на вимогу ОСОБА_15 передав половину вказаної суми готівкою у розмірі 135 000 грн., які останній у подальшому передав ОСОБА_8 . Це йому відомо зі слів самого ОСОБА_11 та було підтверджено самим ОСОБА_8 під час наступних зустрічей із останнім.

Ці показання ОСОБА_10 підтверджуються протоколами відтворення обстановки та обставин події та ставки віч-на-віч з ОСОБА_8 (т.9 а.с.9-15, т.9 а.с.140-143).

Свідок ОСОБА_11 підтвердив показання ОСОБА_10 щодо передачі коштів останнім у вказаному розмірі ОСОБА_8 для позитивного вирішення земельного питання і в суді апеляційної інстанції вказав, що дійсно на прохання ОСОБА_10 звернувся за вирішенням даного питання до ОСОБА_8 , який погодився допомогти за винагороду у розмірі 270 000 гривень.

В подальшому ОСОБА_10 через ОСОБА_15 передав ОСОБА_8 135 000 гривень для вирішення земельного питання, на що останній пообіцяв позитивне вирішення, однак за спливом часу стало відомо, що ОСОБА_8 , заволодівши коштами не виконав обіцянки.

Такі показання ОСОБА_15 підтверджуються протоколами відтворення обстановки та обставин події та стави віч-на-віч з ОСОБА_8 (т.9 а.с.125-130, т.9 а.с.155-157).

Показаннями свідка ОСОБА_16 , яка суду пояснила, що 15.08.2008 року в присутності її та ОСОБА_11 в службовому кабінеті покійного громадянина ОСОБА_17 . ОСОБА_10 передав грошові кошти в сумі 135 тис. гривень. У зв`язку з тим, що ОСОБА_8 на той час не було в Україні, вона внесла вищевказані кошти для зберігання у банк. Після повернення в Україну, гроші було знято в банку і ОСОБА_11 передав їх ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції підтвердила показання ОСОБА_10 щодо передачі коштів у сумі 135 000 на вимогу ОСОБА_8 для вирішення земельного питання щодо зміни їх цільового призначення у с.Тарасово Луцького району та вказала, що особисто була присутня під час декількох зустрічей між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а також між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , під час яких вирішувалось питання про повернення ОСОБА_10 коштів. ОСОБА_8 повернув ОСОБА_10 частину коштів із раніше переданих останнім в сумі 10 000 гривень. ОСОБА_11 повернув ОСОБА_10 кошти в сумі 5000 гривень в рахунок раніше переданих коштів.

Свідок ОСОБА_18 - голови Боголюбської сільської ради, вказала, що дійсно в лютому 2008 року до неї звернувся ОСОБА_10 , а в подальшому ОСОБА_8 , який цікавився у неї розглядом заяви ОСОБА_10 про зміну цільового призначення земельних ділянок. Зокрема, ОСОБА_8 просив не затягувати вирішення питання зміни цільового призначення земельних ділянок.

Показаннями свідка ОСОБА_19 , з яких вбачається, що він був присутнім під час розмови між ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , під час якої ОСОБА_8 не заперечував, що отримав кошти від ОСОБА_10 , за вирішення земельних питань (т.9 а.с.91-93).

Протоколом огляду місця події із застосуванням відеозапису, з якого вбачається, що ОСОБА_8 було затримано відразу після передачі ОСОБА_10 коштів в сумі 10 000 грн., у якості повернення частини коштів із 135 000 гривень, що останній передав ОСОБА_8 для вирішення вищевказаних питань (т.8 а.с.32-36).

Протоколом огляду місця події із застосуванням відеозапису, з якого вбачається, що ОСОБА_11 було затримано відразу після передачі ОСОБА_10 коштів в сумі 5 000 гривень, у якості повернення частини коштів із 135 000 гривень, що останній передав ОСОБА_8 для вирішення вищевказаних питань. Крім того, в ході даного огляду у ОСОБА_11 була вилучена розписка ОСОБА_10 від 21.02.2011 року, про те, що останній отримав у ОСОБА_11 кошти в сумі 5 000 грн. (т.8, а.с.45-49).

Документом розпискою від 21.02.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_11 передав ОСОБА_10 кошти в сумі 5000 грн. (т.8, а.с.327-328).

Протоколом огляду місця події, в ході якого у ОСОБА_10 були вилучені кошти в сумі 15 000 грн., які останньому передав ОСОБА_8 , а саме в сумі 10 000 грн. та ОСОБА_11 в сумі 5 000 грн. (т.8 а.с. 51).

Документом розпискою наданою ПАТ КРЕДОБАНК по угоді № 2630/01/82149, з якої вбачається що ОСОБА_16 15.08.2008 року внесла на депозит вищевказаної банківської установи кошти в сумі 120 000 грн., а також те, що вищевказана особа зняла 19.08.2008 року із розрахункового рахунку кошти в сумі 120 000 грн. (т.8, а.с.159).

Документом розпискою від 15.08.2008 року, з якої вбачається, що ОСОБА_11 отримав від ОСОБА_10 15.08.2008 року кошти в сумі 135 000 гривень (т.8 а.с.326).

