Провадження №: 1-кс/336/134/2026
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 (в режимі ВКЗ), розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про звільнення незаконно утриманої особи,

ВСТАНОВИВ:

13.02.2026 до суду в порядку ст. 206 КПК України звернувся адвокат ОСОБА_3 із клопотанням про звільнення незаконно утриманої особи.

Як зазначено у скарзі, 12 лютого 2026 року, орієнтовно о 12:00 год., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був незаконно затриманий у м. Запоріжжі невідомими особами у військовій формі та доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Станом на зараз, зв`язок з ОСОБА_4 , який незаконно затриманий та досі знаходиться в будівлі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутній, власний мобільний телефон у ОСОБА_4 безпідставно вилучили працівники РТЦК та СП, протокол адміністративного затримання відносно останнього не складався, з моменту затримання позбавлений можливості вільно пересуватись.

Статтею 262 КУпАП визначено вичерпний перелік органів (посадових осіб) які мають право правомочні здійснювати адміністративне затримання, до переліку цих органів (посадових осіб) не входять працівники ТЦК та СП.

Частиною 1 статті 263 КУпАП передбачено, що адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може тривати не більш як три години.

Однак, працівники ТЦК утримують його на території ТЦК за адресою: АДРЕСА_1 з 12:00 год. 12 лютого 2026 року та не допускають до нього ні адвоката, ні працівників поліції.

На даний час ОСОБА_4 не набув статусу військовослужбовця та утримується силою. Працівники ТЦК та СП не випускають ОСОБА_4 з території ТЦК, грубо порушуючи його законні права та інтереси.

Адвокат зокрема, просить слідчого суддю:

- Зобов`язати керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 негайно звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1

- Зобов`язати керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 доставити у судове засідання ОСОБА_4 .

Ухвалами суду від 13.02.2026 зобовязано уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 надати відомості про місце перебування ОСОБА_4 , у разі його перебування в РТЦК та СП доставити до суду.

16.02.2026 від т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшло повідомлення про те, що 12.02.2026 ОСОБА_4 був доставлений працівниками Національної поліції до центру комплектування та соціальної підтримки у зв`язку із перебуванням у розшуку, того ж дня відносно ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, 13.02.2026 ОСОБА_4 був призваний на військову службу під час мобілізації та направлений до військової частини НОМЕР_1 .

В судовому засіданні адвокат повідомив, що дійсно у неділю ОСОБА_4 вийшов на зв`язок та пояснив, що перебуває на військовій службі в частині НОМЕР_1 . Адвокат доповнень до скарги не мав.

Заслухавши пояснення адвоката та дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.1, 2 ст.206 КПК України кожен слідчий суддя, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

При цьому слідчий суддя враховує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч.2 ст.102, п.1, 17, 20 ч.1 ст.106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022, оголошено про проведення загальної мобілізації.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Слідчим суддею встановлено, що згідно із повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковника ОСОБА_5 , 12.02.2026 ОСОБА_4 був доставлений працівниками Національної поліції до центру комплектування та соціальної підтримки у зв`язку із перебуванням у розшуку, того ж дня відносно ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, 13.02.2026 ОСОБА_4 був призваний на військову службу під час мобілізації та направлений до військової частини НОМЕР_1

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини означає фізичну свободу особи, а поняття свободи особистості має тлумачитись як відсутність будь-якого незаконного утримання.

У пункті 59 рішення «Engel and Others v. the Netherlands» від 08.06.1976 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що необхідність проживання військовослужбовців у казармах не суперечить вимогам статті 5 Конвенції, бо таке обмеження «не виходить за рамки звичайної військової служби». Навіть «легкі форми арешту», коли військовослужбовці мають перебувати в житлових приміщеннях, армійських корпусах чи спорудах, не створює порушення статті 5 Конвенції, бо «вони продовжують перебувати в більш або менш звичайних рамках свого армійського життя». Водночас подібні обмеження щодо цивільних осіб є неприйнятними.

Як встановлено у п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

З огляду на вищезазначену норму та встановлених фактичних обставин, слідчий суддя доходить висновку, що станом на 13.02.2026 року для ОСОБА_4 розпочалася військова служба, а тому, у розумінні вищевказаного рішення ЄСПЛ, останній має статус військовослужбовця, а отже не зазнав втручання у права та основоположні свободи, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Суд зауважує, що призов громадянина на військову службу під час мобілізації в особливий період не є позбавлення особи права на свободу, а є обов`язком громадянина України, який передбачений ст.65 Конституції України, а отже не є незаконним утриманням особи.

Як вбачається із змісту скарги та долучених до справи письмових доказів, у даному випадку має місце незгода ОСОБА_4 та його представника із діями уповноважених органів, пов`язаними з мобілізацією.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу на те, що у разі порушення прав чи інтересів ОСОБА_4 службовими (посадовими) особами територіального центру комплектування та соціальної підтримки при здійсненні ними своїх повноважень, пов`язаними із мобілізацією, останній не позбавлений права звернутись для судового захисту із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень, до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вищенаведене слідчий суддя вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, що викладений у постанові від 27 травня 2019 року у справі № 766/22242/17 (провадження № 51-7276 кмо 18), ухвала, постановлена слідчим суддею за наслідком розгляду скарги в порядку ст. 206 КПК України, апеляційному оскарженню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 206 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , що подана в порядку статті 206 КПК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1