Справа № 155/2077/24 Провадження №11-кп/802/191/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000218 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 28 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Черноводськ, Актюбинської області, Республіки Казахстан, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий, одружений, не працюючий, з середньою освітою, громадянин України, на утриманні якого особи не перебувають,

засуджений за ст.336 КК України до покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 3 (трьох) років пробаційного нагляду.

На підставі ч.2 ст.59-1 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обв`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з дня його постановки на облік до уповноваженого органу з питань пробації.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , як військовозобов`язаний. Водночас, 20 червня 2024 року він визнаний військово-лікарською комісією придатним до проходження військової служби, та 20 червня 2024 року ОСОБА_8 прибув на виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для вручення повістки про мобілізацію, для подальшого проходження військової служби під час мобілізації, оголошеної Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року та відправки в Збройні сили України.

Про те, 20 червня 2024 року ОСОБА_8 будучи на території ІНФОРМАЦІЯ_3 , всупереч вимог ст.65 Конституції України, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, попередженим про прибуття, та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, ухилився від призову за мобілізацією, без поважних причин 20 червня 2024 року відмовився отримувати повістку про свою подальшу явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого в АДРЕСА_3 , для відправки у Збройні сили України з метою подальшого проходження військової служби, чим ухилився від призову на військову службу.

В поданій апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, подає апеляційну скаргу у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням судом Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вказує на те, що призначене ОСОБА_8 покарання, із застосуванням вимог ч.1 ст.69 КК України, не можна вважати достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, внаслідок м`якості. Посилається на те, що судом не враховано належним чином, що обвинувачений будучи військовозобов`язаним, повідомленим у передбаченому законом порядку про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час загальної мобілізації, достовірно знаючи про загальну мобілізацію, визнаний придатним до військової служби, у визначений час, без поважної причини, відмовився отримувати повістку про свою подальшу явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою подальшого проходження військової служби, чим ухилився від призову на військову службу. Крім того, поза увагою суду залишилась суспільна небезпека вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, невизнання вини та не висловив каяття з даного приводу. Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі п.7 ч.9 ст.100 КПК України речові докази: довідку військово-лікарської комісії, яка видана КП «Горохівська багатопрофільна лікарня» №173 від 20.06.2024 солдату ОСОБА_8 , 1981 р.н., картку обмеження та медичного огляду ОСОБА_8 від 20.06.2024 та акт відмови ОСОБА_8 від отримання повістки до відправки його у війська від 20.06.2024 залишити в матеріалах справи. У решті вирок залишити без зміни.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка підтримувала подану апеляційну скаргу та просила скасувати вирок суду і ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які подану апеляційну скаргу заперечували і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_8 за ст.336 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості першого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, про безпідставне застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.69 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Положеннями ст.414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.

За змістом ч.1 ст.69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Відповідно до положень ч.1 ст.66 КК України, при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються в тому числі щире каяття, визнання винуватості, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

А приписами частини 2 вказаної статті, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом першої інстанції обґрунтовано визнано: активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, незадовільний стан здоров`я, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, встановлення об`єктивної істини в суді, з чим погоджується і апеляційний суд.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлені.

Обвинувачений під час розгляду справи апеляційним судом пояснив, що від самої мобілізації він не ухилявся, лише не погоджувався з висновком військово-лікарської комісії щодо стану його здоров`я, оскільки він хворіє на подагру понад 12 років, 27 березня 2025 року та 15 липня 2025 року висновком військово-лікарської комісії його визнано обмежено придатним. Також вказав, що він сам звертався у військові частини, згідний був проходити військову службу, однак йому відмовляли в прийомі на службі через його стан здоров`я.

Апеляційний суд звертає увагу і на те, що ОСОБА_8 з моменту притягнення до кримінальної відповідальності та по даний час ніяких правопорушень не скоював, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, одружений, має міцні соціальні зв`язки, в ході розгляду справи погіршився стан його здоров`я, що підтверджується відповідними довідками ВЛК.

Cудом враховано в сукупності характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його ступінь тяжкості, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, проте вчинене в умовах особливого періоду під час збройної агресії російської федерації, особу винного, який раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, відсутність негативної характеристики, його стан незадовільний стан здоров`я.

Апеляційний суд вважає, що враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, незадовільний стан його здоров`я, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, встановлення об`єктивної істини в суді, відсутність обставин, які обтяжують його покарання, враховуючи особу винного, який раніше не судимий, стан його здоров`я, відсутність негативної характеристики, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді апробаційного нагляду на строк 3 (три) роки з покладенням на нього обов`язків передбачених ч.2 ст.59-1 КК України.

За таких обставин доводи прокурора про необґрунтованість призначеного ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України є необґрунтованими, а тому не беруться судом апеляційної інстанції до уваги.

Таке покарання, на переконання апеляційного суду, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Таким чином, усі доводи сторони обвинувачення щодо не наведення обставин та даних про особу обвинуваченого, які дають підстави для висновку про призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, апеляційний суд вважає голослівними та до уваги не приймає з урахуванням вищенаведеного.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в порядку ст.100 КПК України потрібно речові докази, а саме: довідку військово-лікарської комісії, яка видана КП «Горохівська багатопрофільна лікарня» №173 від 20.06.2024 солдату ОСОБА_8 , 1981 р.н., картку обмеження та медичного огляду ОСОБА_8 від 20.06.2024 та акт відмови ОСОБА_8 від отримання повістки до відправки його у війська від 20.06.2024, залишити при матеріалах справи то апеляційний суд вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.

Так, відповідно до п.7 ч.9 ст.100 КПК України документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Згідно з матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою слідчого від 18.10.2025 визнано речовими доказами довідку військово-лікарської комісії, яка видана КП «Горохівська багатопрофільна лікарня» №173 від 20.06.2024 солдату ОСОБА_8 , 1981 р.н., картку обмеження та медичного огляду ОСОБА_8 від 20.06.2024 та акт відмови ОСОБА_8 від отримання повістки до відправки його у війська від 20.06.2024.

Таким чином, місцевий суд в порушення вимог ст.100 КПК України при ухваленні вироку не вирішив долю вищевказаних речових доказів, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Горохівського районного суду Волинської області від 28 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

На підставі ст.100 КПК України речові докази: довідку військово-лікарської комісії, яка видана КП «Горохівська багатопрофільна лікарня» №173 від 20.06.2024 солдату ОСОБА_8 , 1981 р.н., картку обмеження та медичного огляду ОСОБА_8 від 20.06.2024 та акт відмови ОСОБА_8 від отримання повістки до відправки його у війська від 20.06.2024 залишити в матеріалах справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: