13.02.2026 Справа № 756/1336/26
№ 756/1336/26
№ 1-кс/756/329/26
У Х В А Л А

іменем України

13 лютого 2026 року слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 та представника власника майна - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0001350, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 травня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и в:

29 січня 2026 року прокурор звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на майно.

У клопотанні прокурор зазначає, що у провадженні СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001350 від 19 травня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

У ході досудового розслідування встановлено, що група осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, за попередньою змовою, незаконно заволоділи майном в особливо великих розмірах, а саме правом власності на квартири, що за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Так, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала на частку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 (добросовісний власник), на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04.06.1999 року, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті хронічної ішемічної хвороби серця.

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належала на частку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 (добросовісний власник), на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, від 20.04.2017 за реєстровим № 5-1664.

У межах вказаного кримінального провадження, 27.01.2026, в порядку ст. 234 КПК України, слідчим СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 , було проведено обшук, що за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого було виявлено та вилучено: мобільний телефон чорного кольору в чохлі марки REDMI Model: НОМЕР_1 разом з операторами мобільних телефонів ( НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ) IMEI1: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 , яким фактично користується ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, який було поміщено та упаковано до спец. пакету «НАЦІОНАЛЬНА ПОЛІЦІЯ УКРАЇНИ» №EXP0209188.

Того ж дня, вилучене майно постановою слідчого було визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження.

На підставі викладеного, з метою забезпечення збереження речових доказів та слідів, які залишились на них, та з метою повного та всебічного проведення досудового розслідування, прокурор просить накласти арешт на майно, а саме на мобільний телефон чорного кольору в чохлі марки REDMI Model: НОМЕР_1 разом з операторами мобільних телефонів ( НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ) IMEI1: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 , яким фактично користується ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане клопотання та просив його задовольнити. Прокурор вказав, що хоча телефон і не був заблокований, однак необхідність його вилучення була зумовлена припущенням про наявність знищених файлів, які можливо відновити під час проведення експертного дослідження.

Власник майна ОСОБА_4 та його представник - адвокат ОСОБА_5 заперечували проти задоволення клопотання прокурора, оскільки телефон не є речовим доказом, не був заблокований та не було необхідності його вилучати.

Заслухавши позиції учасників судового засідання, дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, слідчий суддя встановив наступне.

Так, ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 19.01.2026, було задоволено клопотання про надання дозволу на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , з метою відшукання та вилучення, зокрема, мобільних телефонів лише в тому випадку, якщо ці пристрої матимуть системи логічного захисту, через які не можливо здійснювати копіювання під час проведення обшуку.

У подальшому, 27.01.2026 було проведено обшук, що за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого було виявлено та вилучено: мобільний телефон чорного кольору в чохлі марки REDMI Model: НОМЕР_1 разом з операторами мобільних телефонів ( НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ) IMEI1: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 , яким фактично користується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

При цьому, приписи ч. 2 вказаної статті передбачають, що забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Як вбачається з постанови слідчого від 27.01.2026, майно вилучене під час обшуку 27.01.2026, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001350 від 19 травня 2025 року.

Водночас, із матеріалів справи не вбачається будь-яких відомостей, що вилучений мобільний телефон містив системи логічного захисту, що зумовлювало підстави для його вилучення під час обшуку. При цьому, прокурор в судовому засіданні підтвердив, що вилучений мобільний телефон не був заблокований.

Також, слідчий суддя зауважує, що матеріали подані в обґрунтування поданого клопотання не можуть слугувати достатньою підставою для накладення арешту на тимчасово вилучене майно, оскільки прокурор має довести слідчому судді підставу, мету та обґрунтування необхідності накладення арешту на майно.

Натомість, з моменту вилучення майна 27.01.2026, орган досудового розслідування мав змогу додатково, за участю спеціаліста, оглянути вказаний мобільний телефон та надати відповідний протокол слідчому судді.

Разом з цим, з наявних у суду матеріалів, якими прокурор обґрунтовує необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно, не убачаються підстави вважати, що майно, вилучене під час обшуку має ознаки речових доказів саме у даному кримінальному провадженні, зокрема були предметом, знаряддям чи засобом вчинення кримінального правопорушення, здобуті внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Винесення постанови про визнання вилученого майна речовим доказом не може слугувати достатньою підставою для накладення арешту, оскільки наявність вказаної постанови не звільняє прокурора від обов`язку доведення підстави та мети накладення арешту.

Так, згідно п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ» проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. The United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя вважає, що потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у право власності, як арешт майна, а тому не знаходить підстав для задоволення клопотання про накладення арешту на вказане у клопотанні майно.

На підставі викладеного, керуючись статтями 170-173, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0001350, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 травня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, - відмовити.

Органу досудового розслідування врахувати, що на підставі положення ч. 3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1