Номер провадження 1-кп/741/84/26
Єдиний унікальний номер 741/2224/25
ВИРОК

іменем України

11 лютого 2026 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Носівка кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001350 від 19 грудня 2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Кривоносівка Золотоніського району Черкаської області, раніше судимого 18 листопада 2022 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим терміном 3 роки, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вимогами ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Положення ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 17 Закону України «Про оборону України» визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України уведено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та який діє і на теперішній час.

10 червня 2025 року військовозобов`язаного ОСОБА_5 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 і направлено для проходження військової служби.

Згідно з ч. 6 ст. 2, п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Таким чином, з 10 червня 2025 року солдат ОСОБА_5 почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 червня 2025 року № 166 військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, призначено на посаду курсанта 8 навчальної механізованої роти та визнано вважати таким, що справу та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Однак, під час дії воєнного стану, напередодні 23 червня 2025 року у солдата ОСОБА_5 виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на самовільне залишення військової частини з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби, який він реалізував за наступних обставин.

Так, на виконання свого кримінально-протиправного умислу солдат ОСОБА_5 , у порушення вищевказаного законодавства, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби, без поважних причин та дозволу відповідних командирів, в умовах воєнного стану, 23 червня 2025 року у невстановлений досудовим розслідуванням точний час, але не пізніше 06 год 20 хв самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується у районі АДРЕСА_3 , після чого до 22 вересня 2025 року включно проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до військової частини за наявності реальної можливості для цього та по даний час до військової часини НОМЕР_1 не повернувся.

У подальшому, 23 вересня 2025 року солдата ОСОБА_5 затримано у порядку ст. 208 КПК України слідчим слідчого відділення відділення поліції № 4 (м. Носівка) Ніжинського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області.

ОСОБА_5 обвинувачується у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону на момент вчинення кримінального правопорушення).

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, ураховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому діянні, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема, щодо часу, місця, способу вчинення злочину, учасники справи вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому відповідно до ч. 3 ст. 26, ч. 3 ст. 349 КПК України суд уважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються процесуальних витрат та речових доказів.

Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Також суд роз`яснив положення щодо змагальності та диспозитивності судового розгляду кримінального провадження, з`ясувавши розуміння їх змісту учасниками судового провадження.

Будучи допитаним у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, підтвердив обставини, вказані у обвинувальному акті, та показав, що після призову проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 . Оскільки мав поганий стан здоров`я, не мав зв`язку з дружиною та сином, переймаючись їхньою долею, нікого не повідомляючи, він орієнтовно в червні 2025 року самовільно залишив військову частину, після чого до затримання 23 вересня 2025 року перебував удома. У цей час до медичних закладів не звертався. Бажає продовжити проходження військової служби по мобілізації по захисту суверенітету України. Висловив щире каяття у скоєному, зробив для себе відповідні висновки, свою поведінку осуджує та просив призначити йому умовний термін покарання, не пов`язаний з позбавленням волі.

Показання обвинуваченого ОСОБА_5 щодо часу, місця та способу вчинення інкримінованого йому діяння є чіткими, послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.

Прокурор у судовому засіданні просив визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України та призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять шість місяців. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України просив приєднати до покарання за цим вироком невідбуту частину покарання, призначеного вироком Носівського районного суду, яким ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України, та остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді шести років позбавлення волі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначив, що обвинувачений вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, сприяв у розкритті даного кримінального правопорушення, має стійкий намір продовжувати проходження військової служби по мобілізації, а тому просив призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, у мінімальному розмірі.

Крім повного визнання вини, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали, та вважали недоцільним їх дослідження в судовому засіданні. Судом встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.

Отже, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, суд уважає, що дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону на момент вчинення кримінального правопорушення), як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2013 року № 7, ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують/обтяжують покарання.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Так, суд ураховує, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Досліджені дані про особу ОСОБА_5 указують на те, що на обліку у лікарів психіатра та нарколога КНП «Носівська міська лікарня ім. Ф.Я. Примака» не перебуває і раніше не перебував, стаціонарне лікування у КНП «Золотоніська багатопрофільна лікарня» не проходив.

Обставиною, що пом`якшує покарання, передбаченою ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання, суд визнає рецидив злочинів.

Водночас, суд ураховує, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, будучи військовослужбовцем ЗСУ, допустив порушення вимог ст. ст. 4, 11, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, внаслідок чого подав іншим військовослужбовцям приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому.

Так, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст. 65 КК України, у тому числі встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд приходить до переконання, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції частини 5 статті 407 КК України за вказане кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі на мінімальний строк.

Крім цього, суд ураховує те, що вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2022 року ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України до п`яти років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком три роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Отже, злочин за даним вироком вчинений у період відбування іспитового строку згідно з вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2022 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Таким чином, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 остаточне покарання за сукупністю вироків за правилами ст. ст. 71, 72 КК України, частково приєднавши ОСОБА_5 невідбуту частину покарання за вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2022 року.

Призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім для досягнення мети покарання відповідно до ст. 50 КК України.

Щодо позиції захисника, який просив призначити ОСОБА_5 покарання, що не пов`язане з позбавленням волі, суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року встановлено заборону для застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України у разі засудження за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Отже, ураховуючи те, що в умовах воєнного стану обвинуваченим було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, відсутні правові підстави застосування положень ст. 69 та ст.75 КК України.

При цьому суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11 липня 2023 року у справі №726/78/23, відповідно до якої звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стан є неприпустимим.

З цих підстав суд не погоджується із викладеним у досудовій доповіді органу пробації від 13 січня 2026 року висновком про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, позаяк він не є належним чином вмотивованим та не ґрунтується на встановлених судом характеризуючих даних про останнього.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 295/8690/21 обумовлено, що така доповідь для суду має рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, застосований ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2025 року, необхідно залишити без змін до набрання цим вироком законної сили.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 349, 368, 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2022 року й остаточно призначити ОСОБА_5 за сукупністю вироків покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців.

На підставі частини 5 статті 72 КК України зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_5 період попереднього ув`язнення за цим кримінальним провадженням з 23 вересня 2025 року до 10 лютого 2026 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з 11 лютого 2026 року, тобто з дня ухвалення цього вироку.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання цим вироком законної сили.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Носівський районний суд Чернігівської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_7