Номер провадження: 11-кп/813/537/26
Справа № 495/2954/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» за участю обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційні скарги прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.09.2024 року в кримінальному провадженні №0000361 від 23.03.2022 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Випасне Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, офіційно не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та йому призначене покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту затримання, тобто з 23.03.2022 року.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набуття вироком законної чинності залишено без змін у виді тримання під вартою в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор».

Вироком суду вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

23.03.2022 року, приблизно о 17:20 год., ОСОБА_8 , перебуваючи біля місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, які були небезпечними для життя потерпілого в момент заподіяння, при наступних обставинах:

Перебуваючи за місцем свого проживання за вищевказаною адресою приблизно о 17:00 год., ОСОБА_8 подзвонив своєму сусіду - потерпілому ОСОБА_10 , який разом із своєю родиною та знайомими святкував власний день народження у своєму будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , де під час телефонної розмови між ними виникла словесна суперечка, оскільки ОСОБА_10 гучно увімкнув музику, чим заважав обвинуваченому відпочивати.

Після завершення телефонної розмови, потерпілий ОСОБА_10 разом зі своїм знайомим ОСОБА_11 , який був запрошений на святкування дня народження потерпілого, перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, відразу вийшли з будинку та направилися до домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_8 з метою продовження розмови.

Підійшовши до домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_8 , яке розташоване по АДРЕСА_1 до потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 з будинку вийшов обвинувачений ОСОБА_8 , який тримав у руці кухонний ніж та біля подвір`я обвинуваченого продовжили словесну суперечку, яка супроводжувалась взаємними образами.

Під час словесної суперечки обвинувачений ОСОБА_8 тримав в руці ніж та погрожував потерпілому фізичною розправою, в цей час свідок ОСОБА_11 який знаходився поряд з потерпілим ОСОБА_10 з метою відібрання кухонного ножа з рук обвинуваченого ОСОБА_8 та припинення словесної суперечки під час якої обвинувачений ОСОБА_8 погрожував завданням потерпілому ножового поранення, схопив своїми руками за праву руку обвинуваченого ОСОБА_8 , в якій він тримав кухонний ніж, намагаючись відібрати в обвинуваченого кухонний ніж та повалити обвинуваченого ОСОБА_8 на землю. Але обвинувачений ОСОБА_8 , застосувавши фізичний супротив, звільнився від фізичного блокування свідка ОСОБА_11 спрямував до потерпілого ОСОБА_10 та на ґрунті неприязних відносин, з метою заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень наніс потерпілому ножові удари в область тулубу та обличчя, а саме: реалізуючи свій прямий умисел на завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій і передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 23.03.2022 року, приблизно о 17:20 год., перебуваючи на вулиці біля воріт свого домоволодіння по АДРЕСА_1 , умисно наніс 2 удари в область тулубу потерпілого заподіяв йому два проникаючі колото-різані поранення на передньо-зовнішній стінці живота зліва у середній третині по передній і середній пахвовим лініям, які проникають у черевну порожнину з ушкодженням поперечно-ободової кишки та селезінки, які спричинені гострим колюче-ріжучим предметом, яким міг бути ніж, які є небезпечними для життя в момент їх заподіяння і за критерієм небезпеки для життя відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, також колото-різану рану обличчя та при спробі потерпілого з метою самозахисту вибити ніж з руки обвинуваченого-колото-різану рану правої гомілки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров?я, після чого обвинувачений ОСОБА_8 залишив місце вчинення злочину, а потерпілому була надана медична допомога.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

При цьому, місцевий суд визнав, що органом досудового розслідування неправильно кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Прокурор Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 просить вирок скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, та призначити йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор посилається на неповноту судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, тобто застосуванні закону, який не підлягав застосуванню, незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню, та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим доказам.

Також прокурор вказує, що при призначенні обвинуваченому покарання місцевий суд належним чином не врахував обставин кримінального провадження та особу обвинуваченого.