Твердження ОСОБА_8 про те, що гроші в сумі 15 000 грн. ОСОБА_10 він передав як матеріальну допомогу , є надуманими, не відповідають матеріалам кримінальної справи і суд розцінює їх як намагання обвинуваченого уникнути відповідальності.

Наведеними у вироку доказами, які перевірено в суді апеляційної інстанції доведено, що, перебуваючи на посаді голови Луцької районної ради, тобто будучи службовою особою ОСОБА_8 , діючи в особистих інтересах, умисно, з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, шляхом обману, запевнивши ОСОБА_20 , що він як керівник органу місцевого самоврядування, зможе вирішити питання про прискорення документального оформлення зміни цільового призначення належних ОСОБА_21 земельної ділянки, привласнив його кошти в сумі 135 000 грн.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 отримав грошові кошти від потерпілого ОСОБА_10 саме як службова особа органу місцевого самоврядування голова Луцької районної ради.

Істотність шкоди, спричиненої ОСОБА_8 полягала у використанні ним свого службового становища в корисливих цілях та скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, чим було підірвано авторитет органів державної влади.

Вірно встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дав їм неправильну юридичну оцінку, кваліфікувавши дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.364 КК України за ознаками спричинення діями ОСОБА_8 тяжких наслідків.

Згідно п.4 ст.364 КК України, тяжкі наслідки полягають у завданні матеріальних збитків, якщо вони у 250 і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян. Окрім того, в обвинувальному вироку не зазначено в чому саме вони виразились та скоєний за ч.2 ст.190 КК України злочин не може бути віднесено до тяжких наслідків, оскільки вони при цьому не наступили, зокрема це не призвело до дезорганізації діяльності органів місцевого самоврядування.

З огляду на вищевикладене у діях ОСОБА_22 відсутній склад злочину, передбачений ч.2 ст.364 КК України, оскільки відсутня кваліфікуюча ознака спричинення тяжких наслідків, а тому його дії потрібно кваліфікувати за ч.1 ст.364 КК України.

Колегія суддів погоджується із доводами обвинуваченого та його захисника щодо недопустимості визнання доказом звукозапису, наданого ОСОБА_10 , так як згідно рішення Конституційного суду України від 20.10.2011 року №12-рп/2011, обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, отриманих в результаті вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України Про оперативно-розшукову діяльність, особою, яка не уповноважена на здійснення такої діяльності.
Оскільки ОСОБА_10 не може виступати особою, яка уповноважена на проведення оперативно-розшукових заходів, то будь-які дані зібрані ним в ході заходів, передбачених Законом України Про оперативно-розшукову діяльність є недопустимими та не можуть бути покладені в основу обвинувачення.
Однак, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190, ч.1 ст.364 КК Українидоводиться сукупністю зібраних у справі, досліджених в судовому засіданні і викладених у вироку доказах.
Посилання обвинуваченого, що перекваліфікація його дій з ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 3 ст. 190 і ч. 2 ст. 364 КК України призвела до істотної зміни обвинувачення, від якого він не захищався, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, як вбачається із матеріалів справи постанова про зміну обвинувачення після її проголошення була вручена ОСОБА_8 та його захиснику і судом надавався останнім необхідний час для можливості підготуватись до захисту від нового обвинувачення.

Зміна обвинувачення в даному випадку не збільшила об`єм обвинувачення, оскільки має місце ідеальна сукупність злочинів, фактичні обставини не змінилися та становище обвинуваченого не погіршилось.

Так, зокрема ОСОБА_8 за ч.3 ст.368 КК України пред`явлено обвинувачення як посадовій особі, яка отримала хабар в сумі 135 000 гривень від ОСОБА_15 . В суді першої інстанції йому було вмінено отримання від ОСОБА_15 коштів зазначеної суми з використанням службового становища, будучи головою районної державної адміністрації.

Колегія суддів погоджується з твердженнями обвинуваченого та захисника про недоведеність та необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 за ч.4 ст.191, ч.2 ст.366, ч.1 ст.366 КК України та порушення судом першої інстанції процедури розгляду обвинувачення за даними епізодами.

Встановлено, що постановою прокуратури Луцького району від 08.11.2007 року відмовлено у порушенні кримінальної справи по даному епізоду. (т.10 а.с.121-122).

Дана постанова в подальшому ніким не була оскаржена та в подальшому скасована.

Відповідно до п.9 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року), у випадку наявності постанови слідчого про закриття справи, кримінальна справа не може бути порушена, а порушена підлягає закриттю.

При направленні прокурором кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.191, ч.1,2 ст.366, ст.368 КК України до суду, ні прокурор, ні суд, який прийняв справу до розгляду, на це уваги не звернув.

Лише під час розгляду справи в суді у 2013 році , прокурор виніс постанову про зміну обвинувачення з ч.3 ст.368 КК України на ч.3 ст.190, ч.2 ст.364 КК України.

Своєї позиції щодо обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.191, ч.1,2 ст.366, ч.3 ст.368 КК України прокурор не висловив.

Розглянувши кримінальну справу стосовно ОСОБА_8 лише в частині обвинувачення його за ч.3 ст.190,ч.2 ст.364 КК України, суд першої інстанції залишив без уваги обвинувачення ОСОБА_8 за ч.4 ст.191, ч.1,2 ст.366, ч.3 ст.368 КК України та будь-якого рішення з даного приводу не прийняв.

Під час розгляду апеляції прокурор просить провадження у кримінальній справі за ч.4 ст.191, ч.1,2 ст.366, ч.3 ст.368 КК України щодо ОСОБА_8 закрити на підставі п.9 ст.6 КПК України.

Колегія суддів вважає, що в порядку ст.365 КПК України (в редакції 1960 року) провадження по даному епізоду підлягає закриттю.

Обвинувачення ОСОБА_8 за ч.4 ст.191, ч.1,2 ст.366, ч.3 ст.368 КК України є окремим епізодом у кримінальній справі. Закриття кримінального провадження по даному епізоду не впливає на висновки суду по епізоду кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.3 ст.190, ч.2 ст.364 КПК України.

Посилання обвинуваченого на недопустимість доказів, зокрема показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_15 з мотивів навмисної обмови ОСОБА_8 є надуманими, оскільки показання цих свідків є послідовними і логічними протягом досудового та судового слідства, підтверджуються сукупністю інших доказів. Підстав в їх не об`єктивності колегія суддів не вбачає.

Заява підсудного ОСОБА_8 та його захисника про те, що потерпілий ОСОБА_10 був підбурювачем вчинення злочину, але питання щодо його відповідальності не ставилось під час досудового слідства, у зв`язку з чим показання ОСОБА_10 та його дружини є недопустимими у справі, не ґрунтуються на матеріалах кримінальної справи, які досліджувались судом першої інстанції і не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Зокрема, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_10 звернувся до ОСОБА_15 з проханням допомогти у вирішенні питання про прискорення оформлення зміни цільового призначення земельних ділянок, на що останній звернувся до ОСОБА_8 , який працював Головою Луцької Райдержадміністрації та назвав суму необхідну для вирішення даного питання.

Оскільки розмір грошової винагороди за позитивне вирішення земельного питання для ОСОБА_10 був визначений саме ОСОБА_8 , а не кимось іншим, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо непричетності ОСОБА_23 до підбурювання обвинуваченого до скоєного злочину.

Безпідставним є і посилання ОСОБА_8 та його захисника на неконкретність пред`явленого обвинувачення, оскільки воно сформульоване у відповідності до вимог ст. ст. 132 та 34 КПК України (в ред. 1960 року).

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні доведено винність ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.190, ч.1 ст.364 КК України.

Оскільки злочини, в яких обвинувачується ОСОБА_8 за ч.1 ст.364 КК України вчинено останнім у серпні 2008 року, то відповідно до ст..49 КК України особа повинна бути звільнена від кримінального покарання, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули відповідні строки, визначені статтею. Тому, ОСОБА_8 слід звільнити від кримінального покарання за ч.1 ст.364 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України.

В апеляційній інстанції ОСОБА_10 відмовився від цивільного позову до ОСОБА_8 про стягнення коштів моральної та матеріальної шкоди, тому колегія суддів вважає за можливе провадження в цій частині закрити.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах санкції закону статті, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Що стосується призначеного ОСОБА_8 кримінального покарання, то колегія суддів вважає, що судом не в повній мірі враховано, що ОСОБА_8 хоча і вчинив тяжкий злочин, проте до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується по місцю проживання та роботи, за час, який пройшов з моменту вчинення злочинів (більше 6 років) будь-яких правопорушень не вчиняв, в даний час посад в органах державної влади не займає, потерпілий ОСОБА_10 до обвинуваченого претензій морального та матеріального характеру не має.

Вказані обставини на думку колегії суддів дають підстави для застосування ст.75 КК України і таке покарання буде достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_8 та попередження скоєння злочинів.

Керуючись п. 11 Перехідних положень КПК України від 13.04.2012 року ст. ст. 365, 366, 379 КПК України (в ред. 1960 року), колегія суддів
У Х В А Л И Л А:
Апеляції засудженого та його захисника - задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2013 року щодо ОСОБА_8 - змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.364 на ч.1 ст.364 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст.49, 74 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного за ч.1 ст.364 КК України кримінального покарання у зв`язку із тим, що із дня вчинення злочину минув строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

За ч. 3 ст.190 КК України залишити ОСОБА_8 покарання призначене судом першої інстанції - 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування, призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 3 (трьох) років, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього на цей період на підставі ст. 76 КК України обов`язки, а саме:

не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця роботи та проживання;

періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про застосування ч.1 ст.70 КК України.

В порядку ст.365 КК України, кримінальну справу по епізоду обвинувачення ОСОБА_8 за ч.4 ст.191, ч.1,2 ст.366, ч.3 ст.368 КК України закрити на підставі п.9 ст.6 КПК України.

Вирок в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про стягнення моральної та матеріальної шкоди скасувати, провадження закрити.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді