КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/6076/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участю

секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого за ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 109 КК України ОСОБА_7 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від ЗО жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від ЗО жовтня 2025 року задоволено письмове клопотання прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 28 грудня 2025 року включно.

Відмовлено у задоволенні письмового клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Відмовлено у задоволенні письмового клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну йому запобіжного заходу на будь-який інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу суду, змінити ОСОБА_7 запобіжний захід на домашній арешт з визначенням обов`язків та можливістю відвідувати медичні заклади м. Києва та Київської області.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що ухвала суду є безпідставною, необгрунтованою та незаконною, ухвалена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

Так, захисник зазначає про те, що 30 жовтня 2025 року в судовому засіданні було розглянуто клопотання прокурора від 7 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу від 29 жовтня 2025 року, а також клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 від 27 жовтня 2025 року про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою, на інший, не пов`язаний з триманням під вартою. Після завершення судового засідання суд вийшов в нарадчу кімнату. Однак в судовій залі жодної ухвали про прийняте рішення щодо запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 проголошено не було. На електронну пошту захисника обвинуваченого коротка ухвала за результатами судового засідання не надходила до тепер, хоча секретар судового засідання зобов`язувався її скерувати в цей же день. Натомість, стороні захисту вдалось отримати фотокопію короткої ухвали суду від ЗО жовтня 2025 року (резолютивної частини), згідно якої клопотання прокурора Івано-Франківської прокуратури ОСОБА_5 задоволено, а клопотання сторони захисту - залишено без задоволення. Водночас в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутній повний текст ухвали суду від ЗО жовтня 2025 року, резолютивна частина відкрита для доступу 10 листопада 2025 року. Станом на 9 грудня 2025 року повний текст ухвали відсутній в ЄДРСР та ухвала не скеровувалась сторонам. Окрім того, ним отримано копію ухвали з супровідним листом, в якому дата стоїть 12 листопада 2025 року, однак, і супровідний лист, і копія ухвали підписані іншим суддею, який не має відношення до розгляду даного кримінального провадження, а також ухвала містить недостовірні відомості щодо осіб, які беруть участь в судовому розгляді. Окрім того, в ухвалі відсутні будь-які передбачені ч. 1 ст. 196 КПК України відомості.

При цьому, як наголошує захисник, клопотання сторони обвинувачення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою сформовано виключно на формальному переліченні ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України, без належного їх обґрунтування.

Щодо можливості переховуватись від органів досудового розслідування та суду захисник зазначає про безпідставність цього ризику, оскільки обґрунтованість підозри, а, отже, і обвинувачення ОСОБА_7 , є, на переконання апелянта, абсолютно безпідставними. Сам ОСОБА_7 особисто зацікавлений у найскорішому розгляді даної сфальсифікованої та надуманої кримінальної справи відносно нього та його громадянської позиції щодо дотримання Конституції і законів України представниками владних структур. ОСОБА_7 є відомим громадським діячем в Україні, має тісні родинні та соціальні зв`язки, має постійне місце проживання, не судимий. Окрім того, з перших днів повномасштабного вторгнення до України рф, ОСОБА_7 у віці 68 років став на захист Вітчизни у складі ТРО Васильківської МТГ Київської області, що підтверджується посвідченням добровольця територіальної оборони КВ НОМЕР_1 , виданим 19 березня 2022 року. За обставин ОСОБА_7 жодним чином не може покинути територію України шляхом переміщення на непідконтрольну територію України, оскільки списки добровольців, військовослужбовців і інших категорій громадян, що захищають нашу країну, із високою імовірністю можуть бути в розпорядженні ворога, що, у свою чергу, має наслідком велику небезпеку життю і здоров`ю обвинуваченого ОСОБА_7 .

Щодо можливості незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, з метою уникнення кримінальної відповідальності, то, як зазначає захисник, починаючи 2021 року, з моменту оголошення ОСОБА_7 ще однієї надуманої підозри по кримінальному провадженню № 0000226 від 6 липня 2021 року, на адресу правоохоронних органів не надходило будь- якого повідомлення або сигналу щодо психологічного або іншого впливу на будь-кого із свідків сторони обвинувачення або вчинення впливу на цих осіб сторонніми особами на замовлення ОСОБА_7 . Більш того, як підкреслює апелянт, в обвинувальних актах або інших клопотаннях сторона обвинувачення не заявляє жодного свідка, якого вони планують викликати до суду для допиту. Під час підготовчого засідання таке клопотання про здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту, що передбачено п. 4 ч. 2 ст. 315 КПК України, від прокурора не надходило.

Щодо перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, то, як наголошує захисник, процесуальна поведінка обвинуваченого не свідчить про усвідомлене затягування розгляду кримінальних проваджень, оскільки жодного разу з вини ОСОБА_7 не було зірвано без поважних причин судового засідання.

Отже, сторона захисту вважає, що ризики, про які заявляє прокурор у своєму клопотанні про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 7жовтня 2025 року стороною обвинувачення є не доведеними та необгрунтованими.

Водночас, ще однією із обставин, яка враховується при обранні запобіжного заходу, є вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, що передбачено п. З ч. 1 ст.178 КПК України. ОСОБА_7 71 рік, у нього наявні вікові зміни в організмі, що призвело до ряду хронічних хвороб, які потребують планового лікування, у т.ч. оперативного втручання в цивільних медичних закладах.

Крім того, ОСОБА_7 потребує професійного обстеження стану здоров`я у діагностичних закладах охорони здоров`я з метою виявлення інших небезпечних для його здоров`я захворювань, подальшого стаціонарного або амбулаторного лікування. Необхідні для нього обстеження та лікування у стінах слідчого ізолятора неможливі, що може призвести в майбутньому до незворотних процесів. Згідно з довідкою Київської міської медичної частини філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області, ОСОБА_7 встановлений діагноз: гіпертонічна хвороба II ст., ст.З ризик З, ІХС: дифузний кардіосклероз. СН І, дисцикуляторна енцефалопатія II ст., ст.субкомпенсації, обумовлена гіпертонічною хворобою II ст. з церебростенічним синдромом. Рекомендовано: Ехо КГ в плановому порядку за межами СІЗО; доплер судин голови та шиї та МРТ головного мозку в плановому порядку. Згідно з даними консультативної довідки СП «Міська поліклініка №1» м. Івано-Франківська ОСОБА_7 встановлений також тромбоз ЦАС правового ока, ангіопатія сітківки і початкова вікова катаракта. Лікування цих хвороб може здійснюватися лише в офтальмологічних відділеннях або центрах медицини. Крім того, на даний час у ОСОБА_7 наявний завищений артеріальний тиск - 170/100, що є результатом ненадання належної медичної допомоги Київською міською медичною установою в межах СІЗО.

Таким чином, як зазначає захисник,на даний час відсутні допустимі докази, які б обґрунтовували застосування найтяжчого запобіжного заходу, пов`язаного з обмеженням права на свободу, відсутні докази неналежної поведінки та ризиків перешкоджання виконання завдань кримінального провадження, а тому відсутні жодні перешкоди для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів.

Заслухавши доповідь судді,

- позицію захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги з доповненнями, наголосивши на тому, що судом не враховані вік та стан здоров`я ОСОБА_7 , наявність міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, відсутність будь-яких доказів на підтвердження заявлених прокурором ризиків;

- обвинуваченого, який підтримав доводи апеляційної скарги, додатково наголосивши на фальсифікації кримінальних проваджень, те, що він по першому кримінальному провадженню не перебував під вартою і жодних порушень з його боку не було;

- прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказавши про те, що суд першої інстанції об`єктивно оцінив всі ризики, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а, окрім того, судом винесена нова ухвала, якою продовжено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, а тому строк дії оскаржуваної ухвали закінчився;

- перевіривши наявні матеріали, а також долучені до апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що у провадженні Печорського районного суду м. Києва перебувають кримінальні провадження № 0000111 від 31 липня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 109 КК України, та № 0000226 від 6 липня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 109 КК України, які ухвалою Печорського районного суду м. Києва від 5 травня 2025 року об`єднані в одне провадження.

За змістом оскаржуваної ухвали на стадії судового розгляду прокурор подав клопотання, в якому просив продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у змові про вчинення дій з метою насильницької зміни конституційного ладу та захоплення влади, а також у розповсюдженні матеріалів з закликами до захоплення державної влади, тобто, у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років. Підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як зазначає прокурор, є те, що обвинувачений може ухилитись від суду, переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки обвинувачений усвідомлює можливість покарання за вчинення тяжкого злочину, а тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке може бути йому призначене, враховуючи режим воєнного стану на території України, обвинувачений може покинути територію країни та переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Окрім того, як зазначає прокурор, існує можливість незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки йому відомі їхні анкетні дані.

