ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року

м. Київ

справа № 336/7893/19

провадження № 51-381км20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2025 року в кримінальному провадженні № 0001519 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Євпаторії АР Крим, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року ОСОБА_5 засуджено: за ч. 3 ст. 289 КК України - на9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, ч. 3 ст. 146 КК України - на 8 років позбавлення волі.На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна.

2. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням положень ст. 72 зазначеного Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за попереднім вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року більш суворим за цим вироком призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна.

3. На підставі ч. 1 ст. 72 КК України зараховано у строк призначеного покарання ОСОБА_5 термін його попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 12 червня 2019 року по 08 грудня 2020 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

4. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2025 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишенобез змін.

5. Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів за наведених нижче обставин.

6. Так, 12 червня 2019 року приблизно о 08:00 ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження (далі - Особа-1), та з невстановленою особою, маючи єдиний умисел, що виник із корисливих мотивів і був спрямований на позбавлення волі протягом тривалого часу ОСОБА_8 та викрадення останнього із застосуванням способу, небезпечного для життя потерпілого, із заподіянням йому фізичних страждань, із застосуванням зброї, прибув разом із вказаними вище особами до гаража № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Експрес» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тульська, 3, де під психологічним тиском примусили користувача цього гаража ОСОБА_9 по телефону того ж дня викликати ОСОБА_8 та запросити його приїхати до гаража.

7. Після виклику ОСОБА_9 ОСОБА_8 останній о 09:04 того ж дня на автомобілі марки ВАЗ-21104, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що перебував у його користуванні, приїхав за вказаною вище адресою, де на нього очікували ОСОБА_5 , Особа-1 та невстановлена особа, які, діючи умисно, з метою реалізації спільного умислу на позбавлення волі потерпілого, усвідомлюючи незаконність своїх дій, зачинили ОСОБА_8 всередині зазначеного вище гаража, де утримували проти його волі протягом приблизно 30 хвилин, чим позбавили волі останнього, та із застосуванням невстановленої зброї з пневмострільними кулями і невстановленого предмета з вираженим ребром довжиною не менше 42 мм спричинили потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження.

8. Продовжуючи реалізувати свій спільний злочинний умисел, спрямований на викрадення потерпілого ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , Особа-1 і невстановлена особа за допомогою двох відрізків електричного дроту зв`язали йому руки та ноги і всупереч волі потерпілого, застосувавши фізичну силу, примусово помістили його до задньої частини салона автомобіля марки ВАЗ-21104, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був у користуванні ОСОБА_8 , чим викрали останнього, створивши жорсткі умови утримання та перевезення, що супроводжувалося заподіянням потерпілому фізичних страждань, після чого невстановлена особа залишила місце злочину в невідомому напрямку. Далі ОСОБА_5 сів за кермо вказаного автомобіля, а Особа-1 - на переднє пасажирське сидіння і на зазначеному автомобілі, яким вони незаконно заволоділи з метою використання на власний розсуд, проти волі потерпілого перевезли останнього в невідомому напрямку та незаконно утримували разом приблизно до 10:15 того ж дня, після чого Особа-1 у невстановленому місці покинула вказаний автомобіль, а ОСОБА_5 продовжував незаконно утримувати потерпілого ОСОБА_8 протягом тривалого часу, а саме приблизно до 12:00 12 червня 2019 року, до того моменту, коли його під час керування автомобілем затримали працівники поліції в с. Наталівка Запорізького району Запорізької області.

9. Протиправними діями ОСОБА_5 , Особи-1 та невстановленої особи потерпілому ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді двох поверхневих забійних ран у лівій тім`яній ділянці, кульової поверхневої сліпої непроникаючої пневмострільної рани на рівні нижнього краю лівої лопатки, кульової поверхневої сліпої непроникаючої пневмострільної рани на лівій бічній поверхні по задній паховій лінії, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а також спричинили садно на внутрішній поверхні правого передпліччя та садно на передній поверхні лівого плечового суглоба, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження без розладу здоров`я, які не перебувають у причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_8 , однак призвели до розвитку стресової реакції, у результаті якої 12 червня 2019 року приблизно о 12:30 на ділянці місцевості, розташованій поблизу зупинки громадського транспорту «Сармат» на вул. Гранітній у с. Наталівка Запорізького району настала смерть потерпілого ОСОБА_8 , що є тяжкими наслідками незаконного викрадення та позбавлення волі людини.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

10. У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити. Даючи власний аналіз доказам у справі, стверджує, що причетність ОСОБА_5 до інкримінованих йому кримінальних правопорушень не доведено, жодного стосунку до спричинення потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, його викрадення та заволодіння транспортним засобом він не має. До того ж виявлені у потерпілого легкі тілесні ушкодження не перебувають у причинному зв`язку зі смертю останнього, відтак дії ОСОБА_5 неправильно кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 146 КК України. Також вважає помилковою кваліфікацію дій засудженого за ч. 3 ст. 289 КК України, оскільки доказів того, що транспортний засіб належав потерпілому, матеріали справи не містять, кваліфікуючі ознаки цього злочину в судових рішеннях щодо ОСОБА_5 не зазначені. Апеляційний розгляд проведено за відсутності ОСОБА_5 , позбавлено його можливості брати участь у допиті свідка ОСОБА_9 , чим порушено право обвинуваченого на захист.

11. Засуджений ОСОБА_5 подав до суду касаційної інстанції заперечення (доповнення) до касаційної скарги захисника, в якому просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо нього і призначити новий розгляд у цьому суді. За змістом заперечення (доповнення) ОСОБА_5 , посилаючись на порушення норм Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, недотримання практики Європейського суду з прав людини і Верховного Суду, стверджує, що низка слідчих дій у кримінальному провадженні проведена без законних підстав та з порушенням встановленого у Кримінальному процесуальному кодексі України (далі - КПК України) порядку, його винуватість не доведена поза розумним сумнівом, версія сторони захисту необґрунтовано відхилена, кримінальне провадження щодо нього було упередженим, а вирок містить передчасну думку про те, що він вчинив злочин і намагається уникнути кримінальної відповідальності, обравши невизнання вини як спосіб захисту, чим порушено принцип презумпції невинуватості.

Позиції інших учасників судового провадження

12. У судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу сторони захисту з урахуванням заперечень (доповнень) останнього та просили ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.

13. Прокурор вважала, що касаційна скарга сторони захисту із запереченнями (доповненнями) до неї не підлягає задоволенню.

Мотиви Суду

14. Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги сторони захисту із запереченнями (доповненнями), колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

15. За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

16. Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).

17. Неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій із цих підстав.

18. Положеннями ст. 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, у ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

19. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

20. Судові рішення попередніх інстанцій у цьому кримінальному провадженні свідчать про те, що суди ретельно перевірили доводи, аналогічні тим, які викладено в касаційній скарзі сторони захисту. Зазначені в них мотиви про відхилення цих доводів колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

21. З мотивувальної частини вироку убачається, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

22. За результатами процедури апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та безпідставність апеляційних вимог сторони захисту. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд належним чином мотивував своє рішення в ухвалі, зміст якої відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

23. Суди попередніх інстанцій обґрунтовано піддали критичній оцінці версію сторони захисту про непричетність ОСОБА_5 до позбавлення волі потерпілого ОСОБА_8 та незаконного заволодіння транспортним засобом, який перебував у користуванні останнього, оскільки зазначені твердження спростовуються сукупністю наявних у кримінальному провадженні доказів, які узгоджуються між собою.

24. Мотивуючи свої висновки в цій частині, суди послалися, зокрема, на показання свідка ОСОБА_9 , який раніше знав як обвинуваченого, так і потерпілого і детально розповів про обставини, за яких ОСОБА_5 , Особа-1 та невстановлена особа сказали йому викликати ОСОБА_8 , а коли той приїхав до гаража свідка, зазначені особи зачинили його там і утримували проти волі близько 20-30 хвилин, після чого вивели побитим і зі зв`язаними руками та посадили на заднє сидіння автомобіля, на якому він приїхав; при цьому Особа-1 сіла поруч із потерпілим, а ОСОБА_5 - за кермо і, заволодівши цим транспортним засобом, вони поїхали в невідомому для свідка напрямку. Також свідок зазначив, що під час перебування потерпілого і вказаних осіб у гаражі він чув звідти розмову на підвищених тонах, звуки, схожі на постріли або падіння, а після побачив безлад, перевернуті меблі, сліди бійки, кров. Додав, що за декілька місяців до цієї події в Особи-1 був конфлікт з потерпілим і батько останнього написав до поліції заяву стосовно його побиття Особою-1.

