Номер провадження: 11-сс/813/314/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2025 про арешт майна у к/п №0001325 від 16.10.2024 за ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 367 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та було накладено арешт на майно, вилучене 17.06.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 на мобільний телефон марки «Samsung» у корпусі блакитного кольору із силіконовим чохлом, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 із сім картами з номерами: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , грошові кошти в сумі 311680 грн. та 12750 євро.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що вилучене майно відповідає критеріям речових доказів, оскільки телефон може містити інформацію, яка може мати значення для встановлення обставин зазначеного провадження, грошові кошти могли бути отриманні злочинним шляхом.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із ухвалою слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що вона є незаконною та необґрунтованою з таких підстав:

- клопотання про арешт майна було 5 разів було повернуто слідчим суддею прокурору у зв`язку із його невідповідністю вимогам КПК України у зв`язку із недоведеністю зв`язку між кримінальним правопорушенням та вилученим майном третьої особи. Водночас клопотання прокурора від 26.12.2025 також не обґрунтовує необхідність накладення арешту на майно ОСОБА_7 ;

- в межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_7 не повідомлено про підозру, він належним чином пояснив походження вилучених у нього грошових коштів та підтвердив відповідною розпискою, яка на момент проведення обшуку зберігалася у позикодавця, як того вимагають приписи ст. 1047 ЦК України. Більш того, норми цивільного законодавства не вимагають нотаріального посвідчення розписки. Окрім того, ОСОБА_7 жодним чином не обмежував слідчого доступ до мобільного телефону та не заперечував проти накладення на нього арешту.

За таких обставин, представник власника майна ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді від 29.12.2025 та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні його клопотання про арешт майна.

У судовому засіданні апеляційного суду власник майна та його представник підтримали апеляційну скаргу у повному обсязі та просили її задовольнити, натомість прокурор заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона вказаним вимогам не відповідає з огляду на такі обставини.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У п. 44 рішення Lavrechov v. the Czech Republic від 20.06.2013 (заява № 57404/08) ЄСПЛ наголошує, що для того щоб втручання було сумісним із положенням першого речення ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1, воно повинно бути законним, задля загального (суспільного) інтересу та пропорційним, тобто воно повинно мати «справедливий баланс» між вимогами загальних інтересів громади та вимогами захисту основних прав особи.

Оцінюючи пропорційність втручання, суд повинен враховувати, з одного боку, важливість переслідуваної мети, а з іншого - тягар, який покладається на заявника, включаючи характер втручання, поведінку заявника та поведінку органів державної влади.

Водночас, ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні,3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...;3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Як вбачається із матеріалів, які надані апеляційному суду, СУ ГУНП в Одеській обл. здійснюється досудове розслідування у к/п №0001325 від 16.10.2024 ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 367 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що посадові особи КП «Одесміськелектротранс», діючи за попередньою змовою з суб`єктами господарювання, зловживаючи своїм службовим становищем, здійснюють привласнення бюджетних коштів, шляхом проведення закупівель неякісного обладнання за завищеними цінами, в умовах воєнного стану.

Так, службовими особами КП «Одесміськелектротранс» у змові з службовими особами ТОВ «КАПІТАЛ-ТЕХ», ТОВ «РАЙДО ЕЛЕКТРО», ТОВ «УКРТЕХ РЕСУРС», ТОВ «Авто Спец Проект», ТОВ «ДОМІНАНТА АВТО» організовано злочинний механізм з привласнення бюджетних коштів, шляхом проведення закупівель товарно-матеріальних цінностей низької якості, за завищеними цінами, у зазначених вище суб`єктів господарювання.

Встановлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення можливо причетний перший заступник директора КП «Одесміськелектротранс» ОСОБА_7 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для накладення арешту на майно прокурор визначив необхідність збереження речових доказів, та постановою ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 , вилучені в ході проведення обшуку мобільний телефон та грошові кошти були визнані речовими доказами.

Так, приписами до ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Водночас, колегія суддів також зауважує, що відповідно до ч. 10 ст. 172 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

За приписами ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника власника майна про те, що ОСОБА_10 пояснив походження вилучених у нього грошових коштів та підтвердив цей факт відповідною розпискою.

Окрім того, апеляційний суд враховує ту обставину, що у декларації ОСОБА_11 як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2025 рік зазначені кошти у сумі 13000 доларів США зазначені у розділі зобов`язання.

Разом з тим, у судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що мобільний телефон вилучений у ОСОБА_11 був оглянутий слідчим, про що свідчить відповідний протокол.

В той же час, із матеріалів судового провадження не вбачається, що, незважаючи на тривалий час, протягом якого зазначений мобільний телефон перебував у розпорядженні органу досудового розслідування, стороною обвинувачення була призначена будь яка експертиза. Також матеріали судового провадження не містять висновків про необхідність відновлення інформації, що могла бути вилучена власником із зазначеного мобільного телефону.

Окремої уваги заслуговує та обставина, що зазначене кримінальне провадження розпочато у 2024, натомість на теперішній час про підозру ОСОБА_11 або будь кому іншому не повідомлено, відтак колегія суддів констатує, що органом досудового розслідування не доведено поза розумним сумнівом відповідність майна ОСОБА_11 як третьої особи критеріям речового доказу.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки накладення арешту на грошові кошти та мобільний телефон не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Водночас, апеляційний суд додатково вважає за необхідне звернути увагу на такі обставини.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Приписами ст. 3 КПК України передбачено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які приймають участь в кримінальному процесі, та забезпечення законності провадження по справі на стадії досудового розслідування. Це зумовлює специфічний характер виконуваної ним кримінально-процесуальної функції, а саме: забезпечення законності та обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

При цьому, з Єдиного державного реєстру судових рішень апеляційним судом встановлено, що клопотання про арешт зазначених вище грошових коштів та мобільного телефону, яке було вилучене 17.06.2025 слідчим суддею було повернуто прокурору для усунення недоліків 4 рази, на що також звертав увагу представник власника майна ОСОБА_8 .

У якості обґрунтування наявності підстав для повернення клопотання слідча суддя зазначала, зокрема, що органом досудового розслідування не було наведено який зв`язок є між кримінальним правопорушенням, яке розслідується та майном, яке ймовірно належить третій особі,

Окрім того, в черговій ухвалі про повернення клопотання прокурору слідчий суддя зазначила, що в результаті наведеної поведінки прокурора, зацікавлена сторона тривалий час перебуває в стані невизначеності щодо долі власного майна.

У цьому контекcті апеляціний суд звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 173 КПК України відповідно до яких слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Відтак, всупереч зазначеним вище висновкам, неодноразове повернення клопотання про арешт майна прокурору свідчить про позицію слідчого судді на користь сторони обвинувачення, що суперечить завданням, які покладені на слідчого суддю та приписам ст. 22 КПК України, відповідно до яких суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як убачається із правового висновку, викладеного у постанові ОП ККС ВС від 14.06.2021 у справі № 686/9636/18, згідно з приписами ст.ст. 369, 418 КПК україни, суд апеляційної інстанції за наявності відповідних підстав має процесуальні повноваження для постановлення ухвал, які не вирішують справи по суті, однак звертають увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне довести до відома голови Київського районного суду м. Одеси про допущені слідчим суддею ОСОБА_1 істотні порушення під час розгляду клопотання прокурора про арешт майна з метою їх недопущення в майбутньому.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2025 про накладення арешту на майно, вилучене 17.06.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 у к/п №0001325 від 16.10.2024 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна, перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали, вилученого 17.06.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 у к/п №0001325 від 16.10.2024.

Довести до відома голови Київського районного суду м. Одеси про істотні порушення вимог ст.ст. 170-173 КПК України, допущені слідчим суддею ОСОБА_1 при розгляді клопотань прокурора про арешт майна вилученого 17.06.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 адресою: АДРЕСА_1 у к/п №0001325 від 16.10.2024.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4