ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1550/26 Справа № 183/4534/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2026 року у кримінальному провадженні № 000099 стосовно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Василівка Василівського району Запорізької області, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2026 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК та призначено йому покаранняу виді позбавлення волі строком на 7 років.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим за закінчений замах на вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

За обставин, детально викладених у вироку, 19 лютого 2025 року, приблизно об 11 годині 35 хвилин, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 разом з військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , перебували у приміщенні намету № 5 у наметовому містечку вищевказаної військової частини, котра наразі дислокуються в АДРЕСА_3 (точна адреса не розголошується в умовах воєнного стану), де між ними виник словесний конфлікт.

В подальшому, 19 лютого 2025 року, приблизно об 11 годині 38 хвилин, ОСОБА_9 попросив ОСОБА_6 наклеїти йому на спину медичний пластир. На вказане прохання ОСОБА_6 погодився та в цей час, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у нього виник прямий умисел на позбавлення життя ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій прямий умисел, ОСОБА_6 , перебуваючи за вище вказаною адресою, взяв з поверхні столу кухонний ніж з дерев`яною ручкою жовтого кольору та тримаючи ніж у правій руці зжатій в кулак, діючи умисно, наніс чотири удари в область спини ОСОБА_9 , в результаті чого спричинив йому тілесні ушкодження у виді двох проникаючих колото-різаних поранень правого надпліччя та нижньої третини шиї справа, які проникають у праву плевральну порожнину, з пораненням верхньої долі правої легені, що привело до правобічного гемопневмотораксу, кров та повітря у плевральній порожнині, які у своїй сукупності та кожне окремо, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, що небезпечне для життя в момент заподіяння. Тілесні ушкодження у виді двох непроникаючих колото-різаних поранень м`яких тканин спини справа, які у своїй сукупності та кожне окремо, за своїм характером, відносяться до легкого ступеню тяжкості з короткочасним розладом здоров`я, оскільки загоєння вищезазначених ран, у звичайному своєму перебігу, відбувається у термін тривалістю понад 6 днів, але не більше як 21 день.

Отже, ОСОБА_6 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця та настання смерті ОСОБА_9 , однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 було надано своєчасну невідкладну медичну допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок змінити та перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК на ст. 121 КК, призначити більш м`яке покарання з урахуванням пом`якшуючих обставин.

На думку обвинуваченого, вирок є незаконним та необґрунтованим, таким, що постановлений з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів того, що дії обвинуваченого були спрямовані саме на позбавлення життя потерпілого. Обвинувачений не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність прямого умислу на вбивство, адже сам факт нанесення ножових поранень не може автоматично свідчити про наявність такого умислу. При цьому судом встановлено, що між обвинуваченим та потерпілим не існувало тривалих конфліктних відносин, а подія виникла раптово.

Судом не усунуто суперечності в доказах, щодо кількості нанесених ударів. За показами обвинуваченого, ним було нанесено три удари ножем, а експертизою встановлено наявність чотирьох тілесних ушкоджень, та цим обставинам суд не надав належної оцінки, що свідчить про неповноту дослідження доказів. Судом не встановлено механізм утворення тілесних ушкоджень. У висновку судово-медичної експертизи таких механізм повністю не встановлений, проте суд дійшов категоричного висновку про спрямованість дій обвинуваченого саме на позбавлення життя потерпілого, що ґрунтується на припущеннях.

Суд не врахував поведінку обвинуваченого після події, який повідомив інших військовослужбовців про те, що сталося, що вказує на відсутність наміру приховати подію та не є характерною для особи, яка мала прямий умисел на вбивство. Суд також не врахував позицію потерпілого, який не має претензій до обвинуваченого, пробачив його та просив призначити мінімальне покарання.

На думку обвинуваченого, з урахуванням фактичних обставин справи його дії можуть свідчити про спричинення тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, передбачених ст. 121 КК.

Наявність таких обставин, як те, що обвинувачений є раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, є військовослужбовцем, визнав свою провину частково, щиро розкаявся, відсутність претензій з боку потерпілого, свідчить про можливість призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та з підстав, викладених в них, просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на її безпідставність, вирок суду вважав законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з частинами 1 - 4 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням елементів складу кримінального правопорушення, зокрема місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення.

У мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.

Суд апеляційної інстанції зважає на усталену практику суду касаційної інстанції, викладену, зокрема у постанові ККС ВС від 05 жовтня 2021 року у справі №589/5015/19, відповідно до якої суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Сам апелянт визначає те коло питань, які є предметом перевірки апеляційного суду.

Таким чином, процесуальні вимоги сторін відіграють роль орієнтиру, показуючи, з якими частинами судового рішення учасник судового провадження не погоджується, та зобов`язують апеляційну інстанцію надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.

Проаналізувавши всі зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 в його вчиненні, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку, а показання останнього, які він надавав на свій захист, ретельно перевірені та спростовані в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань, зміст яких детально викладено у вироку, безпосередньо допитаних під час судового розгляду потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також досліджених в ході судового розгляду письмових доказів.

Під час допиту в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 показав, що 19.02.2025 року, близько 11.30, зайшовши до намету побачив, що ОСОБА_6 знаходиться в ліжку та зробив йому зауваження, запропонував привести себе в порядок, що йому не сподобалось. Через деякий час він знову зайшов в намет, де відчув запах сигарет та побачив, що ОСОБА_6 лежить на ліжку з сигаретою в руці, у зв`язку з чим зробив обвинуваченому зауваження, взявши його за одяг та знову запропонував йому «взяти себе в руки». Після чого він попросив обвинуваченого допомогти та наклеїти йому на спину пластир. Для цього він зняв одяг, оголивши торс та став спиною до ОСОБА_6 . В цей момент він відчув біль в області шиї та ключиці, стало важко дихати та потекла кров. Коли він повернувся, то побачив, що обвинувачений стоїть з ножем в правій руці та сказав йому «Ти що робиш?». Після чого обвинувачений зробив крок назад і в цей момент він почав втікати від ОСОБА_6 , але останній наніс йому ще один удар в руку. Коли вибіг з намету почав кликати на допомогу. Після чого йому була надана медична допомога. Пояснив, що ніж, яким було йому було нанесено удари був кухонним та перед цим знаходився на столі в наметі.

Свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснив, що 19.02.2025 року разом з іншими військовослужбовцями перебував в наметі, почув викрик: «Ой!», побачив обвинуваченого та почув, як хтось сказав « ОСОБА_13 , поклади ніж». І тоді побачив, як ОСОБА_6 поклав кухонний ніж на стіл і стрімко вийшов, а потерпілий стояв біля його ліжка, тримався за плече, просив допомоги. Вони йому сказали, щоб він швидко йшов до медиків, оскільки у них не було чим надати йому допомогу. Першим з намету вийшов обвинувачений, він поклав ніж та вийшов, а потерпілий був в шоці та побіг в сусідній намет.

Аналогічні показання в суді першої інстанції надав свідок ОСОБА_12 , який в день події також знаходився в наметі з іншими військовослужбовцями в той час та чув як потерпілий попросив обвинуваченого наклеїти йому пластир. Далі почув крик «Ой, що ти робиш?». Після чого побачив, як навпроти його ліжка сидів потерпілий та тримався за шию. Навпроти через стіл в проході стояв обвинувачений та тримав в руці ніж.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_11 в день події був у своєму наметі, почувши істеричний крик: «Медика, медика!», відкрив двері та побачив обвинуваченого, який йому сказав: «Старшина, у мене зальот, я людину вдарив ножем». Одразу викликав чергового та взяв ОСОБА_6 під варту. Після пішов в намет, де знаходиться медичний пункт, де вже надавали медичну допомогу потерпілому, було багато крові. Викликали швидку допомогу.

Вищевказані покази потерпілого та свідків є послідовними, чіткими та повністю узгоджуються між собою та з письмовими доказами.

Висновком експерта № 90/9 від 09.04.2025 року підтверджено, що у потерпілого знайдені тілесні ушкодження у виді двох проникаючих колото-різаних поранень правого надпліччя та нижньої третини шиї справа, які проникають у праву плевральну порожнину, з пораненням верхньої долі правої легені, що привело до правобічного гемопневмотораксу / кров та повітря у плевральній порожнині /, двох непроникаючих колото-різаних поранень м`яких тканин спини справа.

Тілесні ушкодження у виді двох проникаючих колото-різаних поранень правого надпліччя та нижньої третини шиї справа, які проникають у праву плевральну порожнину, з пораненням верхньої долі правої легені, що привело до правобічного гемопневмотораксу / кров та повітря у плевральній порожнині /, у своєї сукупності та кожне окремо, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, що небезпечне для життя, виникли від дії колюче-ріжучого предмету /предметів /, яким міг бути клинок ножа, та за давністю утворення можуть відповідати даті події, вказаній у постанові (19.02.2025 року), що підтверджується даними медичних документів.

Тілесні ушкодження у виді двох непроникаючих колото-різаних поранень м`яких тканин спини справа, у своїй сукупності та кожне окремо, за своїм характером, відносяться до легкого ступеню тяжкості з короткочасним розладом здоров`я, оскільки загоєння вищезазначених ран,у звичайному своєму перебігу, відбувається у термін тривалістю понад 6-ть днів, але не більше як 21-н день, виникли від дії колюче- і ріжучого предмету / предметів /, яким міг бути клинок ножа, та за давністю утворення можуть відповідати даті події вказаній у постанові (19.02.2025 року), що підтверджується даними медичних документів.

Враховуючи характер та локалізацію знайдених тілесних ушкоджень, експерт дійшов висновку, що потерпілому було заподіяно чотири ножові поранення. Всі знайдені тілесні ушкодження у потерпілого виникли від дії колюче-ріжучого предмету /предметів/, яким міг бути клинок ножа.

За висновком експерта № 107/Е від 18.04.2025 року виявлені у потерпілого вищевказані тілесні ушкодження могли утворитися при механізмі, вказаному підозрюваним під час проведення слідчого експерименту за його участі, тобто виникли від дії колюче-ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа, але кількість ударів ножем підозрюваним по тілу потерпілого /три/ не співпадає з кількістю колото-різаних ран на тілі потерпілого /згідно представлених медичних документів - чотири рани/.

Доводи захисника в апеляційній скарзі зводяться до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК та відсутності прямого умислу на вбивство, вважав, що його дії можуть свідчити про спричинення тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, передбачених ст. 121 КК. Аналогічні доводи сторона захисту наводила і під час судового розгляду в суді першої інстанції, які місцевий суд ретельно перевірив та обґрунтовано спростував у вироку, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Сам обвинувачений в ході судового розгляду не заперечував свою причетність до нанесення ножем трьох ударів, один з них в область шиї та два в область лопатки, водночас зазначав, що не мав бажання позбавити життя потерпілого та після вчинення злочину самостійно пішов до старшини роти та повідомив про скоєне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

При розмежуванні замаху на вбивство та умисного тяжкого тілесного ушкодження суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про наявність в нього умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що він діяв з прямим умислом.

В даному випадку способом спричинення тілесних ушкоджень потерпілому є їх заподіяння за допомогою колюче-ріжучого предмету, а саме кухонного ножа, який складається з леза та руків`я, при цьому довжина леза становить 17 см, ширина леза 3,5 см. При цьому як встановлено в ході судового розгляду в момент події активного конфлікту не було, потерпілий попросив обвинуваченого наклеїти йому на спину пластир, для чого роздягнувся, оголивши торс та повернувся до обвинуваченого спиною і відповідно не міг бачити дій обвинуваченого та здійснювати будь-який супротив. Разом з тим, обвинувачений, знаходячись позаду потерпілого, мав достатній час та можливість оцінити ситуацію, врахувати розмір леза ножа, який він застосував для нанесення ударів, та обрати будь-яку ділянку тіла потерпілого для нанесення ушкоджень, проте наніс удари саме в область шиї, правого надпліччя, що привело до правобічного гемопневмотораксу, а також два удари в м`які тканини спини справа. Тобто обвинувачений свідомо обрав для нанесення ударів життєво важливий орган тіла людини, яким є шия.

Сам обвинувачений не заперечував, що завдав ножем потерпілому три удари, один з них в область шиї, при цьому розумів, що завдаючи удари ножем в область шиї людину можливо вбити навіть одним ударом.

Судом також враховано і поведінку обвинуваченого після нанесення тілесних ушкоджень, останній, хоча і повідомив старшині роти про вчинений ним злочин, проте жодної допомоги не намагався надати потерпілому, залишивши намет.

Враховуючи вищевикладене, на переконання апеляційного суду, необґрунтованими є твердження сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого та відсутності прямого умислу на вбивство, з огляду на характер дій ОСОБА_6 , знаряддя злочину кухонний ніж з довжиною леза 17 см, завдання ним чотирьох ударів, у тому числі у життєво важливий орган шию, правого надпліччя, що привело до правобічного гемопневмотораксу, його поведінка після вчинення злочину, ненадання ним жодної допомоги потерпілому.

Апеляційний суд відхиляє твердження захисника, що судом не усунуто суперечності в доказах щодо кількості нанесених ударів, що свідчить про неповноту дослідження доказів. Сам обвинувачений повідомив про нанесення потерпілому трьох ударів ножем, однак нанесення ще одного удару ножем не пам`ятає. Водночас вказані твердження спростовуються висновком експерта № 90/9 від 09.04.2025, відповідно до якого у потерпілого виявлено тілесні ушкодження у виді двох проникаючих колото-різаних поранень правого надпліччя та нижньої третини шиї справа, та двох непроникаючих колото-різаних поранень м`яких тканин спини справа, які за давністю утворення можуть відповідати даті події вказаній у постанові (19.02.2025), що підтверджується даними медичних документів.

Отже, усупереч твердженням у поданій апеляційній скарзі захисника суд першої інстанції, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм належну оцінку в аспекті ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування й ухвалив обґрунтоване та цілком мотивоване судове рішення.

Із матеріалів кримінального провадження, журналів судового розгляду та його технічної фіксації, слідує, що суд повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності до закону клопотання сторін, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі мотиви в її спростування, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дав належну правову оцінку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Наведені положення закону кореспондуються з вимогами ч. 2, 3 ст. 65 КК, відповідно до яких особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. 66 - 67 КК.

Апеляційний суд погоджується зі встановленими обставинами, які впливають на вид і розмір покарання та вважає, що суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є військовослужбовцем, за місцем проходження служби характеризується посередньо, одружений, має двох неповнолітніх дітей. Суд також врахував думку потерпілого, який просив призначити обвинуваченому мінімальне покарання, не пов`язане з позбавленням волі, вибачив його і претензій до нього не має. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття та обставин, що його обтяжує, судом не встановлено.

Таким чином, з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, наявності обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, суд дійшов обґрунтованого висновку, що покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією інкримінованої статті, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним кримінальних правопорушень, відповідає меті покарання, а також є співмірним характеру вчинених діянь та його наслідкам.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги захисника, що наявність пом`якшуючих обставин, відомостей про особу обвинуваченого, визнання ним вини частково, відсутність претензій з боку потерпілого, свідчить про можливість призначення обвинуваченому більш м`якого покарання Всі ці обставини були належним чином оцінені судом першої інстанції в достатній мірі при призначенні обвинуваченому покарання, з видом і розміром якого погодився апеляційний суд.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статей 22, 94, 370, 373 КПК, забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає їх до уваги. Судом першої інстанції не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотними в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2026 рокустосовно ОСОБА_6 , обвинуваченогоза ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а особою, яка утримується під вартою в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4