Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 березня 2026 року м. Рівне

Справа № 569/21601/19

Провадження № 11-кп/4815/267/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційні скарги прокурора Рівненської окружної прокуратури ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0003947 від 28 червня 2019 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, ?

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2025 року, з врахуванням ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 14 січня 2026 року про виправлення описки, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, шо становить 850 грн. Звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_9 залишено без розгляду.

Судові витрати на залучення експертів покладено на рахунок держави.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 , 27.06.2019, приблизно о 23 год. 30 хв, перебуваючи в дворі будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин між ним та потерпілим ОСОБА_9 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, в результаті боротьби та шарпанини, спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді садна в лівій надбровній ділянці та в ділянці носогубного трикутника зліва, на правому передпліччі, синців, осаднення тулуба та верхніх кінцівок, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також розкладним ножем наніс два удари по обличчю та шиї потерпілого, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді різаної рани передньої поверхні шиї та різаної рани лобної ділянки зліва, ускладнені венозною кровотечою, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_6 своїми умисними діями, які виразилися в нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор покликається на незаконність, невмотивованість, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства.

Вважає, що суд, перевіривши доводи обвинувачення щодо вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, не дав їм належну оцінку, невірно оцінив покази потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , не проаналізував і дав невірну оцінку іншим доказам по справі, зазначивши, що в ході судового розгляду не знайшло місце порушення обвинуваченим громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, а дії обвинуваченого були спрямовані на завдання потерпілому умисних легких тілесних ушкоджень.

Вказує, що показання обвинуваченого ОСОБА_6 в частині того, що після словесного конфлікту із потерпілим він боявся, що ОСОБА_9 може мати ножа та наніс удар першим, являються суперечливими. Оскільки вони спростовуються фактичними обставинами провадження та являються чітко наперед сплановами, що вказує на його намір уникнути відповідальності за вчинений ним злочин.

Зазначає, що показаннями потерпілого та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 підтверджується факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 хуліганства.

На думку прокурора, судом невірно здійснено перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч.4 ст. 296 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, оскільки ОСОБА_6 поводив себе зухвало у громадському місці, жодних конфліктів із потерпілим він не мав та предметом заздалегідь заготовленим для нанесення тілесних ушкоджень спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження.

Вказує, що в порушення вимог ст.ст. 373, 374 КПК України вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 не містить усіх ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України. Натоміть встановлене та викладене у рішенні суду обвинувачення є суперечливим та містить всі ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого с.4 ст. 296 КК України.

Вважає, що ухвалюючи вирок і звільняючи ОСОБА_6 від покарання, місцевий суд не повинен був визначати вид і розмір покарання.

На думку прокурора висновок суду про наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, є необґрунтованим.

Просить вирок Рівненського міського суду від 16.09.2025 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 125 КК України скасувати. Ухвалити стосовно ОСОБА_6 новий вирок, яким визнати його винним за ч.4 ст. 296 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 вказує, що суд першої інстанції не повністю розглянув надані стороною обвинувачення докази, які спростовують версію прокурора по справі щодо правомірності інкримінованого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.4 ст. 296 К України та доводять мотив і мету обвинуваченого по самозахисту від посягань на його здоров`я.

Просить вирок Рівненського міського суду від 16 вересня 2025 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України скасувати, провадження закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю події злочину.

20 березня 2026 року, в судовому засіданні, ОСОБА_6 визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, просив звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Узгодивши свою позицію, сторона захисту заявила клопотання про відмову від апеляційної скарги на оскаржений вирок суду першої інстанції від 16 вересня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і не заперечив проти задоволення клопотань сторони захисту, обвинуваченого і захисника, які підтримали заявлені клопотання про відмову від апеляційної скарги та звільнення від кримінальної відповідальності, заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора і заявлених клопотань сторони захисту, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника в інтересах обвинуваченого підлягає закриттю, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 403 КПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 403 КПК України, якщо вирок суду першої інстанції не був оскаржений іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження в зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Як убачається із заявленого клопотання сторона захисту, узгодивши свою позицію, в порядку ч.1 ст. 403 КПК України відмовилась від поданої апеляційної скарги на оскаржений вирок суду першої інстанції від 16 вересня 2025 року, а прокурор не заперечив проти задоволення даного клопотання, відтак, колегія суддів вважає необхідним заявлене клопотання про відмову від його апеляційної скарги задовольнити, апеляційне провадження в цій частині закрити.

Щодо апеляційної скарги прокурора, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви і підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен зокрема вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зокрема зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами прокурора щодо невірної перекваліфікації судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 з ч. 4 ст.296 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, оскільки відсутні об`єктивні підстави для цього.

