УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Київ

справа № 760/30636/24

провадження № 51-801ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року,

встановив:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність прокурора Солом`янської окружної прокуратури м. Києва у кримінальному провадженні №0000409 від 17 вересня 2014 року.

Київський апеляційний суд ухвалою від 31 жовтня 2025 року відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року, рішення суду апеляційної інстанції просить скасувати з підстав істотного порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та призначити новий розгляд в апеляційному суді.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 вказує про те, що апеляційний суд залишив поза увагою ряд доводів апеляційної скарги про допущенні слідчим суддею істотні порушення кримінального процесуального закону.

Крім того у касаційній скарзі ОСОБА_4 міститься клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, де він наводить підстави для поновлення такого строку.

Мотиви Суду

Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ст. 426 КПК касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

З урахуванням доводів, наведених в обґрунтування пропуску строку касаційного оскарження, колегія суддів уважає за можливе поновити представнику ОСОБА_5 - ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження судових рішень.

Перевіривши доводи касаційної скарги та зміст доданих до неї копій судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень, інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Як убачається з оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні, з тих підстав, що це судове рішення не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

З указаними мотивами погоджується й суд касаційної інстанції.

Реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом, про що йдеться в офіційному тлумаченні положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів (п. 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня1970 року та п. 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

Такі обмеження права на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування встановлені приписами статей 307, 309, 392 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом. Перелік ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, передбачений ч. 3 ст. 307 та частинами 1, 2 ст. 309 КПК. З огляду на імперативний спосіб регулювання кримінальних процесуальних відносин перелік розширеному тлумаченню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці законності ухвали слідчого судді лише у випадках, якщо слідчий суддя постановив рішення не передбачене кримінальним процесуальним законом, оскільки право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 24 КПК (висновок про застосування норми права, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 23 травня 2018 року в справі № 237/1459/17, провадження

№ 13-19кс18).

Натомість постановлення слідчим суддею ухвали про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність прокурора, яка полягає у не розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 220 КПК, недвозначно врегульовано кримінальними процесуальними нормами, викладеними в п. 1 ч. 1 ст. 303, п. 4 ч. 2 ст. 307 КПК. Неможливість оскарження таких рішень в апеляційному порядку безпосередньо виходить із приписів статей 307, 309 цього Кодексу.

Таким чином, суддя апеляційного суду, дотримуючись вимог ч. 3 ст. 307, ст. 309 КПК, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ухвала слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність прокурора, яка полягає у не розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 220 КПК, не підлягає перегляду в апеляційному порядку.

Оскаржена ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 372, 419 КПК, вона є належним чином вмотивованою, обґрунтованою та такою, що не включає в себе будь-яких суперечливих тверджень.

Касаційна скарга не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту та змісту оскаржених судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Клопотання ОСОБА_4 задовольнити, поновити строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3