Справа № 463/2126/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1017/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000130 за апеляційною скаргою зі змінами прокурора Галицької ОП м. Львова Львівської області ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м.Львова від 11.03.2025 стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Калинка Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, українця, громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, працюючого охоронцем в охоронній юридичній компанії «Аутпост», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє 03.03.2025 Личаківським районним судом м. Львова до покарання у виді 200 годин громадських робіт,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

встановила:

Прокурор подала апеляційну скаргу зі змінами на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 11.03.2025, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Речовий доказ, а саме: конверти з DVD-диском, на якому містяться відеофайли з нагрудних камер поліцейських - залишено при матеріалах вказаного кримінального провадження.

Запобіжний захід не застосовувався.

Не погоджуючись з даним вироком прокурор подала апеляційну скаргу зі змінами в якій просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання і вважати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України, та призначити йому покарання у виді 240 годин громадських робіт.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2025 більш суворим покарання за даним вироком, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин.

У решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, прокурор вважає, що вказане судове рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції при призначені ОСОБА_7 остаточного покарання, не було дотримано вимог ч.4 ст. 70 КК України, а саме не враховано час постановлення попереднього вироку, а не час набрання ним законної сили.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий вироком Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2025 за ч.2 ст. 125 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт.

У той же час, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, за вироком від 11.03.2025 ОСОБА_7 вчинено 18.02.2025, тобто до ухвалення Личаківським районним судом м. Львова вироку від 03.03.2025, що є підставою для застосування ч. 4 ст. 70 КК України.

Проте, всупереч вказаним вище вимогам закону, Личаківським районним судом м. Львова не призначено ОСОБА_7 , з урахуванням вироку Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2025, остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, згідно з ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї ж статті, що вплинуло на правильність призначення покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , 18 лютого 2025 року, перебуваючи за місцем свого проживання, у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , близько 19:00 год. знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання на нього є кримінально-караним, діючи цілеспрямовано, незаконно, протиправно, з метою завдання невизначеної шкоди здоров`ю ОСОБА_9 , реалізовуючи свій злочинний намір на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно, у ході раптово виниклого конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, застосувавши до потерпілої ОСОБА_9 фізичне насильство, як форму домашнього насильства відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», наніс декілька ударів кулаком лівої руки та уламком табуретки в область тулуба, та область голови ОСОБА_9 .

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: рани на волосяній частині голови, на правій кисті, рубець у лівій скроневій ділянці, який є слідом загоєної рани, синці у лівій навколоочній, скронево-виличній ділянках, в ділянці правого ока, у лівій завушній ділянці, на правому плечі і передпліччі, в ділянці правого ліктьового суглобу, на правій кисті, на лівому плечі і передпліччі, в ділянці лівого ліктьового суглобу, на лівій кисті, на правому стегні і в ділянці правого колінного суглобу, підшкірні крововиливи на шиї, на лівому плечі, в ділянці лівого ліктьового суглобу, крововилив в м`які тканини у правій завушній, потиличній ділянках, на шиї справа, садна на чолі зліва, в ділянці внутрішнього кута правого ока, в ділянці носа, на верхній губі, на правому плечі, на правій кисті, на лівому плечі, в ділянці лівого ліктьового суглобу, на лівому передпліччі, на лівій кисті. Рани на голові, синці, садна, підшкірні крововиливи, крововилив в м`які тканини утворились від дії тупих предметів, тупого предмета з продовгуватою поверхнею, тупих предметів з обмеженою поверхнею, при контакті з тупим предметом. Рани лінійної форми на правій кисті утворились від гострого предмета, можливо від уламків розбитого скла. Рани на голові, з приводу яких, потерпіла ОСОБА_9 перебувала на амбулаторному лікуванні, відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Згідно висновку експерта рани відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, згідно п. 2.3.1.а «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом N?6 МОЗ України від 17.01.1995 р, а також синці, підшкірні крововиливи, крововилив в м`які тканини, садна, рани на лівій кисті відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Обвинуваченого ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлено кілька разів про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибув з невідомих причин, клопотання про відкладення не подавав.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 27.01.2026 повідомила, що їй невідомо де перебуває та проживає обвинувачений ОСОБА_7 і вона просить подальші слухання справи здійснювати без її участі. Вирішення апеляційної скарги залишає на розсуд суду.

Про наступне судове засідання потерпіла ОСОБА_9 судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлена, однак в суд апеляційної інстанції не прибула з невідомих причин, клопотання про відкладення не подавала.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора ОСОБА_8 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу зі змінами, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч.2 ст.125 КК України, є правильною, оскільки останній вчинив умисне легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному проступку, передбаченому ч.2 ст.125 КК України, вчинено за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.

У суді апеляційної інстанції знайшли підтвердження доводи прокурора про те, що суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_7 за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, у виді громадських робіт строком 240 год., однак, хоча і заначив у вироку, але не в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 раніше судимий вироком Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2025 за ч. 2 ст. 125 КК України (справа № 463/1979/25) до покарання у виді 200 годин громадських робіт.

У той же час, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, за даним вироком від 11.03.2025, вчинено ОСОБА_7 18.02.2025, тобто до ухвалення вироку Личаківським районним судом м. Львова від 03.03.2025, що є підставою для застосування ч. 4 ст. 70 КК України.

Так, при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та вироків підлягає дослідженню співвідношення між часом вчинення кримінальних правопорушень і часом засудження за них: ст. 70 КК України підлягає застосуванню, коли кримінальне правопорушення вчинено до засудження за будь-яке з них, а ст. 71 КК України - коли кримінальне правопорушення вчинено після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання за попереднім вироком.

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України, суд, призначивши покарання (основне і додаткове) при сукупності кримінальних правопорушень за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті.

При цьому, згідно з правовим висновком, що викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.06.2020 (справа № 766/39/17) при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Відтак, враховуючи що кримінальне правопорушення, за яке засуджено ОСОБА_7 в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання має призначатися за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України (за сукупністю злочинів).

Не зважаючи на це, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, зазначених вимог не дотримався та не визначив остаточне покарання відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, що вплинуло на правильність призначення покарання.

Слід врахувати, що відповідно до роз`яснення, яке міститься у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів, слід враховувати, крім даних про особу й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності.

Покарання у виді громадських робіт, згідно з ч. 2 ст. 125 КК України, може бути призначено на строк від 150 до 240 годин. Відтак, при визначенні ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень доцільно застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 413 КПК України передбачено, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність тягне за собою скасування або зміну судового рішення, а тому, враховуючи що Личаківський районний суд м. Львова при призначенні ОСОБА_7 покарання не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Відтак, ухвалене судом першої інстанції рішення стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 є таким, що суперечить вимогам ст.370 КПК України, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального права.

З врахуванням зазначеного вище, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги зі змінами прокурора, які відповідають вимогам кримінального та кримінального процесуального закону, про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання, що є вагомою підставою для зміни вироку суду.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу зі змінами прокурора Галицької ОП м. Львова Львівської області ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Личаківського районного суду м.Львова від 11.03.2025 яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, до громадських робіт - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді 240 (двісті сорока) годин громадських робіт.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2025 більш суворим покарання за даним вироком, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: