Справа № 161/2403/26 Провадження №11-сс/802/85/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2026 року про часткове накладення арешту на майно у кримінальному провадженні (ЄРДР № 0000371),

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2026 року частково задоволено клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, яке зазначене в клопотанні, крім грошових коштів в сумі 22 500 доларів США, а саме: 14 (чотирнадцять) купюр номіналом 50 (п`ятдесят) доларів США, 218 (двісті вісімнадцять) купюр номіналом 100 (сто) доларів США, в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР №0000371, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу слідчого судді в частині відмови в накладенні арешту на грошові кошти незаконною. Посилається на те, що в кримінальному провадженні за підозрою у вчиненні незаконного зберігання з метою збуту наркотичного засобу канабіс в особливо великих розмірах, під час про ведення слідчих дій вилучено понад 16 кг наркотичного засобу канабіс, частину з якого за місцем проживання ОСОБА_9 , тому є усі підстави вважати, що вилучені грошові кошти можуть походити від незаконної діяльності пов`язаної із незаконним зберіганням з метою збуту наркотичного засобу канабіс, а тому відповідають критеріям ст.98 КПК України. Просить ухвалу слідчого судді в частині відмови у накладенні арешту на майно скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання про накладення арешту на майно задовольнити повністю.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримував подану апеляційну скаргу та просив скасувати ухвалу слідчого судді і накласти арешт на майно, представника власника майна, яка заперечувала апеляційну скаргу і просила ухвалу слідчого судді залишити без змін, пояснення слідчого, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.

Відповідно до ст.23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а відповідно до ст.26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно положень ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Виходячи з вищевказаних законодавчих принципів, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, в якому слідчий суддя з наведенням достатніх мотивів та посиланням на норми закону обґрунтував своє рішення щодо відмови в накладенні арешту на вилучені під час проведення обшуку.

Як вбачається з клопотання слідчого, СУ ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000371 від 09.04.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Під час проведення 29.01.2026 санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 , що за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено речі та предмети, в тому числі грошові кошти, які постановою старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 від 30.01.2026 визнані речовими доказами.

У межах зазначеного кримінального провадження старший слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області із клопотанням про накладення арешту на вилучене під час проведення обшуку майно.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2026 року вказане клопотання задоволено частково, зокрема у накладенні арешту на грошові кошти відмовлено.

Своє рішення в частині відмови в накладенні арешту на майно слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення в своєму клопотанні не доведено наявності достатніх підстав вважати, що зазначені грошові кошти на теперішній час, володіють ознаками речових доказів у кримінальному провадженні.

З вказаним висновком погоджується і апеляційний суд.

В поданій апеляційній скарзі прокурор просить накласти арешт на вилучені грошові кошти, мотивуючи це тим, що вказане майно є речовим доказом у кримінальному правопорушенні, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, оскільки вказані кошти можуть походити від незаконної діяльності пов`язаної із незаконним зберіганням з метою збуту наркотичного засобу канабіс.

Однак, такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки ні до клопотання про накладення арешту на майно, а ні до апеляційної скарги не долучено доказів того, що вказані кошти отримані від незаконного збуту наркотичного засобу.

Так, як убачається із матеріалів провадження та встановлено під час апеляційного розгляду на даний час підозра ОСОБА_9 не оголошена.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

В статті 2 КПК України зазначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_9 перебуває в зареєстрованому шлюбі, має на утриманні трьох малолітніх дітей. Він є фізичною особою підприємцем, отримує кошти від ведення підприємницької діяльності та сплачує податки (а.п.52-61).

Таким чином, незважаючи на визнання слідчим вилучених коштів речовими доказами у даному кримінальному провадженні, вказані кошти не відповідають критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

Доказів, окрім постанови про визнання речовими доказами, що вилучені грошові кошти відповідають критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, стороною обвинувачення не надано.

Дослідивши матеріали провадження, обставини справи, апеляційний суд вважає, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт вилучених грошових коштів, може призвести до обмеження прав їх власника.

Таким чином, будь-яких даних на обґрунтування законності підстав накладення арешту на згадане вище майно, які би відповідали меті та завданням його арешту, не містить.

Аналіз клопотання про накладення арешту на майно та долучених до нього матеріалів кримінального провадження дають підстави для висновку, що клопотання слідчого про накладення арешту на грошові кошти не відповідає вимогам закону, оскільки слідчим не було надано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на це майно.

Доводи прокурора не заслуговують на увагу, оскільки в самому клопотанні про арешт майна належним чином не мотивовані підстави для його повного задоволення.

Підстави для скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2026 року про часткове накладення арешту на майно без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: