Справа № 346/6628/24
Провадження № 1-кп/346/313/26
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1

з участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2024 року за №0000702, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Борове Рокитнівського (із 17.07.2020 року - Ковельського) району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, громадянина України, одруженого, має на утриманні одну дитину, працює на посаді різальника холодного металу трубопрокатного виробництва Івано-Франківського регіону в товаристві з обмеженою відповідальністю «АВ Метал Груп» (місцезнаходження юридичної особи: м.Дніпро, вул.Шолом-Алейхема, буд. 5, ) , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України,

ВСТАНОВИВ:

обвинувачений ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Злочин вчинено за таких обставин.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та на виконання Указу Президента «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 р. обвинувачений прибув 23.07.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що за адресою: АДРЕСА_2 , для встановлення придатності за станом здоров?я для проходження військової служби у зв?язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Згідно з направленням № 43 від 23.07.2024 року обвинувачений направлений для встановлення придатності за станом здоров?я та проходження військово-лікарської комісії (далі ВЛК) при ІНФОРМАЦІЯ_4 . За результатами ВЛК згідно з довідкою № 15/2819 від 23.07.2024 р. обвинуваченого визнано придатним до військової служби.

Встановивши відсутність обставин, передбачених ст. 23 Закону України

«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які надавали б право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, того ж дня обвинуваченого повідомлено про те, що його буде направлено для проходження військової служби до навчального центру військової частини НОМЕР_1 .

Однак, обвинувачений, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізовуючи умисел, спрямований на ухилення від призову на військову службу під час загальної мобілізації, оголошеної 24.02.2022 р. згідно з Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», в період воєнного стану, введеного відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 р., та продовженого з 05 год. 30 хв. 12.08.2024 року строком на 90 діб відповідно до Указу Президента України № 469/2024 від 23.07.2024 р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 3891-1X від 23.07.2024 р., повідомив, що відмовляється відправлятись до вказаного навчального центру, чим вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Окрім того, 23.07.2024 р. обвинувачений звернувся до зазначеного РТЦК та СП із заявою про те, що відмовляється отримувати повістку в навчальний центр та з релігійних переконань, які не дозволяють користуватися зброєю, просив замінити йому військову службу на альтернативну (невійськову) службу з релігійних переконань

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні злочину не визнав, зазначивши, що він є членом релігійного об`єднання «Релігійне об`єднання Свідків Єгови в України» та має відповідні релігійні переконання, відвідує християнські богослужіння цієї релігійної громади. Вказує, що навіть надання згоди на освоювання військових спеціальностей, отримання знань у військовому навчальному центрі та військовому підрозділі є для обвинуваченого неприйнятними у зв`язку з його релігійними переконаннями. Із цих причин він не міг погодитись на відправку до навчального центру та військову частину. Обране віросповідання забороняє йому перебувати в статусі військовослужбовця, в тому числі носити та використовувати зброю, виконувати військові накази, носити військову форму, прийняти військову присягу, отримувати матеріальну винагороду військовослужбовця. Обвинувачений зазначає, що в релігійній організації, до якої він належить, організоване надання гуманітарної допомоги тим, хто переїхав з території, де ведуться активні бойові дії, і він особисто бере участь у допомозі особам, які постраждали внаслідок воєнних дій. Також він зауважив, що з 05.08.2025 року він працює на посаді різальника холодного металу трубопрокатного виробництва Івано-Франківського регіону в ТОВ «АВ Метал Груп», а тому його сили та знання можуть бути використані державою на користь суспільству, а саме у відновлені пошкодженого нерухомого майна та цивільної критичної інфраструктури.

Тому обвинувачений просить його виправдати.

Захисник ОСОБА_5 вказав, що обвинувачений не може одягати військову форму, брати до рук зброю через свої релігійні переконання, враховуючи численну судову практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував про право особи, яка сповідує релігійні переконання, які забороняють брати до рук зброю, на заміну військової служби на альтернативну невійськову) та недопустимість з боку державних органів примушувати таку особу проходити виключно військову службу. Захисник також зазначив, що з 05.08.2025 року обвинувачений працює на вище вказаній посаді в ТОВ «АВ Метал Груп», має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, має на утриманні дитину, одружений, має постійне місце проживання та раніше не судимий.

У зв`язку із вказаними обставинами захисник просить звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності, передбаченої ст. 336 КК України, на підставі ст. 48 КК України, тобто у зв`язку зі зміною обстановки, та закрити дане кримінальне провадження на підставі п. 1 ч.2 ст. 284 КПК України

Прокурор ОСОБА_3 вважав винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого злочину повністю доведеною та просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Заслухавши позиції вказаних учасників, свідків, вивчивши та оцінивши досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а в їх сукупності - їх достатності у взаємозв`язку, суд дійшов обгрунтованого висновку, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення повністю доводиться такими, дослідженими в судовому засіданні, доказами:

-даними направлення № 43, виданого начальником вказаного РТЦК та СП 23.07.2024 року, згідно з яким обвинуваченого направлено для встановлення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я в сухопутних військах у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації в особливий період (том 1, а.п.69);

-даними довідки військово-лікарської комісії при вказаному РТЦК та СП № 15/2819 (лист № 2819-ВЛК від 23.07.2024 року), відповідно до змісту якої обвинуваченого визнано придатним до військової служби (том 1, а.п.68);

-даними заяви обвинуваченого, складеної 23.07.2024 року, відповідно до якої він вказав, що відмовляється отримувати повістку про направлення в навчальний центр, оскільки він належить до релігійної організації «Свідки Єгови» (том 1, а. п. 67);

-даними рапорту, складеного начальником мобілізаційного відділення вказаного РТЦК, відповідно до якого 23.07.2024 року обвинуваченого визнано придатним до військової служби, встановлено, що він не має права на відстрочку і підлягає призову на військову службу під час мобілізації, однак, під час відправки у навчальний центр обвинувачений відмовився від отримання повістки на відправлення в зазначений центр (том 1, а. п. 75).

-показами свідка ОСОБА_6 , який є працівником ІНФОРМАЦІЯ_5 . Свідок вказав, що 23.07.2024 року обвинувачений з релігійних переконань відмовився від отримання повістки на відправлення в навчальний центр;

-показаннями свідка ОСОБА_7 , який станом на 23.07.2024 р. займав посаду голови військово-лікарської комісії при вказаного РТЦК та СП. Свідок вказав, що 23.07.2024 року обвинувачений пройшов військово-лікарську комісію та визнаний придатний до військової служби.

В аспекті цього суд враховує, що обвинувачений "де-факто" визнає вчинення ним діянь, які охоплюються складом злочину, передбаченого ст. 336 КК України, а саме те, що він відмовився за вищевикладених обставин від направлення до зазначеного навчального центру для проходження військової служби, однак, не вважає, що саме в його випадку такі дії є кримінально караними.

Щодо тверджень сторони захисту про неможливість проходження обвинуваченим військової служби з релігійних переконань, озвучених в ході судового розгляду, суд зазначає наступне.

Положення ч.4 ст.35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до статей 17 Основного Закону України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

Суди різних інстанцій вже неодноразово зазначали, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби. Отже, заміна військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Отже, слід дійти висновку, що Держава Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час, і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте, у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання. Україна як держава веде облік осіб, які є військовозобов`язаними, і здійснює стратегічне планування оборонних операцій з урахуванням інформації про кількість осіб, які перебувають на такому обліку та можуть у разі загрози державності під час війни бути залучені до оборони держави.

Суд вважає, що призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби (як-от будівництво укріплень, вивезення поранених, ремонт техніки тощо).

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Суд вважає, що існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

Суд наголошує, що ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень.

Суд не вдається до аналізу рішень Європейського суду з прав людини в контексті відмови від військової служби через релігійні переконання, оскільки жодне з рішень цього Суду не стосувалося оцінки дій держави і громадянина в контексті такої масштабної війни, яка ведеться проти України, з урахуванням ресурсів обох держав, характеру нападів, кількості обстрілів, кількості порушень норм міжнародного гуманітарного права та кількості вчинюваних державою-агресором воєнних злочинів, в тому числі проти жінок та дітей.

Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий спротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Відтак, в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави Україна є єдинонеобхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, і Україна вже тривалий період перебуває у стані «оборонної війни».

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

На переконання суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, незалежно від їх віросповідання. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Тому аргументи сторони захисту про те, що релігійні переконання обвинуваченого не дозволяли йому проходити військову службу, суд не може оцінити як такі, що настільки обмежують можливість обвинуваченого сповідувати певні релігійні переконання, що повинні виключати можливість виконання даним військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку з несення військової служби та оборони Батьківщини.

Вищевказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 15.04.2025 року, винесеній у справі № 573/406/24.

Крім того, законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Щодо пропорційності такого обмеження суд визнає, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.

Суд не може оцінювати, який спосіб реалізації прав сумлінних відмовників і узгодження їх з легітимними інтересами суспільства є найкращим, оскільки це компетенція Парламенту. Однак суд зазначає, що ключовим є саме організація процесу такого врахування з тим, щоб особи, які є сумлінними відмовниками були залучені до виконання завдань, які не пов`язані із носінням та/або використанням зброї.

Суд погоджується з тим, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією.

Водночас суд вважає, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

Таким чином, суд доходить висновку, що законодавство не допускає відмови від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Така позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27.10.2025 року, винесеній у справі № 573/838/24.

Тому суд не погоджується з позицією сторони захисту про те, що в даному кримінальному провадженні має місце порушення ст. 35 Конституції України та ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також суд вважає безпідставними доводи захисника про наявність підстав для застосування в даному випадку положень ст.48 КК України, звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на цій підставі у зв`язку зі зміною обстановки та закриття даного кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, оскільки у задоволенні клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.48 КК України відмовлено ухвалою даного суду від 07.10.2025 року.

На підставі наведеного діяння обвинуваченого суд кваліфікує за ст. 336 КК України, погоджуючись з правовою кваліфікацією вказаного діяння, наданою органом досудового розслідування.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, вказані в статтях 66 і 67 КК України, відсутні.

При призначенні покарання суд також враховує особу винного, який на диспансерних обліках в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, що підтверджується документально, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, за яким скарг на обвинуваченого не надходило, є охрещеним служителем релігійної організації «Релігійний об`єднання Свідків Єгови в Україні», з 05.08.2025 року працює на посаді різальника холодного металу трубопрокатного виробництва Івано-Франківського регіону в ТОВ «АВ Метал Груп», має на утриманні дитину, що підтверджується даними довідки № 757, наданої директором товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Метал Груп» 18.08.2025 року та даними свідоцтва про народження серії " НОМЕР_2 (актовий запис № 328 від 21.06.2008 року, виданого повторно Коломийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 25.07.2018 року (том 1, а. п. 200, том 2, а. п. 19).

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання із числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За правилами статті 75 КК України в разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, вмотивувавши належним чином своє рішення.

Тому суд дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ст. 336 КК України, тобто у виді позбавлення волі.

Водночас, з урахуванням позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеній у вищевказаній постанові від 27.10.2025 року, враховуючи мету покарання, яка полягає в тому, щоб досягти виправлення засудженого, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, зважаючи на те, що обвинувачений вчинив злочин вперше, його тяжкість (є нетяжким злочином), має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки та працевлаштований на вище зазначеному підприємстві, яке має статус підприємства, яке є критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, а також критично важливим для забезпечення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань в особливий період, суд вважає, що обставини цього кримінального провадження, які підлягають врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставами для висновку про можливість досягти мети заходу примусу зі звільненням обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання, призначеного за ст. 336 КК України, з покладенням на обвинуваченого частини обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

1.Необхідності застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

2.Речові докази відсутні.

3.Процесуальні витрати відсутні.

4.Цивільний позов не заявлявся.

Керуючись статтями 370, 374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком один рік і шість місяців.

На підставі пунктів 1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

На підставі п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 такий обов`язок:

1) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити (надіслати) обвинуваченому, його захиснику та прокурору.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з часу проголошення (ухвалення) вироку.

Суддя: ОСОБА_1