Окрім цього, прокурор просить повторно дослідити під час апеляційного розгляду: висновок судово-медичної експертизи №15/2022 від 30.03.2022 року; слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_11 ; показання потерпілого ОСОБА_10 та надати їм належну оцінку.

Захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи обставини кримінального провадження за яких місцевим судом обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винуватим, кваліфікацію його дій за ч.1 ст.121 КК України, просить вирок змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Захисник вважає, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому занадто суворе покарання обвинуваченому, не враховав його особу та обставини вчинення кримінального правопорушення. Зокрема при призначенні обвинуваченому покарання поза увагою місцевого суду залишилось те, що обвинувачений ОСОБА_8 визнає свою вину у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, щиро розкаюється, активно сприяв слідству у розкритті злочину, що є обставинами, які пом`якшують покарання. Захисник звертає увагу, що обвинувачений не заперечував того, що наніс потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, однак не погоджувався із кваліфікацією щодо замаху на умисне вбивство потерпілого.

Окрім цього, захисник вважає, що місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому не враховано провокативну поведінку потерпілого, який прийшов до будинку обвинуваченого з наміром влаштувати конфлікт, який в свою чергу переріс у бійку.

Також захисник просить врахувати, що відповідно до висновку експерта, потерпілий ОСОБА_10 перебував в стані алкогольного сп`яніння, що призвело до підвищеної агресії по відношенню до обвинуваченого ОСОБА_8 , який був тверезий, але був вимушений протидіяти потерпілому.

Захисник вказує на необхідність врахування при призначенні покарання особи обвинуваченого, який раніше не судимий, не перебуває на спеціальних обліках, має стійкі соціальні зв`язки, має дружину, яка перебуває на його утриманні.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просив скасувати вирок суду та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, посилаючись на те, що судом були не враховані обставини справи, протиправну поведінку потерпілого, від якого він вимушений був захищатися.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

До початку апеляційного розгляду, прокурор Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких окрім вимог в первинній апеляційній скарзі, просив рахувати початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 з дня набрання даним вироком законної сили, а також відповідно до ст.72 КК України, зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення, в період з 23.03.2022 року до набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 відмовився від поданої ним апеляційної скарги, та просив здійснювати розгляд справи лише в межах апеляційних вимог його захисника.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2026 року прийнято відмову обвинуваченого ОСОБА_8 від його апеляційної скарги та закрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою.

Апеляційний розгляд, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено без участі потерпілого ОСОБА_10 , який відповідно до матеріалів кримінального провадження помер.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, який підтримали вимоги апеляційної скарги захисника в повному обсязі, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора ОСОБА_6 , який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 , не наполягав на повторному дослідженні доказів кримінального провадження, погодився щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України та призначеним покаранням, разом з цим просив змінити вирок щодо визначення початку строку відбування покарання обвинуваченому та зарахування у строк відбуття покарання період попереднього ув`язнення обвинуваченого, як зазначено в доповненнях до апеляційної скарги сторони обвинувачення; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг захисника та прокурора; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно статей 7, 9 КПК зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 КПК кожному гарантується право на перегляд вироку, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Окрім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При цьому, згідно ч.3 ст.404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Прокурор Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України та вважає, що висновки суду щодо кваліфікації дії обвинуваченого за даною нормою кримінального закону необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим доказам. На переконання прокурора, в діях обвинуваченого наявний склад злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Окрім цього, в апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 заявляв клопотання про повторне дослідження письмових доказів, однак у судове засідання не з`явився, відповідно не довів колегії суддів необхідності дослідження доказів, з огляду на приписи ч.3 ст.404 КПК, а доводи які викладені в апеляційній скарзі щодо цього питання мають декларативний характер та є недостатніми для задоволення клопотання.

Більш того, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , у судовому засіданні апеляційного суду, не підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 в частині повторного дослідження доказів у кримінальному провадженні під час апеляційного перегляду, тому у апеляційного суду відсутні підстави для їх дослідження, з огляду на приписи ч.3 ст.404 КПК.

З огляду на наведене, апеляційним судом здійснено розгляд кримінального провадження в межах апеляційних скарг прокурора, захисника та досліджених судом першої інстанції доказів, тобто без повторного дослідження доказів, за відсутності обґрунтованого клопотання сторони обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, за результатами розгляду кримінального провадження, дійшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, який був йому інкримінований стороною обвинувачення, за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України за кваліфікуючими ознаками: закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), під час якого особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчене з причин, які не залежали від її волі.

При цьому, місцевий суд визнав доведеним вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення за ч.1 ст.121 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння.

Доводи прокурора ОСОБА_9 про наявність в діях ОСОБА_8 ознак закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), під час якого особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчене з причин, які не залежали від її волі, та кваліфікації його дій за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, колегія суддів визнає необґрунтованими, а висновки суду щодо кваліфікації його дій за ч.1 ст.121 КК України вважає правильними, з огляду на таке.

Статтею 337 КПК визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно з приписами п.2 ч.3 ст.374 КПК, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до ст. 96 КК України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Приписами ст.23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що він в повній мірі відповідає приписам зазначених норм кримінального процесуального закону, який на підставі досліджених в судовому засіданні доказів встановив недоведеність поза розумним сумнівом скоєння ОСОБА_8 інкримінованого йому органом досудового розслідування закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство).

До вказаних висновків місцевий суд дійшов на підставі показань обвинуваченого ОСОБА_8 , який не визнав свою винуватість у скоєнні злочину за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, разом з цим не заперечував факту нанесення ним тілесних ушкоджень (ножових поранень) потерпілому, при виниклому між ними конфлікті; а також досліджених судом письмових доказів у кримінальному провадженні, а саме: рапорту помічника чергового Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області від 23 березня 2022 року; довідки лікаря Білгород-Дністровської ЦЛР Одеської область ОСОБА_12 ; протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 23.03.2022; постанов про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні від 23.03.2022 року, 24.03.2022 року, 13.05.2022 року; огляду місця події від 23.03.2022 року; протоколу обшуку від 23.03.2022 року та фототаблиці до нього; постанови про проведення освідування особи від 24.03.2022 року; постанови про відібрання біологічних зразків для проведення експертизи від 24.03.2022 року; протоколів відібрання зразків для експертизи від 23.03.2022 року; протоколу проведення слідчого експерименту та фототаблиці до нього від 24.03.2022 року; висновку експерта №118 від 26.04.2022 року; висновку експерта №119 від 03.05.2022 року; висновку експерта №288 від 26.04.2022 року; висновку експерта №328 від 27.04.2022 року; висновку експерта №289 від 05.05.2022 року; висновку судово-медичної експертизи №15/2022від 13.05.2022 року; висновку експерта №45 додаткової судово-медичної експертизи від 25.04.2024 року, а також на підставі показів потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які були допитані в місцевому суді.

Так, місцевий суд врахував, що за нормативним визначенням умисне вбивство (ст.115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

При цьому замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння,передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. Також злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю так і настання і смерті.

Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки,які фактично були заподіяні. Питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причину припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого,що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до насідків своїх дій.

Згідно зі ст.15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від ії волі.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпеку своїх дій,передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Також місцевий суд послався на те, що ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України передбачає відповідальність за закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У свою чергу, ч.1 ст.121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.

Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій.

Суд врахував, що питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Згідно зіст.15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

У випадку, коли під час замаху на злочин винний спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, в такому разі може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину - остаточне припинення особою за своєю власною волею замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця (ст.17 КК України).

Відповідно до приписів ч.2 ст.17 КК України особа, яка добровільно відмовилася від доведення злочину до кінця, підлягає кримінальній відповідальності в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.

На стадії закінченого замаху на вбивство добровільна відмова можлива лише в тих випадках, коли між здійсненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків є певний проміжок часу, у ході якого особа контролює розвиток причинного зв`язку, може втрутитися і перешкодити настанню суспільно небезпечного наслідку. Добровільна відмова у цих випадках можлива лише завдяки активним діям.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Особа, яка добровільно відмовилась від убивства потерпілого або заподіяння шкоди його здоров`ю, підлягає кримінальній відповідальності лише за умови, що фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину. Якщо ж відмова мала місце вже після вчинення дій, які особа вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч.2 ст.15 КК України як закінчений замах на злочин, який особа бажала вчинити. При цьому треба мати на увазі, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Окрім цього, місцевий суд врахував практику Верховного Суду України, який в своїх рішеннях (справи № 5-10кс14, № 5-32кс14) неодноразово вказував, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Суд також звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату - це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, показань обвинуваченого, потерпілого та свідків, місцевим судом було встановлено, що потерпілий та обвинувачений були знайомі, є сусідами. Безпосередньо вчиненню злочину фактично передував конфлікт з приводу гучної музики з двору потерпілого, який потім прийшов до двору обвинуваченого з метою з`ясування стосунків, після чого обвинувачений вийшов зі свого будинку з ножем в руках слідом вийшов зі свого двору та під час словесного конфлікту на побутовому ґрунті наніс потерпілому два удари кухонним ножем в область живота, одне поранення шиї, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та при спробі потерпілого вибити ногою ніж з руки обвинуваченого отримав тілесне ушкодження ноги при цьому ніж зламався та лезо залишилося в нозі потерпілого, вказаний ніж з ноги потерпілого дістала свідок, яка передала його обвинуваченому, інший свідок викликав медичну допомогу, а обвинувачений сховався на своєму подвір`ї, побоюючись помсти з боку інших гостей потерпілого, які були присутні на його дні народження та викинув ніж в туалет, який пізніше був вилучений співробітниками поліції та долучений,як речовий доказ до кримінального провадження.

Місцевий суд зазначив, що версія обвинуваченого з приводу фактично добровільної відмови від продовження нанесення потерпілому тілесних ушкоджень підтверджується протоколом огляду місця події - подвір`я будинку за місцем проживання обвинуваченого, під час якого був виявлений та вилучений ніж, яким були нанесені тілесні ушкодження потерпілому, при цьому сама подія злочину відбувалася за межами домоволодіння, біля подвір`я будинку обвинуваченого, згідно пояснень свідків злочину вбачається що після того, як ніж зламався та лезо ножа залишилося в нозі потерпілого, свідок достала лезо ножа та кинула його на землю в бік обвинуваченому, який не намагався ще наносити тілесні ушкодження потерпілому, а залишив місце злочину і сховався на своєму подвір`ї, при цьому обвинуваченому було відомо про те, що швидка допомога викликана очевидцями злочину.

Тобто, місцевий суд врахував перебіг подій, які передували вчиненню самого злочину, саме виниклий конфлікт, підручне знаряддя злочину, вибраний обвинуваченим, а саме: кухонний ніж, кількість та локалізацію нанесених тілесних ушкоджень, силу з якою вони наносилися, про що свідчить ширина занурення ушкодження, яка не більше за їх довжину, а також поведінку обвинуваченого безпосередньо після вчинення злочину, а саме те, що маючи можливість підняти ніж та продовжити наносити тілесні ушкодження потерпілому, обвинувачений залишив місце вчинення злочину, викинув ніж в дворі свого будинку, про що свідчить протокол огляду місця події, під час якого співробітники поліції виявили та вилучили біля виличного туалету за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 лезо та руків`я, які згідно протоколу огляду місця події від 23.03.2023 року співробітниками поліції були вилучені під час обшуку за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 та не перешкоджав виклику швидкої допомоги.

Таким чином, місцевий суд дійшов висновку, що під час судового розгляду справи були встановлені об`єктивні данні, які свідчать про те, що умисел обвинуваченого ОСОБА_8 був неконкретизований і він допускав можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю потерпілого, так і настання його смерті.

