Справа №587/744/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/722/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 587/744/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 02.01.2026 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні його клопотання про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, змінивши останньому запобіжній захід на цілодобовий домашній арешт, оскільки ризики втратили свою значимість, ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, характеризується позитивно, до вступу в ЗСУ був працевлаштований, має постійне місце проживання у м. Львів, де мешкає з бабусею, за якою здійснював догляд, піклується про батька, який має хронічне захворювання, в 2012 році здобув вищу освіту та отримав диплом магістра, має незадовільний стан здоров`я і потребує постійного догляду лікарів та проходження лікування.

В Сумському районному суді Сумської області знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК, розгляд якого по суті пред`явленого йому обвинувачення до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою ще не завершений, тому прокурором було подане відповідне клопотання про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, яке обґрунтоване прокурором тим, що ОСОБА_8 може вдатися до переховування від суду, незаконно впливати на свідків чи потерпілого, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 02.01.2026 обвинуваченому ОСОБА_8 продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, а інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти цим ризикам.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу і просили скасувати ухвалу суду, змінивши запобіжний захід, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Зокрема, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Належна правова процедура це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Відповідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 7 КПК, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, крім іншого, відносяться верховенство права і законність. При цьому принцип верховенства права у кримінальному провадженні і кримінальне процесуальне законодавство України застосовуються з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК), а у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК (ч. 6 ст. 9 КПК).

Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч. 1-3 ст. 331 КПК).

Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 ст. 199 КПК, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою (ч. 3, 5 ст. 199 КПК).

Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу (ч. 4 ст. 199 КПК), а метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті (Глава 18, §1, ст. 177 КПК).

Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції»).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 переданий до суду в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, тому він згідно ч. 2 ст. 42 КПК має у кримінальному провадженні процесуальний статус обвинуваченого і користується відповідними правами.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи навпаки невинуватості ОСОБА_8 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, правильності кваліфікації його дій, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) подальшого тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінальної справи на певній стадії провадження.

Іншими словами, кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень слідчого судді, які ухвалені на стадії досудового розслідування кримінального провадження, а на стадії судового розгляду кримінального провадження, така обставина як «обґрунтована підозра» майже втрачає свою актуальність, так як при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який у свою чергу випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання щодо винуватості чи, навпаки, невинуватості обвинуваченого, а намагання надати правову оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, хоча з часом ризики можуть зменшитись чи взагалі перестати існувати.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності ОСОБА_8 та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Здійснивши розгляд клопотання прокурора та задовольнивши його, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого і свідка у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, ці ризики не зменшились та є актуальними і на час апеляційного перегляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпечності цього кримінального правопорушення, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує, а доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають.

Колегія суддів наголошує, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 1, 6 ст. 22 КПК), досліджуючи надані сторонами докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно (ч. 1 ст. 23 КПК).

Таким чином, при встановленні ризику впливу на потерпілу особу і свідка необхідно враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими і свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а вже після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Зокрема, згідно ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового провадження слідчим суддею суду першої інстанції, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, внаслідок чого ризик впливу на потерпілу особу чи свідка існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та їх дослідження в судовому засіданні у повному обсязі.

Під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, якими вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень (ч. 1, 3 ст. 28 КПК), тому затримка у судовому розгляді обвинувального акту відносно ОСОБА_8 в розумні строки викликана об`єктивними чинниками, а саме складністю кримінального провадження, необхідністю дослідження значного обсягу доказів, у тому числі і доказів сторони захисту, тощо.

«Зважаючи на складність справи, а також на обрану стороною захисту тактику допиту великої кількості свідків, установлено відсутність факту порушення розумних строків навіть у випадку тривалості процедур понад 8 років» (рішення ЄСПЛ від 22.05.1998 в справі «Хозе проти Нідерландів»), а «розумність тривалості провадження має оцінюватись у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника і відповідних органів; вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, за якими підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду; з урахуванням обставин справи тривалість судового розгляду навіть понад 5 років 2 місяці не визнано надмірним для розгляду складної справи» (рішення ЄСПЛ у справі «Рінгайзен проти Австрії»), тому у разі значної складності кримінальне провадження може тривати протягом значного періоду часу і це не буде порушенням розумних строків.

Є таким, що не зменшився з часом, та продовжує існувати й ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, зважаючи на спрямованість умислу обвинуваченого.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію обвинуваченого; 7) майновий стан обвинуваченого; 8) наявність судимостей у обвинуваченого; 9) дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Переглядаючи в апеляційній інстанції питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи.

Необхідно зауважити, що запобіжний захід застосовується і продовжується виключно з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченою особою та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто, в даному випадку, суд першої інстанції зробив висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Разом з тим, згідно рішення Комітету міністрів Ради Європи (далі КМ РЄ), ухваленому на 1501 засіданні 13.06.2024 у м. Страсбург, крім іншого, делегатами було запропоновано органам влади пояснити причину збільшення кількості судових рішень про санкціонування тримання під вартою, надати вичерпну інформацію про практику національних судів щодо відповідного і достатнього обґрунтування рішень про тримання під вартою та щодо застосування альтернативних запобіжних заходів; ще раз закликали зібрати відповідну статистичну інформацію щодо середньої тривалості досудового тримання під вартою та швидкого перегляду його законності, вичерпну та консолідовану інформацію про всі відповідні заходи, вжиті або заплановані для усунення повного спектру порушень, виявлених ЄСПЛ. Також було наголошено, що національні суди під час здійснення правосуддя повинні керуватися практикою ЄСПЛ, забезпечувати дотримання гарантій, передбачених ст. 5 Конвенції щодо позбавлення волі, вдосконалювати практику щодо обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та розгляду альтернативних запобіжних заходів у кримінальних провадженнях, а також забезпечувати належну обґрунтованість рішень про обрання такого запобіжного заходу, оскільки невиконання рішень ЄСПЛ призводить до негативних політичних та правових наслідків для міжнародного іміджу України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що у даному кримінальному провадженні суд першої інстанції не у повній мірі здійснив належну оцінку фактів, які стосувалися питання необхідності подальшого продовження (застосування) до ОСОБА_8 такого запобіжного заходу як безальтернативне тримання його під вартою за обставин, які склалися на відповідній стадії провадження, оскільки з часом для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою необхідно наводити більше доводів, розглянувши при цьому можливість застосування до нього інших (альтернативних) запобіжних заходів замість найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оцінивши особисте становище обвинуваченого на предмет зменшення ризиків вчинення повторного правопорушення чи втечі.

Відповідно п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу; постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК), а істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу суду першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

При постановленні ухвали про продовження (застосування) запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК. В ухвалі суду зазначаються, які обов`язки з передбачених ст. 194 КПК будуть покладені на обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому ч. 4 ст. 183 КПК (ч. 3 ст. 183 КПК), а згідно ч. 4, 5 ст. 182 КПК розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу; розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього і визначається у таких межах: 1) щодо особи, обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від 1 до 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право, крім іншого, не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Таким чином, ураховуючи вказані вище обставини, тривалість знаходження ОСОБА_8 під вартою, сталу практику ЄСПЛ у аналогічних судових провадженнях, наявні у справі ризики і справжній суспільний інтерес, об`єктивні чинники у затримці судового розгляду обвинувального акту у розумні строки, процесуальну поведінку учасників провадження, колегія суддів вважає за необхідне після скасування ухвали суду першої інстанції постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, але одночасно із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК, що забезпечить на даному етапі судового провадження не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, а також достатньою мірою буде гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігати спробам вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, тим самим частково задовольнивши апеляційну скаргу захисника. При цьому підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, оскільки останній визначений з урахуванням наявних ризиків, обставин особистого життя останнього, тяжкістю інкримінованого йому правопорушення, а також ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у нього бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги захисника, то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, а також не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 02.01.2026 відносно ОСОБА_11 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу.

Клопотання прокурора Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_12 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_11 задовольнити частково.

Продовжити ОСОБА_13 строк тримання під вартою до 02.03.2026 включно.

Визначити ОСОБА_13 заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 66 560 грн, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою у строк дії ухвали.

Покласти на ОСОБА_11 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до суду за кожною вимогою;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України;

- не відлучатися із військової частини, де він проходить військову службу без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну місця служби або місця проживання;

- утримуватися від спілкування з потерпілим, свідками у даному кримінальному провадженні.

У разі внесення застави обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у виді застави.

Роз`яснити ОСОБА_13 , що в разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також якщо він, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться за викликом до суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні застави обов`язки, застава звертається в дохід держави.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора ОСОБА_12 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4