Так суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження в судовому засіданні допитав обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечив факт події, що мала місце 27.06.2019 року при встановлених судом обставинах щодо нанесення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, вказував, що порушень ним громадського порядку не було, конфлікт виник на грунті особистих неприязних відносин через неправильне припаркування автомобілів.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, наголосив, що громадський порядок не порушував, конфлікт виник раптово і носив суто особистий характер з потерпілим на грунті неприязних відносин.

Також суд першої інстанції допитав потерпілого, свідків, дослідив письмові докази, надавши їм належну оцінку, встановив, що після словесного конфлікту 27 червня 2019 року на місці події в обвинуваченого виник конфлікт лише з потерпілим, тобто ситуативно виникли неприязні стосунки саме з потерпілим, а не з іншими оточуючими особами. Суд першої інстанції звернув увагу, що доказів прояви зверхності до мешканців квартир вищевказаного будинку, як і до присутніх конфлікту, що виник між обвинуваченим та потерпілим в ході судового розгляду здобуто не було. Допитані в судовому засіданні свідки, що перебували разом з потерпілим та були допитані в судовому засіданні підтвердили наявність ситуативного конфлікту виключно з потерпілим, що розпочався з словесної «перепалки», і закінчився нанесенням потерпілому легких тілесних ушкоджень.

Таким чином аналіз встановлених судом обставин вчинення ОСОБА_6 злочину, спрямованості умислу, мотиву, стали підставою для суду прийти до обґрунтованого висновку, що в ході судового розгляду не знайшло підтвердження порушення обвинуваченим громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, а що дії обвинуваченого переслідували намір заподіяння потерпілому умисних легких тілесних ушкоджень та були викликані раптовими особитими неприязними стосунками.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до усталеної судової практики, хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства, як злочину проти громадського порядку та моральності. Головною рушійною силою хуліганських дій є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства.

Натомість, у даному випадку конфлікт між обвинуваченим та потерпілим мав приватний характер, неприязні відносини між ними виникли раптово, розпочались з словесного конфлікту через неправильне припаркування автомобілів і під час шарпанини закінчилось нанесенням тілесних ушкоджень. Тобто, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини злочину свідчать, що мотивом конфлікту між обвинуваченим та потерпілим у цьому кримінальному провадженні стали раптові особисті неприязні відносини між ними, що призвело до завдання фізичної шкоди здоров`ю. І, хоча конфлікт відбувся у громадському місці, на очах у декількох людей, однак основним безпосереднім об`єктом посягання обвинуваченого було здоров`я потерпілого, а не громадський порядок та громадська безпека.

Стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів того, що обвинувачений заздалегідь підготував предмет (розкладний ніж) спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_6 з ч.4 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, і дослідивши в судовому засіданні докази, з точки зору належності, допустимості, та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом, дійшов до переконання, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 мало місце, воно містить склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, і останній у його вчиненні винен, що не заперечилось і самим обвинуваченим.

Щодо клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Так, ч.1 ст. 44 КК України встановлено, що особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, здійснюються судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Положеннями ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 2 ч. 1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого, таке звільнення є обов`язковим.

Санкцією ч. 2 ст. 125 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення діяння) передбачено покарання у виді штрафу в розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до одного року, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

Відповідно до положень ч.2 ст.12 КК України злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як установлено колегією суддів, обвинуваченим ОСОБА_6 вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, 27 червня 2019 року, і відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за цей злочин становить три роки.

При цьому апеляційним судом встановлено, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази того, що протягом цього часу ОСОБА_6 був засуджений за вчинення іншого кримінального правопорушення чи ухилявся від слідства та суду, що мало б наслідком зупинення перебігу давності.

З урахуванням наведених обставин, на день апеляційного перегляду вироку місцевого суду сторона захисту має право на звернення із клопотанням про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України.

Обвинуваченому ОСОБА_6 колегією суддів апеляційного суду роз`яснено, що застосування до нього положень ст. 49 КК України не є реабілітуючою підставою звільнення його від кримінальної відповідальності, на що останній підтвердив своє розуміння зазначених норм закону, підтримав заявлене клопотання та просив суд скасувати вирок щодо нього і закрити кримінальне провадження, звільнивши його від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частиною 1 ст. 417 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України.

За наведеного, враховуючи положення ст. 408 КПК України вирок суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга прокурора частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Прийняти відмову захисника ОСОБА_7 від поданої ним в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 апеляційної скарги на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2025 року, апеляційне провадження в цій частині закрити.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2025 року відносно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 125 КК України змінити.

Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 125 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0003947 від 28 червня 2019 року відносно ОСОБА_6 закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, за виключенням в частині закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою захисника від апеляційної скарги в порядку ч.1 ст. 403 КПК України.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3