Ухвала

іменем україни

2 жовтня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Пойди М.Ф.,
суддів Орлянської В.І. і Квасневської Н.Д.,
при секретарі судового засідання Гладкіх Л.М.,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Завʼязанці Мостиського району Львівської області, мешканця м. Горлівки Донецької області, громадянина України,

за участю прокурора Опанасюка О.В.,
ВСТАНОВИЛА:

З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся засуджений ОСОБА_5 з вимогами про скасування судових рішень та закриття справи.

Вироком Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 9 жовтня 2013 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 172 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 1 700 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 грудня 2013 року вирок залишено без зміни.

В касаційній скарзі засуджений стверджує, що наказ №18/1 від 12 липня 2012 року, згідно з яким ОСОБА_7 був прийнятий на роботу, він не підписував, а цивільно-правова угода, яку він уклав з ОСОБА_7, відповідає вимогам закону. ОСОБА_5 вказує, що суд не перевірив дієздатність неповнолітнього ОСОБА_7, та не взяв до уваги пояснення батька останнього про те, що той не заперечував, щоб його син працював. Засуджений просить скасувати судові рішення, а справу закрити.

ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він працюючи на посаді головного інженера комунального підприємства «Микитівьский» у м. Горлівка по вул. Фадєєва, 79 і по вул. Дарвіна, 5, згідно наказу № 34 від 7 липня 2012 року директора КП «Микитівський» ОСОБА_8 на час її чергової відпустки виконуючи обовʼязки директора комунального підприємства «Микитівський» з 9 липня 2012 року по 25 липня 2012 року, будучи зобовʼязаним додержувати вимог чинного трудового законодавства та наділеним правом прийняття та звільнення найманих працівників, зобовʼязаним вживати заходи щодо забезпечення підприємства кваліфікованими кадрами, найкращого використання безпечних і сприятливих умов праці, умисно, в порушення положень ст.ст. 43, 46 Конституції України, ст.ст. 2, 21, 24, 48, 253 КЗпП України, ст.ст. 12, 21, 22, 30 Закону України «Про оплату праці», не уклав у письмовій формі трудовий договір з неповнолітнім ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, на вакантну посаду двірника з виконанням певного обʼєму робіт, зокрема покосу трави бензиновою газонокосаркою, з неповним робочим днем. Крім того, ОСОБА_5, в порушення ст. 21 КЗпП України у тижневий термін з моменту фактичного доступу неповнолітнього найманого працівника ОСОБА_7 до виконання обовʼязків двірника, не уклав у письмовій формі трудовий договір із зазначеним найманим працівником, не зареєстрував його в державній службі зайнятості населення, не оформив трудову книжку і не вніс до неї відповідних записів, тим самим скоїв грубе порушення трудового законодавства.

Заслухавши доповідача, прокурора, який вважав судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Для наведення в ухвалі таких підстав апеляційний суд має проаналізувати всі доводи, що містяться в апеляції і на кожен із них дати відповідь.

Однак, апеляційний суд зазначених положень закону не дотримався.

Так, у своїй апеляції засуджений зазначав про те, що: судом не зʼясовано час видання першого наказу №18/1 від 12 липня 2012 року і причин відсутності заяви ОСОБА_7 з його, ОСОБА_5 підписом про передачу заяви до відділу кадрової роботи; наказ №18/1 виготовлений і підкладений ОСОБА_8 в період з 27 вересня по 7 жовтня 2012 року після укладення з ОСОБА_7 договорів №22 та №28; суд не звернув уваги на те, що на момент отруєння ОСОБА_7 він, ОСОБА_5 не працював; суд не звернув уваги й на показання свідка ОСОБА_6, яка зазначала про те, що 12 липня 2012 року ОСОБА_8 і ОСОБА_7 уклали угоду №19 і що цю угоду було укладено на час перебування ОСОБА_8 у відпустці; не надано судом уваги й тому, що батько ОСОБА_7 знав, що син працює і не заперечував, щоб його син працював. Зазначав ОСОБА_5 у скарзі й про те, що огляд місця події було проведено з порушеннями вимог ст. 237 КПК України - через 7 місяців, після його, ОСОБА_5 звільнення та у його відсутності. Вказує, що при проведенні такої слідчої дії було допущено фальсифікацію доказів, зокрема, що на момент її проведення в кабінеті знаходились матеріали, яких після його звільнення там не було. Також засуджений в апеляційній скарзі звернув увагу суду й на наявність у справі копії постанови Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 13 грудня 2012 року про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП, яку, як твердить ОСОБА_5, не було розглянуто судом.

Однак, апеляційний суд вказані доводи апеляції засудженого не перевірив і відповіді на них не дав. Апеляційний суд залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення, не навів в ухвалі переконливих підстав прийняття такого рішення, не дав вичерпної відповіді на всі її доводи, не сформулював належним чином висновки щодо обґрунтованості засудження ОСОБА_5, звівши їх до переліку доказів без будь-якої оцінки хоча б одного з них, чим фактично вдався до дублювання змісту вироку в ухвалі, не розкривши суті цих доказів і не проаналізувавши їх.

Отже, наведене свідчить про те, що апеляційна скарга засудженого розглянута не по суті, а формально, а зі змісту ухвали апеляційного суду неможливо зрозуміти, на підставі яких доказів вирок визнано законним і обґрунтованим.

Таку ухвалу апеляційного суду не можна визнати такою, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України, тому вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду необхідно ретельно перевірити і проаналізувати всі доводи апеляційної скарги, дати на них відповідь.

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 грудня 2013 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набуває чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

М.Ф. ПОЙДА В.І. ОРЛЯНСЬКА Н.Д. КВАСНЕВСЬКА