Справа №588/1597/14-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/464/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2015 року колегія суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,

потерпілого - ОСОБА_12

представника потерпілого - ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000252 від 12 квітня 2013 року, за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Охтирьского міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2015 року, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тростянець, Сумської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, інваліда ІІІ групи, мешканця АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.2 ст.121 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Тростянець, Сумської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, мешканця АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Тростянець, Сумської області, українця, громадянина України, з неповною вищою освітою, не працюючого, одруженого, мешканця АДРЕСА_3 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги від обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , в яких:

- обвинувачений ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , діючий в його інтересах просили оскаржуваний вирок суду скасувати як незаконний та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України;

- обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 просять змінити вирок суду в частині кваліфікації скоєного ними злочину, кваліфікувавши їх дії кожного окремо за ч.2 ст.125 КК України та призначивши міру покарання, не пов`язану з позбавленням волі;

Даним вироком:

ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.2 ст.121 КК України і призначено покарання за цією статтею із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 5 років позбавлення волі;

ОСОБА_11 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України і призначено покарання за цією статтею із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

ОСОБА_10 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України і призначено покарання за цією статтею із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу всім обвинуваченим обрано особисте зобов`язання з покладенням певних обов`язків.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 1702 грн. 52 коп. та 100000 грн. моральної шкоди.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданих апеляційних скарг:

- обвинувачений ОСОБА_9 зазначає, що він не скоював злочину, за який його засуджено. В матеріалах кримінального провадження вбачається явна перевага доказів про наявність легких тілесних ушкоджень у потерпілого над доказами про наявність у нього тяжких тілесних ушкоджень, однак суд безпідставно зайняв позицію обвинувачення та надав перевагу висновку комісійної судово-медичної експертизи № 783 від 17.03.2014 року щодо встановлення у ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, залишивши поза своєю увагою ряд експертиз, які доводять наявність у потерпілого легких тілесних ушкоджень. Також апелянт вказує, що суд безпідставно поклав в основу вироку покази ОСОБА_11 , та ОСОБА_10 оскільки вони в ході допиту не попереджувалися про кримінальну відповідальність за ст.ст.383, 384 КК України, а також не звернув увагу на первинні покази обвинуваченого про побиття потерпілого ОСОБА_12 за свою дівчину. Також апелянт вважає, що обвинувачений ОСОБА_11 його оговорив.

- обвинувачений ОСОБА_11 зазначає, що від його дій потерпілому було завдано лише тілесні ушкодження у виді гематоми та крововиливу, що не має розцінюватись як тяжкі тілесні ушкодження, проте суд першої інстанції взяв до уваги лише ті висновки, які розцінюють тілесні ушкодження потерпілого як тяжкі та не взяв до уваги інші висновки експертиз про спричинення легкіх тілесних ушкодженнь. Також обвинувачений вказує, що на даний час офіційно працює, проживає із співмешканкою, яка вагітна, потерпілий не має до нього жодних претензій, вироком суду обтяжуючих покарання обставин встановлено не було, має позитивні характеристики за місцем роботи та проживання, після вчинення злочину повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та повністю відшкодував завдані збитки, тому є всі підстави застосувати до його покарання не пов`язане з позбавленням волі.

- обвинувачений ОСОБА_10 також зазначає, що від його дій потерпілому було спричинено лише ізольовану підшкірну гематому, що має ознаку легкого тілесного ушкодження, проте суд першої інстанції взяв до уваги лише ті висновки, які розцінюють тілесні ушкодження потерпілого як тяжкі та не взяв до уваги численні висновки експертиз, які свідчать про те, що потерпілому спричинені легкі тілесні ушкодження. Також обвинувачений вказує, що проживає з дружиною та виховує трьох дітей, має батьків похилого віку, матір є інвалідом 1 групи, вироком суду обтяжуючих покарання обставин встановлено не було, потерпілий не має до нього жодних претензій, обвинувачений має позитивні характеристики за місцем роботи та проживання, після вчинення злочину повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та повністю відшкодував завдані збитки;

- захисник ОСОБА_8 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , зазначає, що суд безпідставно поклав в основу вироку показання обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки вони не попереджалися про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, а останній взагалі в первинній явці з повинною та при відтворенні обстановки та обставин події, вказував, що побив потерпілого ОСОБА_12 за свою дівчину, до якої той чіплявся. Крім того, захисник вказує, що покази потерпілого ОСОБА_12 також прямо не вказують на вину обвинуваченого ОСОБА_9 . Також апелянт зазначає, що суд не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_14 , яка суду показала, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 в червні 2006 року був конфлікт, що, на думку захисника, є підставою для оговорення ОСОБА_15 обвинуваченого ОСОБА_16 . Крім того, захисник не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.27 ч.2 ст.121 КК України, оскільки в кримінальному провадженні існує перевага доказів про легкі тілесні ушкодження потерпілого над доказами про тяжкі тілесні ушкодження, а саме, численні висновки експертиз.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Від потерпілого ОСОБА_12 надійшли заперечення на апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 , в яких він вважає подані апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника необґрунтованими та просить залишити їх без задоволення, а відносно обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за можливе застосувати ст. 75 КК України та звільнити їх від відбування покарання з випробуванням.

Як визнав доведеним суд першої інстанції, ОСОБА_9 , у зв`язку з неприязними стосунками з ОСОБА_12 , організував спричинення останньому тілесних ушкоджень групою осіб на замовлення. З цією метою, у червні 2006 р. у невстановлений слідством день ОСОБА_9 , запропонував ОСОБА_11 за сплату винагороди в сумі 3000 доларів США, вчинити напад на ОСОБА_12 , та скориставшись скрутним матеріальним становищем останнього, в серпні 2006р умовив його спричинити ОСОБА_12 тілесні ушкодження за сплату винагороди у сумі 3000 доларів США, тобто на замовлення.

Готуючи злочин, ОСОБА_9 , як його організатор, у серпні - вересні 2006 р. у невстановлений слідством день, на своєму автомобілі відвіз ОСОБА_11 на АДРЕСА_4 і показав будинок та подвір`я, де проживає ОСОБА_12 .

У свою чергу, ОСОБА_11 , вважаючи, що сам не зможе подолати опір ОСОБА_12 під час нападу, у невстановлений день серпня-вересня 2006р, запропонував ОСОБА_10 за сплату винагороди у сумі 1500 доларів США, за попередньою з ним змовою здійснити напад на ОСОБА_12 та з метою спричинення останньому тілесних ушкоджень, при цьому повідомив, що напад замовив ОСОБА_9 , який і сплатить відповідну винагороду.

Надалі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , діючи як співвиконавці, стали відслідковувати час прибуття ОСОБА_12 додому і підшукувати зручне для нападу місце. Із зазначеною метою вказані особи особисто протягом вересня-жовтня 2006р. у невстановлені слідством дні декілька разів ходили до помешкання потерпілого.

Намагаючись прискорити нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , ОСОБА_9 в ході його підготовки в серпні - вересні 2006р. у невстановлені слідством дні неодноразово при зустрічі з ОСОБА_11 цікавився, коли останній виконає його замовлення.

Підшукуючи знаряддя для спричинення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень ОСОБА_11 у 2006р. у невстановлений слідством день та невстановленому місці придбав дерев`яну палицю, а ОСОБА_18 з тією ж метою 02.09.2006р. придбав в універмазі «Київ» в м. Суми бейсбольну биту. Після цього домовились, що першим ударить потерпілого ОСОБА_11 , другим ОСОБА_10 . При цьому, співучасники обмінялися заздалегідь заготовленими для нанесення тілесних ушкоджень предметами і ОСОБА_11 взяв собі биту, а ОСОБА_10 дерев`яну палицю.

03 жовтня 2006р. у вечірній час, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , взявши бейсбольну биту та дерев`яну палицю, близько 20-ої години прийшли до господарства ОСОБА_12 на АДРЕСА_4 і стали очікувати потерпілого у тильній частині двору. Близько 20 години 20 хвилин ОСОБА_12 приїхав додому на автомобілі. Скориставшись тим, що ОСОБА_12 зайшов на подвір`я і став відчиняти ворота, ОСОБА_11 підбіг до нього та наніс удар бейсбольною битою в праву лобну область голови останнього та втік. Після цього ОСОБА_10 також підбіг до ОСОБА_12 наніс йому удар дерев`яною палицею у ліву потиличну область голови та втік з місця злочину.

Внаслідок вищевказаних умисних спільних дій ОСОБА_11 та ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження: перелом склепіння черепу (луска лобної кістки), забій головного мозку легкого ступеню, забійна рана лобної ділянки справа, синець верхньої повіки правого ока, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень; а також ізольована підшкірна гематома у потиличній ділянці голови зліва, яка має ознаки легкого тілесного ушкодження.