2 акож прокурор вказує про наявність ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, зокрема, процесуальна поведінка обвинуваченого свідчить про усвідомлене затягування розгляду кримінального провадження.

Окремо прокурор наголошує на можливості обвинуваченим вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти основ національної безпеки України та раніше притягувався до кримінальної відповідальності за такий же злочин.

3 посиланням на положення ч. б ст. 176 КПК України, прокурор наголошує, що до ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 109 КК України, неможливе застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що захисник ОСОБА_6 та обвинувачений подали клопотання про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з ізоляцією від суспільства, які обґрунтовувались безпідставністю та фальсифікацією обвинувачення, неконкретністю обвинувачення, оскільки обвинувальний акт не містить обвинувачення ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , однак, ОСОБА_7 інкримінуються дії з ними; в обвинувальному акті відсутня вказівка на насильницькі дії, які планував зробити ОСОБА_7 щодо зміни конституційного ладу і захоплення державної влади; надуманість обвинувачення; критика ОСОБА_7 органів державної влади, які кваліфікуються як заклик до насильницької зміни державної влади. Також сторона захисту послалась на безпідставність та відсутність ризиків, а також дані про особу обвинуваченого.

Захисник ОСОБА_10 підтримав клопотання захисника та обвинуваченого, просив його задовольнити та заперечував проти задоволення клопотання прокурора.

Прокурор ОСОБА_11 заперечував проти задоволення клопотання сторони захисту та підтримав клопотання прокурора ОСОБА_5 .

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, суд першої інстанції, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, виходив з того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином, за вчинення якого передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років. Також судом враховано те, що ОСОБА_7 , з огляду на його вік, може безперешкодно залишити територію України, не зважаючи на режим воєнного стану, та переховуватись за межами країни або на тимчасово окупованих територіях, з огляду на зміст і характер пред`явленого йому обвинувачення проти основ національної безпеки України. З посиланням на положення ч. 6 ст. 176 КПК України та на те, що Рішенням Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року вказане положення визнано конституційним, те, що заявлені стороною обвинувачення ризики є доведеними, а саме, те, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе переховуватись від суду, незаконно впливати на недопитаних свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати іншим чином кримінальному провадженню, суд дійшов висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Водночас суд вказав про відсутність даних про те, що ОСОБА_7 за станом здоров`я не може перебувати в умовах СІЗО, а також відсутні докази неможливості надання ОСОБА_7 за станом здоров`я медичної допомоги в умовах утримання його в Київському СІЗО.

Колегія суддів частково погоджується з таким рішенням суду першої інстанції.

Згідно з ч.ч.І, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Таким чином, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

Колегія суддів враховує, що з наявних матеріалів встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченому під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у кожному кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, які були передані у порядку ст. 291 КПК України. Таким чином, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження наданих сторонами доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку будь-яким наявним у кримінальному провадженні доказам з точки зору допустимості, належності, достатності на підтвердження або спростування висунутого обвинувачення. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, що свідчить про непереконливість доводів апеляційної скарги захисника про безпідставність висунутого обвинувачення.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, врахувавши обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, за встановлених на даний час обставин дійшов висновку, що стороною обвинувачення на час розгляду клопотання доведена наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати та які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 , 1954 року народження, має місце проживання та реєстрації у м. Києві, раніше не судимий.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 109 КК України, за які передбачено покарання:

за ч. 1 ст. 109 КК України у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна або без такої;

за ч. 2 ст. 109 КК України у виді обмеження волі на строк до трьох років або позбавлення волі на той самий строк з конфіскацією майна або без такої.

І прокурор, і суд, з огляду на покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, вказали про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі, тим більше, з урахуванням тих обставин, що відомості про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 109 КК України, внесені до ЄРДР у 2021 році, і будь-яких доказів того, що ОСОБА_7 з цього часу переховувався або будь-яким чином перешкоджав досудовому розслідуванню або суду стороною обвинувачення не наведено і не знайшло свого відображення яку клопотанні прокурора, так і в оскаржуваній ухвалі.

Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

На противагу стороні захисту, якою до матеріалів долучені відомості щодо особи обвинуваченого як-то, щодо стану здоров`я, його участі у захисті країни у складі ТРО Васильківської МТГ Київської області, наявності родинних та соціальних зв`язків, постійного місця проживання, стороною обвинувачення будь-яких даних про особу обвинуваченого, які б свідчили про наявність ризику втечі або переховування, не зазначено, як і не знайшли ці обставини свого відображення в оскаржуваній ухвалі.

За наведених обставин, на думку колегії суддів, стороною обвинувачення не доведений ризик переховування обвинуваченого від суду, як і відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_7 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків, то колегія суддів враховує, що з наявних матеріалів та під час апеляційного розгляду встановлено, що на даному етапі судового провадження свідки ще не допитані. При цьому колегія суддів враховує, що прокурором не надано будь-яких доказів, що ОСОБА_7 або за його вказівкою, проханням тощо протягом 2021-2024 року вчинялись будь-які дії, направлені на незаконний вплив на свідків.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до вимог закону суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею, та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом ризик впливу на свідків існує й на стадії судового розгляду, хоча й у мінімальному розмірі.

При цьому колегія суддів вважає небезпідставним наявність ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, що підтверджується тим, що за наявними даними відносно ОСОБА_7 розглядаються обвинувальні акти у двох кримінальних провадженнях, відомості про кримінальні правопорушення по яких внесені 6 липня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 109 КК України, та 31 липня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 109 КК України.

Прокурор у клопотанні та суд в оскаржуваній ухвалі, обґрунтовуючи неможливість застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, послались на положення ч. б ст. 176 КПК України.

Дійсно частиною 6 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114'2, 258- 258'6, 260, 261,437-442"1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 176 КПК України передбачений запобіжний захід - тримання під вартою.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2024 від 19 червня 2024 року (Справа №3-111/2023(207/23, 315/23), хоча і визнана такою, що відповідає Конституції України (є конституційною), частина шоста статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, однак, Конституційний Суд, досліджуючи частину шосту статті 176 Кодексу, зазначив, що за цією нормою Кодексу застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залежить не лише від тяжкості злочину, у якому її підозрюють або обвинувачують, а й від наявності ризиків, що їх визначено статтею 177 Кодексу...

Аналізуючи частину першу статті 183 Кодексу, Конституційний Суд України звертає увагу, що законодавець визначив застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу без доведення прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, визначеним статтею 177 Кодексу. Однак це не позбавляє можливості слідчого суддю, суд застосувати інший, більш м`який, запобіжний захід, визначений Кодексом.

Відповідно до Кодексу можливість застосування застави до особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, визначених частиною третьою або четвертою статті 183 Кодексу (друге речення частини першої статті 182); «під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-1142, 258-258б, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України» (абзац восьмий частини четвертої статті 183). Тобто із наведених приписів Кодексу випливає, що законодавець закріпив дискрецію слідчого судді, суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177, 178 Кодексу.

Виходячи зі змісту приписів статей 3, 8, частин першої, другої статті 29, частини першої статті 55, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України Конституційний Суд України вважає, що відповідно до вказаних приписів Кодексу під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України вважає, що особливий порядок застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу забезпечує слідчому судді, суду можливість застосувати такий запобіжний захід лише напідставі вмотивованого судового рішення, як того вимагають стаття 8, частина друга статті 29 Конституції України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, посилання прокурора у клопотанні та суду в оскаржуваній ухвалі на положення ч. б ст. 176 КПК України як на підставу безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є непереконливими, як і доводи апеляційної скарги захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Посилання захисника на те, що ухвала суду про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не була оголошена, не підтверджуються наявними у розпорядженні колегії суддів матеріалами, і таких доказів не надано апеляційному суду і сторонами кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги захисника на даному етапі судового розгляду не знайшли свого повного підтвердження, а тому, на переконання колегії суддів, за наявності встановлених ризиків суд першої інстанції прийняв рішення, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Окрім того, колегія суддів враховує, що на час апеляційного розгляду місцевим судом постановлена інша ухвала, якою обвинуваченому продовжений строк тримання під вартою, про що було вказано прокурором під час апеляційного розгляду та підтверджено стороною захисту. За встановлених обставин підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга з доповненнями захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення. ?

Ухвалу Печорського районного суду м. Києва від ЗО жовтня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів до 28 грудня 2025 року, включно, - залишити без змін.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_2 ОСОБА_3