Разом з цим, місцевий суд критично віднісся до доводів обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно того, що тяжкі тілесні ушкодження потерпілому він заподіяв під час сутички неумисно, відштовхуючи потерпілого від себе та вириваючи свою руку з рук свідка ОСОБА_11 , так як своїми показаннями обвинувачений викриває себе, оскільки не заперечує, що між ним та потерпілим у вказаному місці та часі відбувався конфлікт під час якого, вчиняючи активні дії застосував ніж, а враховуючи локалізацію, характер та кількість нанесених потерпілому тілесних ушкоджень, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про необережність спричинення таких тілесних ушкоджень місцевий суд визнав непереконливими.

Також місцевий суд зазначив, що під час судового розгляду кримінального провадження за ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.12.2023 року було доручено органу досудового розслідування - співробітникам Слідчого відділу Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області в порядку ч.3 ст.333 КПК про проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_8 для відтворення обставин заподіяння потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

На виконання вказаної ухвали суду 19.01.2024 року був проведений слідчий експеримент, під час якого обвинувачений ОСОБА_8 в присутності судово-медичного експерта вказав свою версію обставин заподіяння потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, але вказані твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про механізм спричинення потерпілому тілесних ушкоджень протирічать висновку додаткової судово-медичної експертизи №45 від 25.04.2024 року, яка була поведена під час судового розгляду кримінального провадження на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.03.2023 року, згідно до якого є малоймовірним механізм заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, на який посилається обвинувачений в своїх поясненнях, наданих суду та при проведенні слідчого експерименту.

За таких обставин, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння, та кваліфікував його дії за ч.1 ст.121 КК України. Відповідно доводи прокурора ОСОБА_9 щодо доведеності вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, колегія суддів з врахуванням всього вищевикладеного визнає необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням встановлених обставин вчинення кримінального правопорушення, подій, які передували цьому, а саме висловлене зауваження по телефону обвинуваченого ОСОБА_8 на адресу сім`ї потерпілого, які по сусідству святкували день народження та гучно слухали музику; поведінку потерпілого, який разом із знайомим ОСОБА_11 , пішли до місця проживання обвинуваченого з метою розібратись, де стався як словесний та фізичний конфлікт, внаслідок якого обвинувачений, що мав в руках ніж наніс ним декілька ударів потерпілому, та його поведінку після цього яка детально була вище описана місцевим судом; за таких обставин доводи прокурора ОСОБА_9 про умисел обвинуваченого був саме на спричинення смерті потерпілому є необґрунтованими.

Стосовно вимог сторони захисту щодо суворості призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , а також вимог прокурора щодо визначення початку строку відбування покарання обвинуваченому та стосовно зарахування у строк покарання строк його попереднього ув`язнення відповідно до ст.72 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника, які підтримані обвинуваченим, про суворість призначеного покарання, та прохання змінити вирок в частині призначеного покарання, шляхом призначення мінімального покарання в межах санкції статті, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України, суд першої інстанції, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення; обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; обставин, що обтяжують покарання, місцевим судом не встановлено.

Окрім цього, при призначенні обвинуваченому покарання, місцевим судом враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який є раніше не судимим, має постійне місце проживання, одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, не працює, його вік та стан здоров`я, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться.

Врахувавши вищевказані обставини, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України, в середніх межах санкції вказаної статті, у виді 6 років позбавлення волі.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п.3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання, з урахуванням сукупності фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак обвинуваченого щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, обставин до скоєння кримінального правопорушення, поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, тобто обставин які існували на момент прийняття такого рішення та мали важливе значення для вибору строку покарання, належним чином всіх обставин кримінального провадження не врахував.

З урахуванням положень ст.12 КК України злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, за яким обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винуватим місцевим судом, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Відповідно до висновків суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 визнав свою вину за ч.1 ст.121 КК України, щиро розкаявся у скоєному та активно сприяв розкриттю злочину.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував того, що наніс потерпілому тілесні ушкодження, вказав про щире каяття та жаль про вчинене ним кримінальне правопорушення.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо суворості призначеного покарання, колегія суддів вважає, що місцевим судом не в повній мірі враховано конкретні обставини за яких обвинуваченим було скоєно злочин, зокрема психологічний стан обвинуваченого та поведінку потерпілого.

Так, з оскарженого вироку вбачається, що безпосередньо вчиненню обвинуваченим злочину передував конфлікт з приводу гучної музики з двору потерпілого, який потім прийшов до двору обвинуваченого з метою з`ясування стосунків.

Тобто, в даній справі беззаперечно встановлено, що саме потерпілий ОСОБА_10 прийшов до обвинуваченого з метою вияснення відносин, а не навпаки.

Більш того, потерпілий ОСОБА_10 прийшов з`ясовувати стосунки до обвинуваченого не самостійно, а разом із свідком ОСОБА_11 , що останнім в місцевому суді не заперечувалось.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що на час вчинення злочину, обвинувачений ОСОБА_8 перебував у важкому психологічному стані, оскільки в той період часу, внаслідок ракетного удару збройних сил Російської Федерації по місту Кременчук, загинула його донька. Саме тому, обвинувачений ОСОБА_8 просив родину потерпілого ОСОБА_10 зробити тихіше музику, що і стало першопричиною конфлікту.

Колегією суддів враховується ставлення обвинуваченого ОСОБА_8 до вчиненого злочину та його поведінка після скоєного.

Обвинувачений в судовому засіданні апеляційного суду, висловив щирий жаль з приводу вчиненого ним злочину та заявив про осуд своєї поведінки, вказавши, що дуже шкодує про скоєне. Обвинувачений вказав про його готовність нести покарання, однак просив врахувати наявність у нього дружини, яка проживає на пенсію та потребує його допомоги.

Апеляційний суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини злочину, підстави виниклого конфлікту, поведінку потерпілого, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має місце проживання, визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, а також вказав про його щире каяття у скоєному, його вік та стан здоров`я.

У постанові Другої судової палати ККС ВС від 09.02.2023 року (справа №448/1911/18) зазначено, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як на досудовому розслідуванні так і під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Апеляційний суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 : визнання вини та щире каяття у скоєному.

Колегія суддів, враховує, що датою скоєння злочину є 23.03.2022 року, тобто по сплину місяця після повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України.

Внаслідок трагічних подій для всієї країни, через збройне вторгнення Російської Федерації, в період вчинення злочину, обвинувачений ОСОБА_8 та його дружина, переживали важку втрату своєї доньки, яка загинула внаслідок ракетного обстрілу м. Кременчук. Окрім цього, як повідомлено обвинуваченим в судовому засіданні, інші двоє його дітей також загинули.

Вочевидь, як і кожен українець, який втратив своїх близьких, ОСОБА_8 та його дружина, перебували в стані сильного емоційного розпачу, що не виключає можливого посиленого хвилювання обвинуваченого, внаслідок увімкнення гучної музики сусідами при святкуванні дня народження, та закономірне прохання обвинуваченого зменшити гучність музики, особливо в період воєнного стану.

Безперечно, вказані обставини не можуть бути виправданням нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому, однак колегія суддів вважає, що обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, мають бути враховані при призначенні покарання.

Отже, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують відповідальність, колегія суддів приходить до висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції статті, буде достатнім для виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів також визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора (з доповненнями) про неправильність обчислення місцевим судом початку строку покарання обвинуваченому ОСОБА_8 з моменту затримання. Тому існує необхідність зміни вироку шляхом зазначення в резолютивній частині вироку, що строк відбування покарання ОСОБА_8 слід обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Також, слушними є вимоги сторони обвинувачення щодо необхідності зарахування обвинуваченому ОСОБА_8 в строк покарання, строк його попереднього ув`язнення, відповідно до приписів ст.72 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання, визначення початку строку відбування покарання, а також зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення відповідно до вимог ст.72 КК України.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.09.2024 року в кримінальному проваджені №0000361 від 23.03.2022 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.1 ст.121 КК України змінити.

Призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Абзац другий резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції:

«Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту набрання вироком законної сили».

Доповнити резолютивну частину вироку місцевого суду абзацом наступного змісту:

«На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення у період із 23.03.2022 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі».

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4