Після нападу, у жовтні 2006р., ОСОБА_9 , знаючи із засобів масової інформації про виконання його замовлення, при зустрічі заявив ОСОБА_11 , що ОСОБА_12 побито недостатньо і передав йому 8000,00 грн., замість обіцяних 3000 доларів США, які ОСОБА_11 поділив з ОСОБА_10 , віддавши останньому 4500,00грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали раніше подані ними апеляційні скарги, думку прокурора ОСОБА_7 , просила відмовити в задоволенні апеляційний скарг обвинувачених, а вирок суду залишити без зміни, потерпілого ОСОБА_12 та його представника ОСОБА_19 , які кожено окремо заперечили проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених та їх захисника, при цьому, вважали за можливе на підставі ст.75 КК України звільнити від призначеного покарання у виді позбавлення волі обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника про те, що він не причетний до вчинення злочину, за який його засуджено, а саме до організації вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_12 вчинене групою осіб, є безпідставними, оскільки висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.27 ч.2 ст.121 КК України, ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному аналізі усіх зібраних по справі доказів.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 в ході судового розгляду, свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав, та пояснив, що ніякого відношення до цього випадку не має, обвинуваченням не доведені факти ні його замовлення на побиття ОСОБА_12 , ні передача коштів за його побиття, ні отримання потерпілим ОСОБА_12 саме тяжких тілесних ушкоджень.

Незважаючи на заперечення своєї причетності до вчинення таких дій, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.2 ст.121 КК України повністю підтверджується сукупністю доказів, які були детально та безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду.

Так, обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , в судовому засіданні свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України визнали частково, пояснивши, що своїми діями заподіяли потерпілому лише легкі тілесні ушкодження, при цьому вони підтвердили, що ввечері 03.10.2006р., на задньому дворі домоволодіння ОСОБА_12 виконуючи замовлення ОСОБА_9 побили ОСОБА_12 по голові.

Також обвинувачений ОСОБА_11 , в судовому засіданні стверджував, що приблизно в червні 2006р. ОСОБА_9 попросив його побити ОСОБА_12 за винагороду в сумі 3000 доларів США. Сам іти він побоявся, тому запропонував знайомому ОСОБА_10 , повідомивши, що замовником є ОСОБА_9 , який дає за це 3000 доларів США. До цього часу з ОСОБА_12 знайомим не був, місцепроживання потерпілого показав ОСОБА_9 . До нападу готувались разом з ОСОБА_10 стежили за ОСОБА_12 та придбали знаряддя. Побиття вчинили 03.10.2006р., пізно ввечері, на задньому дворі домоволодіння ОСОБА_12 били ОСОБА_12 по голові. Зокрема, він наніс потерпілому один удар битою по голові та втік. За виконання замовлення ОСОБА_9 заплатив лише 8 000,00 грн, пояснивши, що мало побили. Пізніше він передав частину цих грошей ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердив, що восени 2006р. ОСОБА_11 повідомив йому, що ОСОБА_9 замовив напад на ОСОБА_12 та пообіцяв винагороду у розмірі 3000 доларів США. Про обставини вчинення злочину надав аналогічні покази поясненням обвинуваченого ОСОБА_11 та вказав, що після нанесення удару останнім потерпілому, він також підбіг до ОСОБА_12 та наніс один удар в потиличну частину зліва дерев`яною палицею, потім втік через двори. Пізніше ОСОБА_11 передав йому гроші у розмірі 4500,00 грн. та сказав, що більше ОСОБА_9 не віддав так як побили «не дуже».

Потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що подія сталася 03.10.2006р., до цього обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 він не знав. З ОСОБА_9 познайомився у 1993-1995роках, коли розпочав свою підприємницьку діяльність і між ними тривалий час були неприязнені відносини. 03 жовтня 2006 року близько 20 годин 20 хвилин він приїхав додому. І коли почав відкривати ворота, почув що хтось біжить, різко повернувся на звук і відчув сильний удар в голову в лоб справа, став закриватися руками і закричав, а потів відчув і другий удар у потилицю. Вподальшому дружина викликала медичну допомогу.

Згідно з даними висновків судово- медичних експертиз № 264 від 18.12.2006р., проведеного Тростянецьким районним відділенням судово-медичної експертизи, ; даними висновку експерта № 2 від 19.01.2007р., за результатами комісійної експертизи, проведеної Сумським обласним бюро судово-медичної експертизи, на підставі матеріалів кримінальної справи та безпосереднього огляду 16.01.2007р. ОСОБА_12 ; даними висновку експерта № 153 від 02.11.2007р., здійсненого на підставі доручення Ковпаківського районного суду м. Суми, 10.10.2007р.; даними висновку комісійної судово-медичної експертизи Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи № 783 від 17.03.2014р., у ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма; лінійний перелом правих відділів луски лобної кістки, що переходить на передню і задню стінки правого лобного синуса та передню черепну ямку; перелом латеральної стінки правого верхньощелепного синуса, забій головного мозку легкого ступеню; забійна рана лобно-тім`яної області з права, забій лівої потиличної області. Вказані тілесні ушкодження розглядаються у сукупності та за ознакам небезпеки для життя, відповідно до п. 2.1.3 «б» Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, вони могли утворитися від нанесення ударів бейсбольною битою, їх утворення від падіння з висоти власного зросту малоймовірно, кількість ударів в область голови не менше двох.

Крім того, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, суд першої інстанції обгрунтовано послався і на інші докази, які були належним чином досліджені в ході судового розгляду, навівши їх у вироку протоколи огляду місця події, протоколи відтворення обстановки і обставин події, протоколом пред`явлення предметів для впізнання.

Також судом першої інстанції на підставі досліджених в судовому засіданні доказів (т. 1 а.с. 193 - 200, 202-219, 222-223, 228-231, 234-249, с.2 а.с. 1-3, 8-11, 14-15, т.3 а.с.187-192), та допитаних свідків- ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ОСОБА_24 , було встановлено, що неприязні стосунки між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 розпочалися на грунті підприємницької діяльності, яка по своїй суті передбачає наявність конкуренції, а обрання ОСОБА_12 міським головою та проведення за його ініціативою діяльності по перевірці підприємців, призвело до виникнення умислу у ОСОБА_9 на організацію вчинення проти ОСОБА_12 злочину, що підтверджується показами обвинуваченого ОСОБА_11 потерпілого ОСОБА_12 , свідків та узгоджується з добутими у справі доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, дослідивши зібрані докази, виходячи з сукупності всіх обставин, врахувавши спосіб, знаряддя злочину, характер та локалізацію нанесення ударів, поведінку винних осіб та потерпілого, що передувала події, їх стосунки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 умисно спричинили тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 з мотивів виконання замовлення ОСОБА_9 , яке було досягнуто у формі усної угоди. Відповідно до умов якої обвинувачені зобов`язувалися побити потерпілого, а замовник в інтересах виконавців вчинити певні дії матеріального характеру. Обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вказували, що ними були отримані відповідні кошти від замовника ОСОБА_9 за побиття потерпілого ОСОБА_12 . Крім того, вони із потерпілим ніяких стосунків не мали, його не знали, причини особистого характеру з яких би вони побили потерпілого відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд вірно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч.3 ст.27 ч.2 ст.121 КК України, а обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за ч.2 ст.121 КК України.

Не може колегія суддів погодитись з твердженнями апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 про те, що суд безпідставно надав перевагу висновку комісійної судово-медичної експертизи № 783 від 17.03.2014 року щодо встановлення у ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, залишивши поза своєю увагою ряд експертиз, які доводять наявність у потерпілого легких тілесних ушкоджень, оскільки як вбачається з вироку, суд у мотивувальній частині вироку досить детально навів переконливі мотиви такого рішення.

Дійсно, судом при ухваленні вироку були взяті до уваги: висновок експерта №264 від 18.12.2006 року, проведений Тростянецьким районним відділенням СМЕ,; висновок експерта №2 від 19.01.2007 року, за результатами експертизи, проведеної Сумським обласним бюро судово-медичної експертизи; висновок експерта №153 від 02.11.2007 року, здійснений на підставі доручення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10.10.2007 року; та висновок комісійної судово-медичної експертизи №783 від 17.03.2014 року, згідно якого в приміщенні обласного бюро судово-медичної експертизи проведена комісійна судово-медична експертиза, якими ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_12 визначена як тяжкі тілесні ушкодження.

Як вбачається з матеріалів провадження та мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, детально дослідивши вищевказані висновки експертів, прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що вони (вищезазначені висновки СМЕ) відповідають обставинам справи, доповнюють один одного, протиріч не виявляють, сумнівів щодо їх висновків не виникає, тому суд прийняв їх до уваги як належні та допустимі докази і обґрунтовано поклав в основу вироку.

Що стосується тверджень в апеляційних скаргах обвинувачених та захисника ОСОБА_8 про те, що суд безпідставно не прийняв до уваги висновки судово-медичних експертиз, які встановлювали наявність у потерпілого легких тілесних ушкоджень, то колегія суддів з ними не погоджується, оскільки суд у мотивувальній частині вироку навів переконливі мотиви такого рішення, та дав об`єктивний аналіз кожній із судово медичних експертиз, про які зазначають в апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_9 і захисник ОСОБА_8 .

Зокрема, експерти Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи за результатами проведення комісійної експертизи надали висновок експерта № 07-КЄ/2008 від 27.03.2008р., ДУ Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України надало висновок експерта № 37/10 від 12.11.2010р. за результатами проведення повторної експертизиз та висновок експерта № 181/13 від 27.08.2013р. Висновки цих експертиз вказували на наявність у потерпілого ОСОБА_12 легких тілесних ушкоджень.

Досліджуючи вищезазначені експертизи судом був допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_25 який очолював експертну комісію ДУ Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, яка надала такі висновки. Суд першої інстанції оцінив вказані висновки експертів критично та не погодився з ними, мотивуючи тим, що дослідження проводилися лише на підставі матеріалів справи, які частково визнані цими ж експертами незадовільними, при цьому безпосереднього дослідження та огляду потерпілого ОСОБА_26 не проводилося, тому вищезазначені обставини не дали можливості експертам зробити вірний висновок. Крім того, ці висновки спростовуються висновком комісійної судово-медичної експертизи № 783 від 17.03.2014р., якій суд надав перевагу, так як він найбільш обґрунтований та такий, що відповідає фактичним обставинам справи.

Висновок експерта № 33 від 10.04.2012р., за результатами повторної комісійної експертизи, проведеної в приміщенні Сумського обласного бюро судово-медичної експертизи, згідно якого, зокрема, зазначено, що рентгенограма від 03.10.2006р. визнана задовільної якості, кісткових ушкоджень на ній не виявлено, що не відповідає результатам КТ від 10.10.2006р. Результати комп`ютерної томографії від 10.10.2007р. по різному оцініються лікарями спеціалістами стосовно навності склеротичних змін в ділянці перелому, що вказують на давність перелому. Такі розбіжності в оцінці результатів комп`ютерної томографії, відсутність патологічних змін з боку головного мозку після травми та в подальшому, встановити термін перелому кісток черепу, а також причинний зв`язок з травмою 03.10.2006р. не представляється можливим. (т.2 а.с.147-182)

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що не можна погодитися з даним висновком експертизи, в частині невідповідності рентгенограми від 03.10.2006р. результатам КТ від 10.10.2006р, оскільки це не узгоджується з висновком експерта № 783 від 17.03.2014р., згідно якого всі проаналізовані зображення, в тому числі рентгенограма та знімки КТ від 10.10.2006р. та від 10.10.2007р. належать одному пацієнту ОСОБА_12 , а також іншими доказам по справі, якими не встановлено наявності у потерпілого травм голови до 03.10.2006р.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не підлягають задоволеннню апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в частині перекваліфікації їх дій з ч.2 ст.121 КК України на ч.2 ст.125 КК України.

Посилання апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на наявність конфлікту між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 через неякісне пальне, що на їх думку, є підставою для оговорення ОСОБА_15 обвинуваченого ОСОБА_16 , було предметом перевірки в ході судового розгляду, ці питання взаємовідносин були досліджені, проаналізовані та викладені судом у вироку, з висновком якого погоджується і колегія суддів.

Крім того, судом було надано оцінки показам свідка ОСОБА_14 в частині того, що між ОСОБА_17 та ОСОБА_9 був конфлікт через неякісне пальне, та визнані такими, що суперечать іншим доказам у справі, зокрема, сам ОСОБА_9 пояснював, що завжди розраховувався з ОСОБА_11 вчасно. ОСОБА_11 в свою чергу стверджував, що звертався до ОСОБА_9 з проханням отримання грошей у борг. Інших доказів, які могли б свідчити про неприязні стосунки з боку ОСОБА_11 до ОСОБА_9 судом встановлено не було, не наведено таких доказів і в апеляційних скаргах.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в судовому засіданні вказали на ОСОБА_9 як особу, яка організувала напад на ОСОБА_12 , запропонувавши ОСОБА_11 побити ОСОБА_12 . ОСОБА_11 в свою чергу залучив до вчинення злочину ОСОБА_10 , а ОСОБА_9 в подальшому сплатив їм винагороду за побиття ОСОБА_12 .

