Справа № 452/1913/24
Провадження № 1-кп/452/211/2026
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Самборі у кримінальному провадженні №0000357 від 24 травня 2024 року обвинувальний акт відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Корничі, Самбірського району, Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою - спеціальною освітою, розлученого, непрацюючого, раніше не судимого,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Як визнано судом доведеним, обвинувачений ОСОБА_4 , будучи достовірно обізнаним про введення на всій території України згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ (із відповідними змінами) воєнного стану, термін дії якого неодноразово продовжувався, в тому числі Указом Президента України від 05 лютого 2024 року № 49/2024 «Про продовження дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 06лютого 2024 року № 3564-ІХ, яким строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, та розуміючи про обов`язок передбачений ст.65 Конституції України, будучи військовозобов`язаним, добровільно не з`явився в районний територіальний центр комплектування на відправлення для проходження військової служби.

Так, ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним відповідно до ст.2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також придатним за станом здоров`я для проходження військової служби згідно довідки за результатами медичного огляду військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.05.2024 року №999, 10 травня 2024 року у встановленому законом порядку був належним чином повідомлений та проінформований про час, дату та місце прибуття для відправки до військової частини для проходження військової служби, проте від отримання повістки відмовився, про що було складено акт про відмову від отримання повістки, однак ОСОБА_4 , діючи всупереч вимогам ст.65 Конституції України, ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи для цього можливість та не маючи права відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на відстрочку від призову за мобілізацією, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, умисно не прибув 10 травня 2024 року до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Указаними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що він повідомляв працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що є віруючою людиною, однак був скерований на ВЛК. Вік та стан здоров`я (був уражений електричним струмом, але довідка 2000 р. пропала, і інвалідності не має) не дозволяють йому служити, однак ВЛК зробило висновок, що він є придатним для служби. Рішення ВЛК він не оскаржував. На 10.05.2024 р. мав повістку (не бойову). Висновок ВЛК заніс до ІНФОРМАЦІЯ_3 де вирішили, що будуть його призивати. 10.05.2024 в ІНФОРМАЦІЯ_4 написав заяву в якій повідомив, що через релігійні переконання не може проходити військову службу (відмовляється). На запитання працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 про докази його релігійних переконань, він повідомив їх що таких у нього не має. Після зачитування працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 його заяви, він підписав чистий аркуш паперу (акт) де тексту не було. Повістку йому не вручали, свідків не було, з матеріалами в ІНФОРМАЦІЯ_4 не знайомився.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ст.336 КК України, на думку суду, повністю доведена зібраними в ході досудового слідства доказами, що були предметом аналізу під час судового розгляду.

Показамидопитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 , яка ствердила, що працює в ІНФОРМАЦІЯ_5 на посаді головного спеціаліста психолога, проводить тести, якщо призовники підлягають мобілізації. ОСОБА_4 прийшов 10 травня 2024 року ВЛК і відмовився отримати повістку на відправку 10.05.2024 о 17 год. для проходження військової служби. Про це було складено акт і зачитано юристом ОСОБА_7 в її та ОСОБА_8 присутності, а також за участі ОСОБА_4 . При цьому, ОСОБА_4 попереджався про кримінальну відповідальність за відмову від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. ОСОБА_4 казав, що відмовляється від мобілізації через релігійні переконання, але документів щодо цього не надавав. ОСОБА_4 підписав вищевказаний акт.

Показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які аналогічні показам свідка ОСОБА_6 .

Витягом з кримінального провадження №0000357, згідно якого 24 травня 2024 рокудо ЄРДР унесені відомості про вчинення злочину, передбаченого ст.336 КК України, за письмовим рапортом ст.ДОПВП Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 про встановлення ознак вказаного кримінального правопорушення в ході розгляду матеріалів за звернення ІНФОРМАЦІЯ_6 за фактом ухилення від мобілізації ОСОБА_4 .

Повідомленням т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_10 від 14.05.2024 на ім`я начальника Самбірського РВП ГУНП у Львівській області (вх.№3016від 15.05.2024) (зареєстр. в ІКС ІПНП за №3655 від 16.05.2024) про неприбуття військовозобов`язаним ОСОБА_4 у визначений час для вибуття у війська.

Військовим квитком ОСОБА_4 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_7 від 29.05.1990, згідно якого, ОСОБА_4 з 10.06.1990 по 21.05.199 проходив строкову військову службу і має основну громадянську спеціальність «шофер В, С».

Довідкою військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 №999 від 10.05.2024 року, згідно якої мол.с-нту ОСОБА_4 , 10.05.2024 року проведено медичний огляд ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_5 та він визнаний придатним до військової служби.

Актом про відмову від отримання повістки від 10.05.2024 року, складеним трьома працівниками ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ), яким підтверджується, що 10.05.2024, перебуваючи за адресою : АДРЕСА_2 , ними було вручено/оголошено гр-ну ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повістку про необхідність прибуття о 17 год. 00 хв. 10.05.2024 за адресою : АДРЕСА_2 , у зв`язку із призовом під час мобілізації в особливий період. Особі роз`яснено, що за ухилення від призову за мобілізацією за ст.336 КК України передбачена кримінальна відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років. Від отримання повістки ОСОБА_4 відмовився у зв`язку із своїми релігійними переконаннями.

Згідно повістки від 10.05.2024 року про відправку ОСОБА_4 у команду НОМЕР_1 та необхідності з цим з`явитися 10.05.2024 о 17 год. 00 хв. за адресою : АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 від її отримання відмовився, що засвідчується відповідним записом в ній.

Із заяви ОСОБА_4 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 10.05.2024 відомо, що він відмовляється від проходження військової служби по мобілізації у зв`язку з його релігійним переконанням, яке міститься в Біблії старого і нового заповіту, що обґрунтовує його віру. На підставі вище наведеного просить не призивати його і не направляти у військові частини, структурні підрозділи та виробничі об`єкти, що мають вираження військового характеру.

Згідно листа Центру свідків Єгови від 29.05.2024, член керівного комітету Ф.Калісто повідомляє слідчого СВ Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області про те, що ОСОБА_4 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_9 , не є ОСОБА_11 .

Із повідомлення управління соціального захисту населення Самбірської РДА від 30.05.2024 за №01-19/608 відомо, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на обліку в управлінні не перебуває.

У відповідності з інформацією КНП «ЦПМСД СМР» від 30.05.2024 за №149, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель с.Мала Вербівка, Самбірського району, Львівської області, не задекларований в цій установі і за медичною допомогою не звертався.

Аналізуючи здобуті у кримінальному провадженні та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством та є такими, що в їх сукупності безпосередньо вказують на вчинення обвинуваченим злочину, інкримінованого стороною обвинувачення. Зазначені докази є узгодженими між собою та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають. Таким чином, у своїй сукупності всі докази підтверджують доведеність обставин, викладених в обвинувальному акті.

При цьому, суд критично оцінює твердження обвинуваченого ОСОБА_4 з приводу того, що він не міг проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями, не приймає їх до уваги та вважає, що в такий спосіб обвинувачений прагне пом`якшити свою відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення у зв`язку з наступним :

відповідно до ч. 4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби.

Заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, Законом не передбачена.

Відповідно до У азу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 - на всій території України введено воєнний стан.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України - оголошено про проведення загальної мобілізації.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України (ухилення від призову за мобілізацією), є відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема, комплектування її Збройних Сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості.

Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим, що мобілізація пов`язується з умовами особливого періоду в державі - із загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В свою чергу, міжнародний пакт про громадянські і політичні права гарантує кожній людині право на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Відступ від положень Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Згідно ст. 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За наведеного право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

При цьому жодна з норм Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakisv. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatliv. Turkiye).

При цьому, ЄСПЛ послідовно вказує, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (ЕнверАйдемір проти Туреччини (EnverAydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії).

Зокрема, ЄСПЛ у своїх рішеннях наголошує, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

В даному випадку судом враховується й те, що в умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України, захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону № 2232-XII- захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до ст.2 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі ст. 17 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі -також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни. Вказана правова позиція висловлена у постановах ВС від 21 січня 2025 року у справі № 344/7666/22 (провадження № 51-1154км23), 13 червня 2024 року у справі № 601/2491/22 (провадження № 51-6732км23).

Водночас, суд наголошує на тому, що призов ОСОБА_4 на військову службу по мобілізації не означає, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, оскільки він міг бути задіяний у виконанні функцій, не пов`язаних із використанням зброї (під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї).

Таким чином, в судовому засіданні винність обвинуваченого ОСОБА_4 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, доведена повністю, а дії обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковано вірно за ст. 336 КК України.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_4 міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, малолітніх дітей на утриманні немає, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведених вище всіх обставин і того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі у мінімальній межі, передбаченій санкцією ст. 336 КК, у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

При цьому, оскільки обвинувачений не визнає своєї винуватості у скоєному, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, а також враховуючи підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, скоєння якого може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, тому суд не вбачає підстав звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлення йому іспитового строку.

В даному випадку, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15.11.2023 у справі №641/1067/23, відповідно до якої з урахуванням ситуації, яка наразі склалася в країні збройною агресією рф та конституційним обов`язком кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений умисний нетяжкий злочин, передбачений ст. 336 КК України, представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Запобіжний захід ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речових доказів у кримінальному провадженні не має.

Процесуальних витрат у кримінальному провадженні не має.

Керуючись 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не застосовувався.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Львівської області через Самбірський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку за заявою.

Суддя