ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1806/26 Справа № 212/7495/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року Кривий Ріг

18.05.2026р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Покровського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.04.2026р., якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 15.06.2026р. із визначенням розміру застави у розмірі 85 (вісімдесяти піяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб що становить 282 880грн.

за участю захисника ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_8

у с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 15.06.2026р. із визначенням розміру застави у розмірі 85 (вісімдесяти піяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб що становить 282 880грн.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржено захисником ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , яка в апеляційній скарзі:

- вважає, що суд першої інстанції не довів реальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема ризику переховування, незаконного впливу на учасників провадження, перешкоджання розслідуванню чи вчинення нового злочину;

- зазначає, що тяжкість інкримінованого діяння не може бути самостійною підставою для тримання під вартою, а суд не навів жодних фактичних обставин, які б підтверджували існування ризиків, обмежившись загальними твердженнями та цитуванням клопотання прокурора;

- вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, сім`ю, соціальні зв`язки, позитивні характеристики, не мав намірів залишати територію України, що нівелює ризик втечі;

- зазначає, що свідки та потерпілі вже допитані, доказів можливого впливу на них не подано, а завершення досудового розслідування виключає ризик перешкоджання провадженню;

- вважає, що прокурор не надав жодного належного доказу існування ризиків, а суд не здійснив критичної оцінки доводів обвинувачення та не перевірив наявність фактичних даних на їх підтвердження;

- зазначає, що суд першої інстанції не розглянув можливість застосування більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту, всупереч вимогам ст. 183, 194, 196 КПК України;

- вказує, що суд не визначив розмір застави, хоча був зобов`язаний це зробити за відсутності виняткових підстав, і тим самим порушив норми діючого КПК та стандарти ЄСПЛ;

- вважає, що тримання під вартою без появи нових ризиків є порушенням ст. 5 Конвенції, а судове рішення ґрунтується на припущеннях, а не на конкретних доказах;

- зазначає, що в ухвалі відсутні мотиви недостатності більш м`яких заходів, що свідчить про неповноту судового розгляду та істотні порушення кримінального процесуального закону;

- вказує, що суд фактично взяв на себе функцію обвинувачення, самостійно шукаючи ризики без наданих доказів, і проігнорував вимоги ст. 132 КПК щодо обов`язку сторін підтверджувати обставини, на які вони посилаються;

- вважає, що продовження тримання під вартою є невиправданим та надмірним, з огляду на тривалий строк утримання, відсутність порушень з боку обвинуваченого ОСОБА_7 та його міцні соціальні зв`язки;

- зазначає, що суд не врахував практику ЄСПЛ, яка забороняє попереднє ув`язнення як «очікування вироку» та вимагає наведення конкретних фактів, що підтверджують ризики;

- вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 може бути забезпечена належна процесуальна поведінка шляхом застосування цілодобового домашнього арешту за місцем проживання;

- прохає скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати місце проживання: АДРЕСА_1 , житло перебуває у користуванні його дружини ОСОБА_9 .

Про дату, час та місце судового розгляду учасники кримінального провадження повідомлені належним чином, обвинувачений особистого клопотання про участь у судовому засіданні не заявив

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи захисника ОСОБА_6 , яка підтримала подану апеляційну скаргу, позицію прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до наданих матеріалів серед інших обвинувачених ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч.3 ст. 307, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 321 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими, та за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, а тому перебуваючи на волі і усвідомлюючи ймовірність призначеного покарання останні можуть переховуватись від суду.

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи наведені вище обставини, приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд апеляційної інстанції наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Заявлені прокурором ризики є ймовірними та обґрунтованими, та діючий КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто поза всяким сумнівом здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч . 1 ст. 177 КПК України, хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального процесуального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріальноправовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. Цей ризик приймається до уваги (поряд з іншими обставинами) з урахуванням імовірності суворого покарання. Як наголошено у сталій практиці ЄСПЛ, яка висловлена у численних рішеннях тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо істотно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив існування ризиків за боку обвинуваченого у сукупності із фактичними обставинами висунутого обвинувачення, даними про особу обвинуваченого відповідно до вимог кримінального процесуального закону на підставі ст.ст. 177, 178 КПК України із дотриманням вимог ст. 194 КПК України, та правильно встановив неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Таким чином доводи апеляційної скарги захисника про необґрунтованість заявлених ризиків, що тяжкість інкримінованого діяння не може бути самостійною підставою для тримання під вартою, а суд не навів жодних фактичних обставин, які б підтверджували існування ризиків, обмежившись загальними твердженнями та цитуванням клопотання прокурора, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, сім`ю, соціальні зв`язки, позитивні характеристики, не мав намірів залишати територію України, що нівелює ризик втечі, та що суд першої інстанції не розглянув можливість застосування більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту, всупереч вимогам ст. 183, 194, 196 КПК України, є неспроможними.

Твердження сторони захисту щодо можливості забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого шляхом застосування альтернативних запобіжних заходів, зокрема визначення застави або застосування цілодобового домашнього арешту, також не є слушними.

Також слід зазначити, що приписами п. 4, п.5 ч. 4 ст. 183 КПК України, передбачено що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, передбаченого ст.ст. 255 - 255-3 КК України, щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а тому доводи апеляційної скарги захисника, що суд не визначив розмір застави, хоча був зобов`язаний це зробити за відсутності виняткових підстав, і тим самим порушив норми КПК та стандарти ЄСПЛ, є неспроможними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що з урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , враховуючи обсяг пред`явленого обвинувачення кількості епізодів злочинної діяльності, об`єкта злочинного посягання, а саме незаконного обігу та збуту наркотичних речовин та стадію судового провадження, на якій свідки по справі ще не допитані, усі докази ще не досліджені, про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, як того прохала сторона захисту.

Слід також зазначити, що запобіжний захід з урахуванням його тривалості на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року), а тому доводи апеляційної скарги захисника, що тримання під вартою без появи нових ризиків є порушенням ст. 5 Конвенції, а судове рішення ґрунтується на припущеннях, а не на конкретних доказах, не заслуговують на увагу та не піддягають задоволенню.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційні скарги захисника слід залишити без задоволення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Покровського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.04.2026р., якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 15.06.2026р. із визначенням розміру застави у розмірі 85 (вісімдесяти піяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб що становить 282 880грн. залишити без задоволення.

Ухвалу Покровського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.04.2026р., якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 15.06.2026р. із визначенням розміру застави у розмірі 85 (вісімдесяти піяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 282 880грн., залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною, та набирає законної сили після її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді