ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року

м. Київ

справа № 209/1846/22

провадження № 51-4178 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000082, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м. Харкова та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та третьою статті 436-2, частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України(далі - КК).

Обставини справи

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області вироком від 24 квітня 2025 року ОСОБА_6 визнав винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 263, частинами другою та третьою статті 436-2 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі: за частиною першою статті 263 КК на строк 4 роки; за частиною другою статті 436-2 КК на строк 3 роки без конфіскації; за частиною третьою статті 436-2 КК на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі статті 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_6 остаточно визначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Постановлено ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 436-2 КК (епізод від 15 березня 2022 року), визнати невинуватим та виправдати.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим за таких обставин.

ОСОБА_6 у невстановлені місці та час, використовуючи власний мобільний телефон марки «Apple IPhone 7» IMEI: НОМЕР_1 , MEID: НОМЕР_2 , який має додаток «OK» з увімкненою функцією VPN, з використанням своєї сторінки облікового запису « ОСОБА_7 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 соціальної мережі «Однокласники» ( ІНФОРМАЦІЯ_3 глобальної мережі Інтернет,

- 21 березня 2022 року поширив публікацію, яка містила заперечення збройної агресії російської федерації (далі - рф) проти України та глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України (частина друга статті 436-2 КК);

- 03 квітня 2022 року та двічі 17 квітня 2022 року повторно поширив публікації, які містили заперечення збройної агресії рф проти України та глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України (частина третя статті 436-2 КК).

Крім того, ОСОБА_6 у невстановлений проміжок часу, проте не пізніше 16 травня 2022 року, придбав у невстановленому місці бойові припаси, а саме: набої калібру 5,45 мм у кількості 363 штук, набої калібру 9 мм - 865 штук та набої калібру 5,6 мм - 34 штуки, які переніс до місця проживання на АДРЕСА_1 , де незаконно їх зберігав до вилучення працівниками Управління СБ України у Дніпропетровській області 16 травня 2022 року в проміжок часу з 10:43 до 15:25 під час обшуку.

Також органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що 15 березня 2022 року поширив публікацію, яка містила заперечення збройної агресії рф проти України та глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 25 вересня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування вимог зазначає, що, згідно з обвинувальним актом, за епізодами від 21 березня, 03 та 17 квітня 2022 року він обвинувачувався у поширенні публікацій, в яких міститься виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії рф проти України та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України.

Проте місцевий суд визнав його винуватим за частиною другою статті 436-2 КК (епізод від 21 березня 2022 року) за поширення публікації, в якій містилося заперечення збройної агресії рф проти України та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України. Тобто, на його думку, суд першої інстанції за вказаним епізодом не визнав ОСОБА_6 винуватим у поширенні матеріалів, у яких міститься виправдовування і визнання правомірною збройної агресії рф проти України. Вважає, що суд першої інстанції фактично виправдав його в поширенні матеріалів, у яких міститься виправдовування і визнання правомірною збройної агресії рф, але жодним чином не відобразив це у вироку.

Водночас зазначає, що відповідно до висновку судової лінгвістичної експертизи від 03 травня 2022 року за епізодом від 21 березня 2022 року його обвинувачували в поширенні публікації, в якій міститься заперечення збройної агресії рф проти України, а місцевий суд визнав його винуватим за поширення публікації, в якій міститься як заперечення збройної агресії рф проти України, так і глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України. Зазначене, на його думку, є невідповідністю між висунутим обвинуваченням, вироком суду першої інстанції і висновком судової лінгвістичної експертизи, яка жодним чином не усунута в процесі не тільки розгляду справи в суді першої інстанції, а також і під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Вказує на те, що така невідповідність є і за іншими епізодами висунутого ОСОБА_6 обвинувачення.

Так, у вироку зазначено, що судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , діючи повторно 03 квітня, а також двічі 17 квітня 2022 року поширив матеріали, в яких міститься заперечення збройної агресії рф проти України та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України.

Проте згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що в кожний з цих днів повторно поширив матеріали, які містили виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії рф проти України та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України.

На його думку, вказане суперечить встановленим судом першої інстанції обставинам та кваліфікації дій ОСОБА_6 , які визначені як поширення матеріалів, в яких міститься заперечення збройної агресії рф проти України та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України, вчинене потворно. Вважає, що ОСОБА_6 фактично виправдали за обвинуваченням в цій частині, але місцевий суд належно не мотивував свого рішення в цій частині.

Зазначає, що згідно з висновком судової лінгвістичної експертизи від 03 травня 2022 року розміщена ОСОБА_6 03 квітня 2022 року публікація є глорифікацією осіб, одна з поширених засудженим 17 квітня 2022 року публікацій, містить виправдовування збройну агресії рф проти України, а в іншій, поширеній 17 квітня 2022 року публікації, є схвалення збройної агресії рф проти України.Тобто, жодна з розповсюджених ОСОБА_6 03 та двічі 17 квітня 2022 року публікацій не містить заперечення збройної агресії рф проти України, як це вказано у вироку.

Вважає, що наведене є очевидним порушенням вимог кримінального закону і вказує на його невірне застосування, зокрема, що стосується епізодів від 03 та 17 квітня 2022 року, а саме застосування судом першої інстанції кримінального закону про відповідальність за поширення публікацій, які містять заперечення збройної агресії рф проти України, за відсутності належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_6 таких дій.

Суд апеляційної інстанції на визначені ст. 409 КПК підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції уваги не звернув та безпідставно залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Також вказує на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно залишили поза увагою порушення права ОСОБА_6 на захист під час проведення обшуку. Вважає, що на момент набуття ним статусу підозрюваного, а саме 16 травня 2022 року, коли до початку обшуку працівники поліції наділи на нього кайданки і він був змушений силою залишатися поряд із уповноваженою службовою особою, йому повинні були роз`яснити його права та забезпечити захисником. Проте ОСОБА_6 такого права був позбавлений в силу протиправних дій поліцейських, що вказує на незаконність проведення обшуку, і як наслідок незаконність його результатів.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор просила частково задовольнити касаційну скаргу засудженого, змінити судові рішення, а саме за епізодом від 21 березня 2022 року виключити посилання на кваліфікуючу ознаку - глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України. У решті судові рішення залишити без зміни.

Оцінка Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов такого висновку.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Частиною 2 цієї статті передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно із частиною другою статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього ж Кодексу.

Обґрунтованість засудження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за частиною першою статті 263 КК у касаційній скарзі засудженим не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Стосовно тверджень засудженого про порушення його права на захист під час проведення обшуку, внаслідок чого результати такої процесуальної дії є недопустимим доказом

Так, обшук - це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте в результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те, що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.

Дотримання стандартів справедливості провадження досягається через дотримання прав сторони захисту з урахуванням якості доказів сторони обвинувачення, включно з вирішенням питання про те, чи породжують сумнів щодо їх надійності або точності обставини, за яких їх було отримано, чи були використані у провадженні докази, отримані з порушенням прав на захист.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 236 КПК слідчий, прокурор не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника. Слідчий, прокурор зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення.

Разом з тим КПК не містить положення про обов`язкову участь захисника під час обшуку, в тому числі в кримінальному провадженні, в якому участь захисника є обов`язковою згідно з вимогами статей 49, 52 КПК. Іншими словами, навіть обов`язкова участь захисника у кримінальному провадженні за правилами КПК не передбачає обов`язкової участі цього захисника в усіх без винятку слідчих діях (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 751/602/18, від 31 березня 2021 року у справі № 727/8945/17, від 21 липня 2021 року у справі № 175/935/19-к).

Вказане узгоджується з рішенням, наведеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 вересня 2021 року (справа № 476/579/18, провадження № 51-2240км21).

Як установив місцевий суд, обшук житла засудженого проведено на підставі відповідної ухвали слідчого судді, у присутності засудженого, понятих; слідчу дію зафіксовано технічними засобами, відеозапис долучений до матеріалів кримінального провадження і відтворений у судовому засіданні. Протокол обшуку підписаний усіма учасниками без зауважень, у тому числі й обвинуваченим, який в свою чергу будь-яких заперечень та зауважень не заявляв.

Крім того, суд першої інстанції з`ясував, що до проведення обшуку ОСОБА_6 не мав процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні. Перед початком обшуку всім учасникам роз`яснено положення КПК щодо порядку його проведення, їх право бути присутніми при всіх діях, які проводяться в процесі обшуку, робити зауваження, що підлягають занесенню до протоколу. Після проведення обшуку, згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 16 травня 2022 року, ОСОБА_6 затримано 16 травня 2022 року о 15:26 в порядку ст. 208 КПК із залученням захисника ОСОБА_8 . Цього ж дня о 21:15 ОСОБА_6 у присутності захисника вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 436-2, частиною першою статті 263 КК.

Затримання в порядку статей 207 або 208 КПК за визначенням є несподіваною для його учасників подією. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання. Тому затримання під час проведення обшуку без участі захисника не може вважатися порушенням права на правову допомогу (постанови Касаційного кримінального суду від 30 травня 2023 року у справі № 272/229/17, від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к).

Те, що протокол затримання було складено не в момент фактичного затримання обвинуваченого, а вже після проведення обшуку, не свідчить про порушення органом досудового розслідування права на захист ОСОБА_6 та вимог КПК, оскільки положення статті 208 КПК не вимагають складання протоколу затримання негайно, в ході затримання. Такий протокол має бути складений, як тільки це стане практично можливим.

Крім того, варто зауважити, що факт затримання особи може встановлюватися не лише протоколом затримання, але й іншими доказами, а відомості, зазначені у протоколі, можуть бути спростовані або, навпаки, підтверджені іншими доказами.

Отже, така процесуальна дія як обшук не вимагала обов`язкової участі захисника, оскільки ОСОБА_6 було затримано саме з метою унеможливлення ним покинути місце проведення слідчої дії. При цьому під час обшуку ОСОБА_6 не допитувався.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону «Про Національну поліцію» поліцейський для забезпечення публічної безпеки і порядку застосовує спеціальні засоби, визначені цим Законом. Згідно з підпунктом «б» п. 1 ч. 3 цього Закону поліцейський застосовує кайданки під час затримання особи. У зв`язку з наведеним працівники поліції діяли в межах наданих їм повноважень.

Отже, у цьому кримінальному провадженні обшук проведений відповідно до норм чинного кримінального процесуального закону, а самі слідчі дії виконано у процесуальний спосіб, який не суперечить вимогам КПК, з дотриманням відповідних процесуальних гарантій, із складанням відповідного протоколу, у якому докладно викладено умови і результати слідчої дії.

При цьому, як видно з матеріалів кримінального провадження, жодних заяв та зауважень від засудженого ОСОБА_6 під час обшуку не надходило, у тому числі щодо обов`язкової участі захисника у ньому, що підтверджується протоколом обшуку та відеозаписом цієї слідчої дії.

Таким чином, відсутність захисника під час обшуку житлового приміщення не може вважатися порушенням права засудженого на захист.

Доводи сторони захисту про те, що результати обшуку є недопустимим доказом, є безпідставними.

Суд нагадує, що відповідно до частини першої статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, що передбачає причиновий зв`язок між порушенням прав людини й отриманими доказами. Хоча Суд послідовно визнає недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, однак не поширює цей підхід на оцінку допустимості речових доказів, які хоча й можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи.

Суд зазначає, що навіть якщо погодитися зі стороною захисту, що під час обшуку не було забезпечено участь захисника, обставини цієї справи не дають підстав вважати, що виявлення під час обшуку телефону та комп`ютерної техніки стало безпосереднім наслідком порушення цього права в значенні частини першої статті 87 КПК. Властивості вилучених речей та інформації, яка на них містилася, жодним чином не залежали від волі ОСОБА_6 , тому присутність захисника під час вилучення не могла позначитися на цих властивостях.

Водночас засудженим не наведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між відсутністю захисника та отриманням відповідного доказу, а також не обґрунтовано, яким саме чином це могло вплинути на результат обшуку.

За встановлених обставин, підстав для визнання зазначеного доказу недопустимим, як отриманого внаслідок істотного порушення прав людини не встановлено.

Щодо доводів про порушення судом апеляційної інстанції положень статті 409 КПК

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

З огляду на положення частини першої статті 409 КПК суд апеляційної інстанції переглядає в апеляційному порядку законність та обґрунтованість судового рішення місцевого суду і надає сторонам кримінального провадження можливість перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції.

Відповідно до статті 404 КПК, апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку щодо його відповідності нормам кримінального та процесуального законів, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Положеннями статей 370, 419 КПК України передбачено, що ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Судове рішення є актом реалізації судової влади. Якість судового рішення - це один з основних критеріїв ефективності правосуддя. Судове рішення високої якості - це рішення, яке досягає правильного результату - наскільки це дозволяють надані судді матеріали - у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб. Оцінка якості кожного рішення повинна здійснюватися тільки через використання права оскарження, установленого законом.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Законність ухвали апеляційного суду - це її сувора відповідність приписам матеріального та процесуального права. Законною може бути лише та ухвала суду апеляційної інстанції, яка постановлена при неухильному дотриманні процесуального закону на всіх стадіях кримінального процесу.

До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (частина перша статті 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених статтею 404 цьогоКодексу. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 цих вимог кримінального процесуального закону дотримався не в повній мірі.

Так, суд першої інстанції дії ОСОБА_6 кваліфікував: за частиною другою статті 436-2 КК (епізод від 21 березня 2022 року) за кваліфікуючими ознаками цього злочину - заперечення збройної агресії рф проти України та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України; за частиною третьою статті 436-2 КК (епізод від 03 квітня 2022 року та два епізоди від 17 квітня 2022 року) за кваліфікуючими ознаками цього злочину - заперечення збройної агресії рф проти України та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України, вчинені повторно.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог частини першої статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Проте органами досудового розслідування ОСОБА_6 не пред`являлося обвинувачення: за епізодом від 21 березня 2022 року - глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України; за епізодом від 03 квітня 2022 року - заперечення збройної агресії рф проти України; за двома епізодами від 17 квітня 2022 року -виправдовування та схвалення збройної агресії рф проти України (відповідно).

Обвинувачення стосовно ОСОБА_6 в суді першої інстанції не змінювалося і прокурор від нього не відмовлявся.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 , який серед іншого не погоджувався й з доведеністю його винуватості за частинами другою та третьою статті 436-2 КК, не перевірив правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції та дійшов передчасного висновку про правильність застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність.

Неперевірка судом апеляційної інстанції питання щодо дотримання меж обвинувачення та правильності застосування кваліфікуючих ознак свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване рішення та може вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, апеляційний суд не дотримався в повній мірі вимог пункту 2 частини першої статті 370, частини другої статті 419 КПК, чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону (частина перша статті 412 КПК).

З огляду на викладене, Суд дійшов висновку, що порушення норм кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження, є такими, що істотно вплинули на обґрунтованість та вмотивованість прийнятого рішення, що відповідно до вимог пунктів 1 та 2 частини першої статті 438 КПК свідчить про необхідність скасування ухвали апеляційного суду.

З урахуванням наведеного Суд вважає, що касаційна скарга засудженого підлягає задоволенню частково, а ухвала апеляційного суду -скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції відповідно до пункту 2 частини першої статті 436 КПК, під час якого суду необхідно врахувати наведене, перевірити доводи апеляційної скарги та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 433 КПК Суд розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

З метою запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК, зокрема можливому переховуванню від суду ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, скоєнню ним інших кримінальних правопорушень, Суд уважає за необхідне обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3