25. У ході пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідок ОСОБА_9 впізнав на одному з пред`явлених йому фотознімків ОСОБА_5 як чоловіка, який приїжджав разом з Особою-1 та іншою невідомою особою до його гаража з метою зустрітися з ОСОБА_8 , а також як чоловіка, який разом з Особою-1 та іншим невідомим чоловіком викрали ОСОБА_8 і вивезли його в невідомому напрямку на автомобілі останнього, яким керував ОСОБА_5 .

26. Під час досудового розслідування свідка ОСОБА_9 допитав слідчий суддя на підставі ст. 225 КПК України через наявність обґрунтованих підстав вважати, що існує реальна небезпека для його життя і здоров`я, що може призвести до зміни свідком місця проживання та унеможливити його допит. Допит відбувався за участю захисника ОСОБА_5 , якому було надано можливість ставити запитання свідку, а журнал судового засідання, в якому такий допит відбувся, а також диск з аудіо- та відеозаписом судового засідання дослідив суд першої інстанції під час судового розгляду цього кримінального провадження по суті. Також свідок ОСОБА_9 був допитаний у судовому засіданні апеляційного суду і, будучи приведеним до присяги та попередженим про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, надав показання, аналогічні попереднім, а також підтвердив обставини проведення за його участю пред`явлення особи для впізнання за фотознімками. При цьому захиснику та засудженому була надана можливість допитати свідка, якою захисник скористався, поставивши йому три запитання.

27. Засуджений брав участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції в режимі відеоконференції. Прослуховуванням аудіозапису судового засідання апеляційного суду встановлено, що якість аудіо- та відеозв`язку забезпечено судом на належному рівні, який дозволяв обвинуваченому повною мірою реалізувати свої процесуальні права під час апеляційного розгляду, однак від можливості поставити запитання свідку ОСОБА_9 він відмовився, залишивши кімнату для проведення відеоконференції після надання показань свідком. Водночас у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про здійснення апеляційного розгляду за його безпосередньою участю та доставку його до залу судових засідань апеляційний суд відмовив з міркувань безпеки, оскільки на території України діє воєнний стан, м. Запоріжжя, у якому відбувався апеляційний розгляд, є прифронтовим містом та піддається регулярним обстрілам з боку збройних формувань Російської Федерації, а убезпечення особи, яка утримується під вартою, та осіб, що її супроводжують, є неможливим через відсутність бомбосховища в будівлі апеляційного суду, що становить додаткові ризики для життя і здоров`я людей. Колегія суддів касаційного суду погоджується з такою позицією суду апеляційної інстанції і вважає, що право на захист ОСОБА_5 забезпечено на належному рівні.

28. Показання свідка ОСОБА_9 узгоджуються з даними протоколів огляду місця події, якими зафіксовано обстановку на місці, вилучено предмети, речі та сліди, що надалі були предметом дослідження під час проведення судових експертиз у справі, за результатами яких на предметах, вилучених у ході оглядів місця події в гаражі, а також на одязі та взутті ОСОБА_5 виявлено кров людини й антиген, що не виключає походження крові від трупа ОСОБА_8 .

29. Аналізом інформації абонентських з`єднань номера, яким користувався ОСОБА_5 , та номера, яким користувалася Особа-1, встановлено, що їхні абонентські номери в день інкримінованої події приблизно в один і той же період часу перебували в межах дії однієї й тієї ж базової станції за адресою імовірного маршруту пересування підозрюваних осіб.

30. З показань батька загиблого - потерпілого ОСОБА_10 та матері - свідка ОСОБА_11 убачається, що Особу-1 вони знають особисто, він був учнем ОСОБА_10 , вони підтримували з ним хороші стосунки, допомагали йому. А рік тому в їхнього сина ОСОБА_8 стався конфлікт з Особою-1 через спортивні мати і речі у спортзалі.

31. Цивільна дружина ОСОБА_8 - потерпіла ОСОБА_12 підтвердила, що в день події її чоловіку зателефонував ОСОБА_13 із СТО і запросив приїхати, він поїхав на автомобілі марки ВАЗ, який перебував у його користуванні. Пізніше вона телефонувала чоловікові, але його телефон був вимкнений. А згодом приїхав друг її чоловіка і повідомив, що Особа-1 та ще дві особи зв`язали її чоловіка в гаражі на СТО і кудись повезли на його автомобілі, про що вона повідомила в поліцію. Через деякий час з невідомого номера зателефонував її чоловік і розповів, що йому зле, бо його «кінчали», везли на кар`єр, але його врятувала поліція. Вони домовилися зустрітися в поліції, проте через пів години вона дізналася про те, що її чоловік помер.

32. Інспектори сектору патрульної поліції ОСОБА_14 та ОСОБА_15 під час допиту в судовому засіданні як свідків розповіли про обставини затримання ОСОБА_5 , який, побачивши патруль, зупинив автомобіль, вибіг із нього і побіг у бік кар`єру, де і був затриманий. Свідок ОСОБА_15 також повідомив, що підійшов до автомобіля та виявив на задньому сидінні чоловіка, його руки були зв`язані ззаду, на руках і спині була кров, а на голові - рана. Він сказав, що його побили. Потім він присів біля авто, а коли патрульні повернулися, його вже там не було - чоловік упав на траву за 3-4 м від автомобіля і майже не дихав, реанімаційні заходи позитивних результатів не дали.

33. Згідно з даними висновку експерта №308/к тілесні ушкодження, виявлені на трупі ОСОБА_8 , з точки зору судово-медичної травматології не мають причинно-наслідкового зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_8 найбільш ймовірно настала внаслідок стрес-індукованої кардіоміопатії, яка розвинулася на фоні артеріальної гіпертензії з переважним ураженням серця. Таким чином, спричинення тілесних ушкоджень та індукований ними стрес могли призвести до загострення наявних в організмі ОСОБА_8 і виникнення нових захворювань серцево-судинної системи, а відповідно сприяти гострій декомпенсації стану кровообігу.

34. Ці висновки підтвердив допитаний судом експерт ОСОБА_16 , який брав участь в експертизі і пояснив, що хоча прямого закономірного причинно-наслідкового зв`язку між тілесними ушкодженнями та зупинкою серця немає, втім постраждалий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, які вплинули на його серцево-судинну діяльність, і така травма вплинула на раптову його серцеву смерть. Усі отримані ОСОБА_8 тілесні ушкодження спричинили стрес, а спричинення тілесних ушкоджень викликає больові відчуття певного ступеня.

35. За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що хоча заподіяні потерпілому легкі тілесні ушкодження і не перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_8 , однак вони призвели до розвитку стресової реакції, що в сукупності вплинуло на раптову серцеву смерть потерпілого.

36. Сукупністю наведених вище та інших доказів у кримінальному провадженні, які узгоджуються між собою, підтверджується винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а його дії за встановлених фактичних обставин правильно кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146 КК України. При цьому, оскільки злочини вчинені ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб, дії яких були об`єднані єдиним умислом, то відповідальність настає для всіх співучасників, незалежно від того, яку саме роль виконував кожен із них, а встановлення власника транспортного засобу не впливає на кваліфікацію дій осіб, винних у його заволодінні.

37. Як неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland).

38. За змістом касаційної скарги зазначені в ній доводи по суті зводяться до незгоди з оцінкою доказів судами попередніх інстанцій. Водночас на жодні нові докази, крім тих, які вже досліджені та яким надано відповідну правову оцінку, захисник не посилається, а фактично викладає власну оцінку обставин справи, відмінну від їх оцінки судами.

39. Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів не встановила.

40. Доводи ОСОБА_5 про порушення судом першої інстанції принципу презумпції невинуватості внаслідок висловлення судом у вироку передчасної думки про його винуватість є надуманими та не ґрунтуються на вимогах закону, а викладення в мотивувальній частині вироку доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотивів неврахування окремих доказів та аргументів на користь прийнятого рішення відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України щодо змісту вироку.

41. Посилання ОСОБА_5 у запереченнях (доповненнях) до касаційної скарги на практику правозастосування Верховного Суду щодо необхідності перевірки законності підстав для проведення негласних слідчих (розшукових) дій не є релевантним обставинам цієї справи, оскільки такі в ній не проводилися. Також не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону доводи ОСОБА_5 про необхідність накладення арешту на речі та предмети, вилучені під час обшуків і оглядів, оскільки вони були приєднані до матеріалів кримінального провадження як речові докази на підставі статей 98, 100 КПК України, тоді як накладення арешту на майно регламентовано положеннями статей 170, 173 КПК України та має іншу процесуальну мету.

42. На підставі наведеного вище Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 слід залишити без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2025 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3