ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1416/26 Справа № 201/2362/26 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді - доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника

ОСОБА_6 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Соборного районного суду м.Дніпра від 25 лютого 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000042, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: смт. Гродівка

Красноармійського району Донецької області,

зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

згідно ст.89 КК України раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Соборного районного суду м.Дніпра від 25 лютого 2026 року клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено частково та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 застосований під час досудового розслідування запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням, відповідно до ухвали колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 16.09.2025 року, застави, як альтернативного запобіжного заходу в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 908 400,00 грн., на 60 днів, тобто до 25 квітня 2026 включно. З урахуванням стадії кримінального провадження змінено обов`язки, які покладені на ОСОБА_7 у разі внесення застави, виклавши їх в наступній редакції:прибувати до суду за кожною його вимогою у визначений час; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця свого проживання та місця роботи (за наявності); утриматися від спілкування із іншими обвинуваченими, свідками, експертами; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю. В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 , поданого в інтересах ОСОБА_7 , про зменшення розміру застави відмовлено.

Своє рішення судмотивував тим, що ризики, передбачені п.п. 1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, на теперішній час не відпали і на даному етапі, з урахуванням стадії кримінального провадження, є доведеними і продовжують існувати. На переконання суду, ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду, оскільки розуміючи тяжкість можливого покарання у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, він може переховуватись від суду з метою уникнення покарання. Крім того, ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 , ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, розуміє, які саме обставини йому інкримінуються, у які дати та час відбувались дії, що поставлені останньому у вину. Також ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків чи інших осіб у кримінальному провадженні, оскільки знає спосіб зв`язку та місце проживання інших співучасників, свідків та може здійснювати дії, направлені на їх подальше переховування від органів досудового розслідування та суду. Одночасно з цим, в разі встановлення вказаних осіб, ОСОБА_7 шляхом погроз, шантажу або підкупу, може схилити вказаних осіб до надання певних показань, які будуть вигідні стороні захисту, або перешкоджати встановленню істини у даному кримінальному провадженні. До того ж, ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки законного заробітку він не має. Суд зазначив, що застосований запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованих діянь, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який. Підстав вважати визначений розмір застави завідомо непомірним або навпаки, занадто малим, суд не вбачав, так як розмір застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 908 400,00 грн., був визначений колегією суддів Дніпровського апеляційного суду від 16.09.2025 року для ОСОБА_7 з огляду на обвинувачення його у створенні злочинної групи для вчинення злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, розроблення плану злочинної діяльності та керування нею, при цьому, як зазначив апеляційний суд, під час проведення у даному кримінальному провадженні негласних слідчих дій було задокументовано неодноразове отримання фігурантами грошових коштів в результаті довготривалої злочинної діяльності. Суд зазначив, що на даний час встановлені ризики не відпали, а розмір застави у 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 908 400,00 грн., є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу слідчого судді в частині визначення розміру застави та встановити розмір застави у сумі, що відповідає 80 прожитковим мінімумам для працездатних осіб, покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги захисник посилається на те, що сторона обвинувачення не надала суду жодного конкретного доказу, який би свідчив про реальність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Зазначає, що після проведення обшуків ОСОБА_7 перебував на волі та мав реальну можливість залишити місце проживання, уникнути явки до суду, однак добровільно прибув до суду та співпрацював зі слідством, жодних спроб ухилення не було. Щодо ризику впливу вказує, що потерпілі у справі відсутні, жодних заяв, скарг чи повідомлень про тиск з боку обвинуваченого не існує. Щодо ризику знищення доказів зауважує, що всі матеріали перебувають у розпорядженні органу досудового розслідування, і обвинувачений не має до них доступу. Посилається на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має сталі соціальні зв`язки та сім`ю, жодного об`єктивного підтвердження існування реальних ризиків сторона обвинувачення не надала. Також зазначає, що ОСОБА_7 не організатор, не керівник, не ініціатор інкримінованих дій, він не ухилявся від слідства, не переховувався, не затримувався за місцем проживання. Навпаки він добровільно з`являвся до органів слідства та суду, чітко виконував покладені на нього обов`язки, має неповнолітню дитину, яку утримує та забезпечує, має постійне місце проживання, що свідчить про сталі соціальні зв`язки. Окрім цього, стан його здоров`я є тяжким та потребує постійного медичного нагляду, а в умовах обмеження свободи існує реальна загроза погіршення його стану здоров`я. Вважає, що встановлений судом розмір застави є надмірним та таким, що фактично позбавляє обвинуваченого можливості скористатися альтернативою триманню під вартою. З урахуванням відсутності доведених ризиків, позитивних характеристик особи, відсутності судимостей, наявності дитини, стану здоров`я, відсутності організаторської ролі, добровільної поведінки, вважає обґрунтованим визначення застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, як альтернативного запобіжного заходу.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор та захисник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, обвинувачений про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, клопотань про розгляд справи за його участі не заявляв, а отже, враховуючи те, що відповідно до вимог ч.4 ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників судового провадження.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених

ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до матеріалів справи в провадженні Соборного районного суду м.Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.1 ст.263 КК України.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , мотивуючи свою позицію тим, що ризики, передбачені п.п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилися.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останнього до інкримінованих злочинів, а отже обвинувачення не є вочевидь безпідставним.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у контексті наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що вони є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно існують.

Слідчим суддею не встановлено будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених п.п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, необхідних для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з чим також погоджується колегія суддів.

Таким чином, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати та виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Так, ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких умисних кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна, від 9 до 12 років з конфіскацією майна відповідно, у зв`язку із чим, розуміючи тяжкість можливого покарання у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, він може переховуватись від суду з метою уникнення покарання.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Є правильними також висновки суду щодо наявності ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, а саме знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 , ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, розуміє, які саме обставини йому інкримінуються, у які дати та час відбувались дії, що поставлені останньому у вину, а тому може знищити документи, чорнові записи щодо розмірів збутих наркотичних засобів та психотропних речовин, а також наркозалежних осіб, яким вони збували заборонені речовини, а також безпосередньо знищити наркотичні засоби або психотропні речовини.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що продовжує існувати ризик незаконного впливу на свідків чи інших осіб у кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_7 знає спосіб зв`язку та місце проживання інших співучасників, свідків та може здійснювати дії, направлені на їх подальше переховування від органів досудового розслідування та суду. Одночасно з цим, в разі встановлення вказаних осіб, ОСОБА_7 шляхом погроз, шантажу або підкупу, може схилити вказаних осіб до надання певних показань, які будуть вигідні стороні захисту, або перешкоджати встановленню істини у даному кримінальному провадженні.

При встановленні наявності вказаного ризику апеляційний суд враховує встановлений КПК України порядок отримання показань, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. За таких обставин ризик впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Про наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки законного заробітку він не має.

При цьому, зазначені ризики об`єктивно збільшуються з урахуванням введення в Україні військового стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, іншого запобіжного заходу, що може значно ускладнити органам правопорядку вжиття заходів реагування на таку поведінку обвинуваченого та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою ОСОБА_7 , встановлена наявність ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апелянтом не наведено.

Відомостей щодо протипоказань для перебування обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора не було надано, як під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції.

Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, апеляційним переглядом не встановлено.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

З апеляційної скарги вбачається, що стороною захисту суть апеляційної скарги зводиться до вирішення питання в частині визначеного розміру застави.

Так, апеляційним судом встановлено, що ухвалою суду було задоволено клопотання прокурора та продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 25 квітня 2026 року включно із визначенням застави у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908 400,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків.

З викладеної норми слідує, що метою застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави є те, що у разі невиконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, внесені грошові кошти будуть стягнені в дохід держави.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що принцип верховенства права є однією з основ демократичного суспільства, притаманною всім статтям Конвенції.

Невід`ємним елементом зазначеного принципу, який також є однією із загальних засад кримінального провадження, є пропорційність. Зокрема, це підтверджується абзацом 3 підпунктом 2.2. пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі №3-рп/2012 від 25 січня 2012 року.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що така пропорційність обов`язково має застосовуватися судом при вирішенні питання щодо суми застави, яку у разі наявності відповідних підстав у порядку ч.8 ст.182 КПК України слід звернути в дохід держави.

У своєму рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що в цілях ст.14 Конвенції різниця у поводженні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розсудливого виправдання, не переслідує законної мети і якщо запропоновані засоби не є пропорційними до переслідуваної мети (справа «Карлгайнц Шмідт проти Німеччини»).

У рішенні у справі «Істоміна проти України» від 13 січня 2022 року ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання, тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду.

У рішенні у справі «Гафа проти Мальти» від 22 травня 2018 року ЄСПЛ зазначив, що гарантія, передбачена статтею 5§3 Конвенції, покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Оскільки питання, яке розглядається, є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5, органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Крім того, розмір застави має бути належним чином обґрунтовано у рішенні про визначення застави і повинна враховувати майновий стан обвинуваченого.

Тому суд вважає, що у разі виникнення підстав для застосування судом ч.8 ст.182 КПК України має бути дотриманий принцип пропорційності, який є невід`ємною складовою верховенства права.

Відповідно до ч.4 ст.182 КПК розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 2 ст. 307 КК України, які згідно ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, оскільки передбачають можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна, а також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відносяться до особливо тяжких злочинів, санкція якого передбачає можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна.

Пунктом 3 частини 5 статті 182 КПК передбачено, що розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

При визначенні розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 суд вищезазначених вимог закону повністю дотримався та врахував тяжкість та обставини вчинених кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому, наявність ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, майновий стан обвинуваченого.

Колегія суддів враховує також те, що з огляду на обвинувачення ОСОБА_7 у створенні злочинної групи для вчинення злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, розроблення плану злочинної діяльності та керування нею, при цьому, як зазначив Дніпровський апеляційний суд в ухвалі від 16.09.2025 року, під час проведення у даному кримінальному провадженні негласних слідчих дій було задокументовано неодноразове отримання фігурантами грошових коштів в результаті довготривалої злочинної діяльності. А тому з урахуванням даних про особу ОСОБА_7 та обсягу існуючих на даний час ризиків, колегія апеляційного суду вважає, що вказаний розмір застави буде достатнім для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від слідства та суду або вчиняти інші дії, спрямовані на перешкоджання кримінальному провадженню.

Посилання апелянта на те, що визначений розмір застави є непомірним для обвинуваченого, не може слугувати підставою для зменшення розміру застави, оскільки внесення застави є правом, а не обов`язком обвинуваченого. Крім того, стороною захисту не було наведено переконливих доказів, які б вказували на той факт, що визначений судом розмір застави є занадто надмірним і у обвинуваченого ОСОБА_7 немає можливості її внесення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для зменшення розміру застави відсутні, оскільки менший розмір застави не здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

З огляду на те, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави мало стимулюючий характер дотримання покладених на нього обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає, що визначений розмір застави на цій стадії кримінального провадження відповідає критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), здатний забезпечити справедливий баланс інтересів особи та суспільства, а тому не суперечитиме статті 1 Першого Протоколу та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, такий розмір застави відповідає й практиці ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 20 листопада 2010 року у справі «Мангурас проти Іспанії» суд зазначив, що перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доводи захисника щодо позитивних характеризуючих даних обвинуваченого не є достатньо вагомими і не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу та зменшення визначеного судом розміру застави, оскільки існували на час вчинення інкримінованих злочинів та не слугували стримуючим фактором у вчиненні ним протиправної діяльності, до того ж не зменшують наявних ризиків.

Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, ухвала суду є законною, обґрунтованою й належним чином вмотивованою та підстав, передбачених кримінальним процесуальним законом, для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд вважає необхідним ухвалу суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Соборного районного суду м.Дніпра від 25 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ _________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4