cправа №947/4181/26
провадження №1-кп/947/749/26
У Х В А Л А

06 березня 2026 року м.Одеса

Київський районний суд міста Одеси у складі головуючого судді ОСОБА_1 , у присутності секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000007 від 03.01.2026 року за обвинуваченням вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м.Одеси надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000007 від 03.01.2026 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України (надалі кримінальне провадження).

06.03.2026 року прокурором подано клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

1. Клопотання прокурора.

В обґрунтування клопотання прокурор зокрема зазначив, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років.

Вважав, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження та вирішення визначених ст.2 КГІК України завдань по вказаному кримінальному провадженню, проведення досудового розслідування у розумні строки, необхідно застосувати запобіжний захід, передбачений п.5 ч.1 ст.176, ст.183 КПК України - тримання під вартою, незастосування якого дасть підозрюваному можливість: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вказував, що ризик переховуватися від органів досудового розслідування або суду обгрунтовується тим, що обвинувачений ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 3 років, а тому є підстави вважати, що знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення може переховуватися від органу досудового розслідування та, в подальшому, від суду.

Крім цього заявляв, що будучи раніше засудженим Біляївським районним судом Одеської області за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309, ч.2 ст. 307 КК України. Надалі 15.09.2023 з Одеського «СІЗО» прибув до Одеського «ВК №14, де відбував покарання. Після чого 21.05.2025 на підставі ухвали Хаджибейського районного суду м.Одеса від 13.05.2025 року умовно-достроково звільнений від відбування покарання, з невідбутим строком покарання 1 рік 2 місяці 2 дні.

Стверджував, про ризик вчинити нове кримінальне правопорушення, так як сам обвинувачений ОСОБА_3 зловживає наркотичними засобами, що впливає на його поведінку та психіку, а також неодноразово був притягнений до кримінальної відповідальності.

Акцентував, що запобіжний захід - тримання під вартою буде дієвим з урахуванням характеру, способу, тяжкості злочину, у вчинені якого особа підозрюється, відсутністю родини, дружини, неповнолітніх та недієздатних утриманців, враховуючи те, що підозрюваний офіційного місця роботи не має, тобто легальних засобів для існування, може переховуватися від органів досудового розслідування, що свідчить про наявність обгрунтованих ризиків, передбачених п.1, п.З, п.5 ч.1 ст.177 КПК України та виключає застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, та обгрунтовує застосування до підозрюваного найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заявляв про неможливість застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, оскільки жоден інший запобіжний захід не забезпечить попередження вказаним ризикам, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, спроби обвинуваченого уникнути відповідальності.

Посилаючись на викладене, керуючись вимогами ст.ст. 40, 131, 132, 176 - 178, 183, 184, 194 КПК України, просив суд: 1) продовжити застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_3 строком 60 діб; 2) визначити розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_3 обов`язків, передбачених КПК України не менше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та у разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України строком на 2 місяці, але не більш ніж строк досудового розслідування.

2. Позиції учасників судового розгляду.

Під час судового засідання, прокурор підтримав подане клопотання та просив його задовольнити.

Обвинувачений, під час судового засідання, проти клопотання прокурора заперечував. Зокрема зазначив, що від органів досудовог орозслідування ніколи не ухилявся та завжди з`являвся на виклики. Більше 20 років має постійне місце проживання. До затримання працював. Просив змінити запобіжний.

3. Передумови та висновки суду.

Суд, заслухавши клопотання, дослідивши додані до нього документи та вислухавши думки учасників кримінального провадження, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Судом встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 16.01.2026 року, до ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12.03.2026 року включно та визначено заставу у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, під час застосування запобіжного заходу слідчим суддею було враховано існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховування від суду.

Згідно з положеннями ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Частина 3 ст.199 КПК України передбачає, що однією з підстав для продовження строку тримання під вартою є наявність вважати, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Суд погоджується, що на сьогоднішній день, ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватись від суду, на мінімальному рівні продовжує існувати, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину, за який передбачено покарання, у тому числі у виді позбавлення волі на строк 3 років, а також штраф. Отже, на думку суду існує ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення правосуддя.

Водночас, під час судового розгляду, зі сторони обвинувачення, не надано жодного доказу на підтвердження того, що ризики, передбачені п.3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, після застосування 16.01.2026 року до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою знову з`явилися та продовжують існувати.

Частина 1 ст.194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п.п.1 та 2 ч.1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.ч.5 та 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) у справі «Москаленко проти України» (Заява №37466/04), ЄСПЛ вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою (п.34). Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому ЄСПЛ повинен встановити, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (п.35). ЄСПЛ зазначає, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті ЄСПЛ нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. ЄСПЛ визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, ЄСПЛ неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26.07.2001 року).

Таким чином, суд робить висновок, що обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні, кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 України, у сукупності з існуючим ризиком, передбаченим п.1 ч.1 ст.177 КПК України, презумпцію невинуватості та не доведеністю зі сторони прокурора недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику, зазначеному у клопотанні, дозоляють суду змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого з тримання під вартою на домашній арешт у певний період доби, який на думку суду є достатнім для запобігання ризику, передбаченому п.1 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки менш суворі запобіжні заходи, на думку суду, не достатні для запобігання зазначеному ризику.

Згідно з ч.5 ст.194 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених ч.1 цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме: 1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом; 5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом; 6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності; 7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання; 8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 9) носити електронний засіб контролю.

Відповідно ч.7 ст.194 КПК України, обов`язки, передбачені ч.ч.5, 6 цієї статті, можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому ст.199 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177, 199, 315, 369 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. У задоволенні клопотанні прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

2. Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, строком на 2 (два) місяці, тобто до 06 травня 2026 року включно.

3. Заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом строку дії домашнього арешту, залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 у період з 20:00 год до 06:00 год наступного дня, без дозволу суду, за виключенням повітряних тривог, під час яких обвинувачений може відвідувати укриття або бомбосховища, а також відвідування медичних закладів для отримання ним медичної допомоги за направленням лікаря та явки його до суду, з урахуванням часу на проїзд.

4. Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом строку дії домашнього арешту: 1) прибувати до суду за першою вимогою; 2) не відлучатися з м.Одеси без дозволу суду; 3) здати на зберігання до ГУ ДМС в Одеській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

5. Роз`яснити ОСОБА_3 положення ч.5 ст.181 КПК України, згідно якої, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

6. Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на Одеське РУП №1 ГУНП в Одеській області, якому направити копію цієї ухвали для виконання.

7. Строк дії цієї ухвали з 06 березня 2026 року до 06 травня 2026 року включно.

8. Ця ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1