Суд першої інстанції належним чином перевірив та оцінив покази вказаних обвинувачених з точки зору достовірності та допустимості, й обґрунтовано поклав їх в основу вироку, оскільки вони узгоджуються з іншими, здобутими в ході досудового та судового слідства доказами, дійшовши правильного висновку про відсутність будь-яких підстав для нанесення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень ОСОБА_17 та ОСОБА_10 , які вказали, що до скоєння нападу з потерпілим ОСОБА_12 знайомі не були.

На думку колегії суддів надуманим є твердження в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 про недопустимість наданих в суді, як доказ вини ОСОБА_9 , викривальних показів обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , з тих мотивів, що вказані особи, при допиті в якості підозрюваного та обвинуваченого не попереджувалися правоохоронними органами та судом про кримінальну відповідальність за ст.383 та ст.384 КК України, оскільки ці твердження суперечать повністю вимогам ст. 351 КПК України.

Також колегія суддів не бере до уваги і посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на недопустимість в якості доказів явок з повинною ОСОБА_11 від 12.12.2006 року та від 13.12.2006 року (т.3 а.с.134, т.3 а.с.132-133) та протокол відтворення обстановки та обставин події злочину від 12.12.2006 року (т.2 а.с.16-30), оскільки ці документи не були покладені судом в основу вироку.

Крім того, суд першої інстанції, згідно ч.4 ст.95 КПК України, поклав в основу вироку показання обвинуваченого ОСОБА_11 , які він безпосередньо давав під час судового засідання, що повністю відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу твердження обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 про те, що суд не надав оцінки тому, що раніше дії ОСОБА_9 кваліфікувалися за ч.2 ст. 125 КК України, а кримінальна справа відносно нього зверталась до міськрайонного суду з постановами про вирішення питання про закриття кримінальної справи із закінченням строків давності. Оскільки, як вбачається з наявних в кримінальному провадженні матеріалів, суд вирішуючи це питання, відмовляв в закритті кримінальної справи та направляв її на додаткове досудове розслідування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, з чим погоджується і колегія суддів, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 умисно спричинили тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 саме з мотивів виконання замовлення ОСОБА_9 , яке було досягнуто у формі усної угоди, відповідно до якої обвинувачені зобов`язувалися побити потерпілого, а замовник в інтересах виконавців вчинити певні дії матеріального характеру. При цьому, обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вказували, що ними були отримані відповідні кошти від замовника ОСОБА_9 за такі їх дії щодо потерпілого ОСОБА_12 .

Враховуючи наведене, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 про закритя даного кримінального провадження в зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості, задоволенню не підлягають.

Що стосується призначеного обвинуваченим покарання, то воно відповідає вимогам ст.65 КК України. При цьому суд врахував характер і суспільну небезпечність вчиненого злочину, який є тяжким, особи винних, обставини, що пом`якшують покарання, у тому числі й ті, на які зроблено посилання в апеляційних скаргах обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , та відсутність обставин, що його обтяжують, та застосував при призначенні всім обвинувачених покарання вимоги ст.69 КК України, призначивши його нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті, однак у виді позбавлення волі.

Разом з тим, враховуючи позицію потерпілого ОСОБА_12 , який при апеляційному перегляді даної справи просив застосувати до обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ст. 75 КК України і звільнити їх від відбування призначеного покарання, а також те, що з моменту вчинення ними злочину пройшло біля 9-ти років, і за цей час обвинувачені створили сімї, мають неповнолітніх дітей та батьків похилого віку яких утримують, інших кримінальних правопорушень не вчиняли, шкоду заподіяну потерпілому відшкодували, колегія суддів дійшла висновку, що на даний час обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не є особами, небезпечними для суспільства, і які потребують необхідності ізолювати їх, а тому вважає, що виправлення та перевиховання обвинувачених можливе і без ізоляції від суспільства.

Відповідно вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного, та інші обставини справи дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення такої особи від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне, звільнити ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши їм іспитовий строк, передбачений ч.4 ст. 75 КК України тривалістю на 1 рік.

Таким чином, вирок суду в частині призначеного покарання обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , на підставі п.4 ч.1 ст.408 КПК України, підлягає зміні, а їх апеляційні скарги частковому задоволенню, в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Вирок Охтирьского міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2015 року відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , в частині призначення покарання змінити.

Вважати засудженим ОСОБА_11 за ч.2 ст.121 КК України до покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік.

Вважати засудженим ОСОБА_10 за ч.2 ст.121 КК України до покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік.

Запобіжні заходи всім обвинуваченим залишити особисте зобов`язання з покладенням певних обов`язків.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5