ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11-сс/818/194/26 Доповідач ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000134 від 28 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 114-1 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Прокурор Харківської обласної прокуратури подав до суду клопотання про арешт майна, в якому просив накласти арешт на мобільний телефону iPhone 16 Pro Max, IMEI: НОМЕР_1 , з сім карткою: НОМЕР_2 , чорного кольору в чохлі; посвідчення № НОМЕР_3 від 24.02.2025 року; супровідного листа від КНП ХОР «ОКПЛ № 3» до ІНФОРМАЦІЯ_1 № 07/2439 від 25.02.2025 року, що належать ОСОБА_6 , які вилучені під час проведення обшуку за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000134 від 28 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 114-1 КК України за фактом того, що службові особи КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» здійснювали формальне працевлаштування осіб, які фактично не виконували свої обов`язки, передбачені посадовими інструкціями, з метою отримання бронювання та відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, під час дії воєнного стану на території України. Крім того, було встановлено, що формально працевлаштованим працівникам нараховувалась та виплачувалась заробітна плата за рахунок коштів державного бюджету.

24 грудня 2025 року було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_6 , в ході проведення якого було виявлено та вилучено майно, відповідно до переліку в протоколі обшуку.

Виявлене та вилучене майно було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000134 від 28 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Метою накладання арешту на вищезазначене майно прокурор зазначав збереження речових доказів, запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження, для забезпечення кримінального провадження, зокрема необхідність їх використання в ході досудового розслідування в якості доказів, для призначення судових експертиз та проведення інших слідчих дій. Всі зазначені вище процесуальні дії направлені на здійснення швидкого, неупередженого та об`єктивного досудового розслідування з метою встановлення істини по кримінальному провадженню.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2025 задоволено клопотання про арешт майна.

Слідчий суддя вирішив накласти арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування на вилучене 24.12.2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме на: мобільний телефон iPhone 16 Pro Max, IMEI: НОМЕР_1 , з сім карткою: НОМЕР_2 , чорного кольору в чохлі; посвідчення № НОМЕР_3 від 24.02.2025 року; супровідний лист від КНП ХОР «ОКПЛ № 3» до ІНФОРМАЦІЯ_1 № 07/2439 від 25.02.2025 року.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник власника майна просить поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора .

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилається та те, що ухвала слідчого судді була постановлена без належного повідомлення власника майна. Власник майна про оскаржувану ухвалу дізнався лише 12.01.2026 року. Останнім днем подання апеляційної скарги було 19.01.2026 року (з урахуванням не робочих днів), однак 19.01.2026 року цілий день було відсутнє світло за адресою розташування офісу адвоката, а тому апеляційну скаргу було подано 20.01.2026 року після відновлення подачі електроенергії.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, оскільки прокурор подав клопотання про арешт майна з порушенням строків передбачених ч.5 ст.171 КПК України.

Вказує, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено власника майна про розгляд клопотання про арешт майна, що є порушенням його прав. Також, зазначає, що прокурором не було обґрунтовано право втручання у права ОСОБА_6 , оскільки не було зазначено яке він має відношення до кримінального правопорушення, йому не було оголошено підозру, він продовжує працювати в медичній установі і сумлінно виконує свої обов`язки.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор та представник власника майна до початку судового засідання подали клопотання про проведення судового розгляду без їх участі.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України, пропущений процесуальний строк може бути поновлений слідчим суддею, якщо його пропущено з поважних причин.

У кожній справі суд має перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строків на оскарження судового рішення, такі підстави. Так, вирішення питання про поважність причин пропуску строку покладається на розсуд слідчого судді. Разом з тим, виходячи з системного тлумачення положень КПК України, зокрема ч. 3 ст. 37, ст. 138, п. 1 ч. 1 ст. 232, п. 1 ч. 1 ст. 336 КПК України, під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти фактичні обставини, які: 1) об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі особи, яка пропустила строк; 2) виникли та/або існували протягом строку, передбаченого КПК України для вчинення процесуальної дії; 3) безпосередньо унеможливили або істотно ускладнили можливість вчинення процесуальних дій у визначений КПК України строк; 4) підтверджуються належними доказами.

Таке визначення поважних причин пропуску строку відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду (судові рішення Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28.01.2021 р. у справі № 201/1156/18, від 05.03.2020 р. у справі № 367/5629/16-к, від 30.09.2019 р. у справі № 635/4248/16-к, від 11.06.2019 р. у справі № 373/1742/15-к, від 11.06.2019 р. у справі № 523/11081/17).

Враховуючи, що доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження про поважність причин пропуску строку не спростовуються матеріалами справи, клопотання підлягає задоволенню.

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України слідчий суддя має право накласти арешт на мано, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 цього Кодексу, тобто є тимчасово вилученим із дотриманням встановленого ст.167, 168 КПК України порядку.

Згідно ч.2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони, зокрема, використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, є предметом кримінального правопорушення.

Тимчасове вилучення майна відповідно до положень ст.168 КПК України може здійснюватися під час обшуку, огляду. При цьому слідчий, прокурор під час тимчасового вилучення майна або негайно після його здійснення зобов`язаний скласти відповідний протокол та звернутися до слідчого судді з клопотанням про його арешт протягом 48 годин після вилучення майна, що встановлено ч.5 ст.171 КПК України.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Положеннями ст.98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів провадження, обшук було проведено 24.12.2025 року, а клопотання прокурором було надіслано засобами поштового зв`язку 26.12.2025 року.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Таким чином, недотримання строку, встановленого нормами ч.5 ст.171 та ч.6 ст.173 КПК України, не віднесено законодавцем до підстав для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, а тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.113 КПК України процесуальні строки визначено як встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Оскільки за своєю юридичною природою процесуальні дії або утримання від них виступають засобом реалізації суб`єктивних прав і юридичних обов`язків учасників правовідносин, то й процесуальні строки поділяються на строки реалізації права та строки виконання обов`язку. Їх недотримання спричиняє різні правові наслідки.

Закінчення строків реалізації права призводить до втрати можливості з боку носія цього права ним скористатися. Саме строк реалізації права може бути поновлений у встановленому порядку з відновленням і втраченої у зв`язку із закінченням строку можливості реалізувати право.

Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку.

Сам по собі факт порушення строку звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт майна, не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні. Вказане обумовлюється тим, що порушення строку на звернення з клопотанням про арешт майна, яке має ознаки речового доказу, задля досягнення завдань кримінального провадження, не позбавляє таке майно доказової сили, а тому потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту.

Зі змісту клопотання та доданих прокурором матеріалів встановлено, що 24 грудня 2025 року було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_6 , в ході проведення якого було виявлено та вилучено майно, відповідно до переліку в протоколі обшуку.

Виявлене та вилучене майно було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000134 від 28 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 114-1 КК України

Задовольняючи клопотання, слідчий суддя врахував обставини, зазначені у клопотанні та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та в межах якого подано клопотання, виходив з того, що прокурором доведено, що вилучене майномістить відомості, які мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом кримінального правопорушення, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та може бути використаним як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

При накладенні арешту на вилучене майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження факту (події) вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для ймовірного пред`явлення в подальшому обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як убачається з клопотання про арешт майна, прокурором зазначено попередню кваліфікацію у даному кримінальному провадженні - ч. 3 ст. 332, ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 114-1 КК України, за фактом того, що службові особи КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» здійснювали формальне працевлаштування осіб, які фактично не виконували свої обов`язки, передбачені посадовими інструкціями, з метою отримання бронювання та відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, під час дії воєнного стану на території України. Крім того, було встановлено, що формально працевлаштованим працівникам нараховувалась та виплачувалась заробітна плата за рахунок коштів державного бюджету.

З метою встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, а також особи, яка може бути причетна до вчинення вказаного злочину колегія суддів зазначає, що майно, вилучене в ході обшуку, має значення для забезпечення цього кримінального провадження. А тому, є підстави вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Таким чином, матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час огляду майна ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити інформацію щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення експертиз.

Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування.

Вимоги клопотання на цій стадії досудового розслідування виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту вилученого майна,враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього кодексу.

Постановою слідчого від 24.12.2025 року вилучене майно, визнано речовим доказом у кримінальному провадженню.

Таким чином, вилучене майно відповідає критеріям ст.98 КПК України та може бути використане як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, за версією органу досудового розслідування, передбачених особливою частиною КК України.

Постанова слідчого про визнання речовими доказами вилученого майна на час апеляційного перегляду не скасована, що має істотне процесуальне значення.

При цьому, накладення арешту на майно з підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.170 КПК України, не вимагає обов`язкової наявності у кримінальному провадженні підозри чи цивільного позову. Арешт майна з вказаної підстави по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд із забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від інших правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Вилучене майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_6 у кримінальному провадженні не вручено повідомлення про підозру, оскільки арешт майна з підстав передбачених п.1 ч.2, ч.3 ст.170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна та не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником, ані його представником не надано та колегією суддів не встановлено.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги посилання представника власника майна про те, що судове засідання було проведено без участі власника майна, разом з цим колегія суддів зазначає, що таке право на участь в судовому засіданні було поновлено апеляційним судом під час перегляду ухвали слідчого судді.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і майно їм може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000134 від 28 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 114-1 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4