ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/940/26 Справа № 199/8206/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001191, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Центральної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_7 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 20 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Комишуваха, Оріхівського району, Запорізької області, громадянина України, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 20 листопада 2025 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправдано на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 373, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За обвинувальним актом ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочин, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесне ушкодження, за наступних обставин:

19.07.2022 близько 12.30 годин водій ОСОБА_8 , керуючи власним, технічно справним автомобілем «TOYOTA COROLLA» р.н. НОМЕР_1 , рухався в Амур-Нижньодніпровському районі в місті Дніпро по вулиці Каруни з боку вулиці Ростовської в напрямку Амурського мосту в правій смузі для руху. Під час руху ОСОБА_8 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїзну частину вулиці Каруни зліва направо за напрямком руху автомобіля, якого він об`єктивно здатний був виявити, заходів до своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не прийняв, внаслідок чого в районі електроопори №36 по вул. Каруни відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_11 .

Внаслідок ДТП пішоходу ОСОБА_11 спричинено тілесне ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла:

- закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани в тім`яній області дещо праворуч, синця на верхній та нижній повіці правого ока, закритої тупої травми грудної клітини праворуч з переломами 1,2,3.4,5.6,7.8 ребер зі зміщенням уламків та ліворуч з переломами 1,2.3,4.6 ребер зі зміщенням уламків, двох синців - в надплічній області ліворуч з переходом на проекцію лівої ключиці та в підключичну область відповідно, по правій бічній поверхні і рудної клітини між передньо-пахвовою та задньо-пахвовими лініями в проекції 6-7 ребер, двох саден - по передній поверхні грудної клітини ліворуч між передньо-пахвовою та середньо-ключичними лініями в проекції 4 міжребер`я, закритого перелому шийки правої плечової кістки зі зміщенням уламків, закритого перелому правої лопатки, двох синців - в поперековій області праворуч, но задній поверхні лівого плеча у верхній третині, які згідно висновку судово-медичної експертизи за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «TOYOTA COROLLA» р.н. НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор зазначає, що під час досудового розслідування обвинувачений відмовився від проведення слідчого експерименту, у зв`язку з чим цю слідчу дію було проведено з потерпілим та свідками, а її результати покладено в основу автотехнічної експертизи, якою встановлено порушення обвинуваченим п.п. 10.1, 12.3 ПДР України. Разом із цим, під час розгляду встановлено суперечності у наданому висновку та призначено додаткову експертизу, якою не надано відповіді на питання наявності у ОСОБА_8 технічної можливості запобігти наїзду на пішохода через відсутність в ухвалі даних про момент виникнення небезпеки руху. З урахуванням наведених обставин, під час судового розгляду було проведено слідчі експерименти з обвинуваченим і потерпілим та призначено експертизу вдруге, за висновками якої встановити наявність у ОСОБА_8 технічної можливості запобігти наїзду на пішохода не надалось можливим у зв`язку з тим, що або гальмування вказаного автомобіля не було максимально ефективним або вихідні дані в частині значення швидкості руху автомобіля у загальмованому стані до моменту наїзду з технічної точки зору неспроможні. В подальшому, після допиту експерта ухвалою суду експертизу було призначено втретє та надано експерту 2 варіанти моменту виникнення небезпеки: з моменту виходу потерпілого на пішохідний перехід та з моменту поновлення руху потерпілим. За наслідками дослідження експертом встановлено, що при першому варіанті водій мав технічну можливість запобігти зіткненню, а при другому такої можливості на мав. З урахуванням наведених обставин, з метою встановлення моменту виникнення небезпеки для руху судом вчетверте призначено експертизу, якою встановлено, що небезпека для руху ОСОБА_8 виникла з моменту поновлення руху пішохода. Прокурор зауважує, що під час допиту як на стадії досудового розслідування, так і у судовому засіданні, ОСОБА_8 не заперечував, що бачив як потерпілий вийшов на проїзну частину та навіть подав останньому звуковий сигнал. Попри передбачувану траєкторію руху потерпілого, обвинувачений продовжив рух, змінюючи направлення саме в смугу, до якої прямує потерпілий. Наведені обставини не були враховані ані судом, ані експертом. З огляду на суперечливість висновків наданих суду, прокурором було заявлено клопотання про призначення комісійної експертизи у задоволенні якого судом безпідставно відмовлено та не наведено мотивів рішення у відповідній ухвалі. При цьому, судом не з`ясовано думку потерпілого та його представника. На переконання прокурора, наведені обставини у сукупності дають підстави вважати судовий розгляд неповним, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого з доводами прокурора не погоджується та просить вирок суду залишити без змін. Адвокат вважає, що суд у вироку детально проаналізував усі висновки експертів та надав їм належну оцінку, а потреба у призначенні комплексної експертизи була відсутня. Щодо самого рішення про відмову у задоволенні клопотання, то воно може не викладатись у письмову виді, а заноситись до журналу судового засідання. Таким чином, вимоги кримінального процесуального закону судом були дотримані. При цьому, адвокат зауважує, що прокурор не наполягав на відкладенні судового розгляду провадження у зв`язку з відсутністю потерпілого та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів, які апеляційну скаргу підтримали, захисника та обвинуваченого, які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, згідно правил ст.62 Конституції України, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, цих вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, посилаючись на те, що під час судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт порушення обвинуваченим ПДР України.

Так, обґрунтовуючи свої висновки про необхідність виправдання ОСОБА_8 , суд керувався тим, що обвинувачення ґрунтується на порушенні останнім п. 12.3 ПДР України, проте достатніх, належних і допустимих доказів тих обставин, що у водій мав мав технічну можливість уникнути ДТП, стороною обвинувачення надано не було.

Суд зауважив, що в основу наданого стороною обвинувачення висновку було покладено вихідні дані, які не відповідають обставинам провадження в частині моменту виникнення небезпеки для водія.

За вказаних обставин, з урахуванням показань свідків, даних протоколів слідчих експериментів, а також пояснень експертів, у кримінальному провадженні було призначено експертизи, на підставі яких встановлено момент виникнення небезпеки для водія, а так само відсутність у нього технічної можливості уникнути ДТП.

Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів з наведеними висновками суду погоджується.

Так, диспозиція ч. 2 ст. 286 КК України є бланкетною, тому обов`язковою складовою обвинувачення мають бути посилання на пункти ПДР України, які порушуються в конкретній ситуації, а також зміст допущених порушень.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 інкриміновано порушення п. 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Згідно з п. 12.3 ПДР України, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Аналізуючи зміст наведених положень, колегія суддів зауважує, що питання наявності в діях водія порушень визначається моментом виникнення небезпеки для водія.

Як вбачається з протоколів слідчих експериментів, проведених за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які повністю узгоджуються з показаннями останніх, наданими у суді, потерпілий ОСОБА_11 після застосування обвинуваченим звукового сигналу, зупинив свій рух.

Попри вказані обставини, у постанові про призначення експертизи моментом виникнення небезпеки для водія слідчим було визначено момент виходу пішохода на пішохідний перехід, тобто не враховано обставину зупинення ним свого руху.

За наслідками проведення експертизи, експертом встановлено невідповідність дій ОСОБА_8 вимогам п. 12.3 ПДР України, що перебуває у причинному зв`язку з ДТП, про що складено висновок № СЕ-19/104-22/24879-ІТ від 19.09.2022.

Разом із цим, у дослідницькій частині експертом, на виконання вимог ст. 69 КПК України, зазначено, що моментом виникнення небезпеки для водія є момент поновлення руху пішоходом.

Зважаючи на вказані суперечності, ухвалою від 20.03.2023 судом було призначено додаткову судову авто-технічну експертизу.

Водночас, дослідження не було проведено через ненадання даних щодо моменту виникнення небезпеки, що відображено у висновку № СЕ-19/104-23/11410-ІТ від 31.07.2023.

Ухвалою від 14.05.2024 судову авто-технічну експертизу було призначено повторно. Для дослідження експерту було надано вихідні дані щодо моменту виникнення небезпеки у двох варіантах: з моменту виходу пішохода на пішохідний перехід та з моменту поновлення ним руху.

За наслідками проведення дослідження експертом складено висновок № 1453-24 від 23.07.2024, яким встановлено, що при виникненні небезпеки для водія з моменту виходу пішохода на пішохідний перехід, дії водія не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України та з технічної точки зору перебували в причинному зв`язку з наїздом на пішохода. Разом із цим, за умови виникнення небезпеки з моменту поновлення пішоходом руху, такої технічної можливості водій не мав, отже в діях останнього відсутні порушення ПДР України.

З метою встановлення моменту виникнення небезпеки для водія, ухвалою від 24.01.2025 судом було призначено додаткову судову авто-технічну експертизу, за наслідками проведення якої встановлено, що момент небезпеки для руху виник з моменту поновлення руху пішохода, про що складено висновок № 297-25 від 19.02.2025.

Надаючи оцінку наведеним доказам, колегія суддів вважає обґрунтованим рішення суду про надання переваги висновкам № 1453-24 від 23.07.2024 за 2 варіантом і № 297-25 від 19.02.2025 та погоджується з тим, що вони у сукупності з показаннями свідків, протоколами огляду та слідчих експериментів, доводять відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання обґрунтованості судового рішення в цій частині колегія суддів керується тим, що для проведення авто-технічної експертизи № 1453-24 від 23.07.2024, на відміну від дослідження № СЕ-19/104-22/24879-ІТ від 19.09.2022, експерту надавались вихідні дані у декількох варіантах, з метою з`ясування обставин ДТП та моделювання його механізму за кожним з них.

Разом із цим, на противагу діям органу досудового розслідування, який самостійно визначив істотні для дослідження вихідні дані, під час судового розгляду ці обставини було з`ясовано експертним шляхом.

З урахуванням наведеного, а також даних про те, що кожне з досліджень повністю відповідає показанням свідків та даним протоколів слідчих експериментів за їх участю, колегія суддів погоджується з тим, що висновки № 1453-24 від 23.07.2024 за 2 варіантом та № 297-25 від 19.02.2025 є належними та допустимими доказами.

Отже, з огляду на те, що висновками експертів повністю спростовано порушення ОСОБА_8 вимог ПДР України, які могли б знаходитись у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, суд дійшов правильного висновку про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд безпідставно не призначив комісійну експертизу, то вони не заслуговують на увагу.

Матеріалами провадження об`єктивно підтверджується, що при проведенні експертиз № 1453-24 від 23.07.2024 та № 297-25 від 19.02.2025 експертом було надано вичерпні відповіді на питання щодо моменту виникнення небезпеки та технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. Жодних сумнівів та протиріч ці висновки не містять.

Водночас, прокурор хоча і порушує питання про необхідність призначення комісійної експертизи, проте не наводить переконливих доводів, які б свідчили про неповноту проведених, зокрема не вказує на наявність інших вихідних даних, які не були враховані при її проведенні, проте могли істотним чином вплинути на правильність її висновки.

Ті обставини, що водій бачив пішохода в момент виходу на перехід свідчити про винуватість обвинуваченого не можуть, оскільки свідками засвідчено факт його зупинки, що в даному випадку є істотним для правильного встановлення обставин провадження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки наявні у матеріалах кримінального провадження докази не засвідчують факт порушення ним 12.3 ПДР України.

За вказаних умов доводи прокурора колегія суддів розцінює критично та вважає, що вони повністю спростовуються наведеними вище обставинами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за результатами судового розгляду, всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України.

Вимогами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Враховуючи ту обставину, що під час судового розгляду не знайшов підтвердження факт порушення ОСОБА_8 п. 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору перебувало б у причинному зв`язку з настанням ДТП, встановлені судом мотиви виправдання є обґрунтованими.

Таким чином, виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 є законним, обґрунтованим та вмотивованим, оскільки ухвалений згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, з наведенням належних і достатніх мотивів для його ухвалення, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Центральної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 20 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4