Справа № 631/459/19
провадження № 1-кп/632/79/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року місто Златопіль

Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду у режимі відеоконференції кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Златопільського міськрайонного суду Харківської області перебуває наведене вище кримінальне провадження.

19 лютого 2026 року до суду надійшло клопотання прокурора про продовження строком на 60 діб дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої ОСОБА_4 із забороною останній залишати житло квартиру АДРЕСА_1 , у певний період доби з 22 години до 06 години наступного дня, за виключенням необхідності прослідувати до місця укриття чи бомбосховища під час оголошення сигналу «Повітряна тривога» та подальшого невідкладного повернення до визначеного цією ухвалою місця домашнього арешту після сигналу «Відбій повітряної тривоги», з покладанням на неї ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема: прибувати за першою вимогою до прокурора та суду у встановлений ними час; не відлучатися за межі міста Харкова без дозволу суду; невідкладно повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що 08 травня 2019 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру, а згодом висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України умисного вбивства, яке є особливо тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Обґрунтованість підозри та висунутого ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні зазначеного вище кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, а саме: даними отриманими в ході проведення слідчих дій, показаннями потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , малолітньої потерпілої ОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , висновками експертиз та іншими доказами, у їх сукупності.

Водночас прокурор вказав, що підставою для продовження такого запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 , окрім обґрунтованої підозри у вчиненні особливо тяжкого злочину, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, є наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків, які ґрунтуються на тому, що обвинувачена, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке може бути їй призначене у разі визнання її винуватою, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду; впливати на потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та свідків, які ще не допитані цим складом суду та оскільки докази не досліджені.

До того ж прокурор наголосив, що ризик переховування в умовах воєнного стану, який діє в Україні, є досить вагомим.

При цьому обвинувачена ОСОБА_4 не відноситься до категорії осіб, щодо яких введено обмеження щодо виїзду з України.

Окремо прокурор наголосив, що обвинувачена ОСОБА_4 може незаконно впливати на малолітню потерпілу ОСОБА_8 , яка є її донькою, оскільки остання судом взагалі не допитана, у тому числі й при первинному розгляді справи через її малолітній вік, однак, за версією слідства, є очевидцем вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою.

Крім того прокурор зазначив, що ризик незаконного впливу на потерпілих підтверджується інформацією відділення поліції № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області від 23 квітня 2025 року, відповідно до якої до відділення поліції 04 березня 2025 року надійшло повідомлення від ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_4 чинить тиск на свою дитину ОСОБА_8 . З цього приводу відповідне звернення від потерпілої ОСОБА_6 надійшло 14 квітня 2025 року й до Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури.

На підставі викладеного прокурор вважає, що ризики про які йдеться вище, з урахуванням даних про особу обвинуваченої ОСОБА_4 , продовжують існувати і їм можливо запобігти шляхом продовження щодо останньої такого запобіжного заходу як домашній арешт із забороною обвинуваченій залишати житло у певний період доби, з покладанням на неї обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, про які зазначено вище.

У судовому засіданні прокурор подане ним клопотання підтримав з наведених у ньому підстав.

Разом із цим прокурор вважає, що зазначені вище ризики продовжують існувати і їм, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, її репутацію та спосіб життя, можливо запобігти шляхом продовження щодо ОСОБА_4 такого запобіжного заходу, як домашній арешт.

Обвинувачена ОСОБА_4 та її захисник в цілому проти продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не заперечували.

Водночас, захисник зазначила, що ризики на які посилиється прокурор повною мірою не обґрунтовані, а зі сплином часу вони суттєво зменшилися.

ОСОБА_4 має постійне місце мешкання, працює, протягом тривалого часу виконує всі покладнені на неї обов`язки, жоднога разу їх не порушувала, прибуває у кожне судове засідання.

До того ж не має доказів того, що обвинувачена незаконно впливала на потерпілих і свідків.

Окрім того захисник просила суд надати обвинуваченій ОСОБА_4 можливість спілкуватися з її донькою ОСОБА_8 , у присутності представника служби у справах дітей, для забезпечення зв`язку між матір`ю та дитиною. Таке спілкування жодним чином не буде стосуватися кримінального провадження, що розглядається.

У свою чергу прокурор заперечував проти надання дозволу на спілкування обвинуваченої з її донькою ОСОБА_8 , оскільки остання була очевідцем подій кримінального правопорушення у якому обвинувачується ОСОБА_4 , є потерпілою і на даний час ще не допитана судом.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах питання, що вирішується, суд доходить наступного.

Розділ ІІ КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення, до яких зокрема віднесені запобіжні заходи (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, окрім іншого, переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, зокрема переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідка.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 176, ч. 1 ст. 181 КПК України, одним із видів запобіжних заходів є домашній арешт.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 181 КК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно із частинами 1 - 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 7 ст. 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців.

Отже, як вбачається зі ст. 194 КПК України, під час розгляду вказаного питання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, визначені пунктами 1 - 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризують особу обвинуваченого та визначені у пунктах 1 - 12 частини 1 вказаної статті.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України особливо тяжкого злочину, за який можливе призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, що відповідає законодавчо передбаченим підставам (ч. 2 ст. 181 КПК України) для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Проаналізувавши обвинувальний акт, доданий до нього реєстр матеріалів досудового

розслідування, а також ухвалу слідчого судді про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ухвали суду про продовження цього запобіжного заходу, враховуючи те, що суду в обґрунтування повідомленої ОСОБА_4 підозри та висунутого їй обвинувачення надано ряд доказів, суд дійшов висновку, що в цьому випадку дотримано стандарт доказування «обґрунтована підозра», який є найнижчим стандартом доказування у кримінальному процесі та не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення, проте є достатнім для вирішення питання про обрання та продовження запобіжного заходу. При цьому суд також враховує стадію кримінального провадження (судовий розгляд), що передбачає доведення стороною обвинувачення вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за найвищим стандартом доказування «поза розумним сумнівом» у змагальному судовому процесі під час розгляду справи по суті.

Прокурор у поданому клопотанні зазначив, що відносно обвинуваченої ОСОБА_4 наразі існують: ризик переховування від суду та ризик незаконного впливу на потерпілих і свідків.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачена обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже, ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формі або формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення вірогідності їх здійснення.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачена може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню.

Оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченої, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

Таким чином, суд погоджується із твердженням прокурора та вважає, що на даний час ризик переховування обвинуваченої ОСОБА_4 від суду та ризик незаконного впливу на потерпілих і свідків, є актуальними та достатньо високими.

Злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , є особливо тяжким та відповідно передбачає призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Означене покарання в разі визнання ОСОБА_4 винуватою буде призначене до реального відбування, що в сукупності з іншими обставинами може свідчити про існування мотивів та підстав для обвинуваченої переховуватися від суду. Співставлення можливих негативних наслідків для обвинуваченої у вигляді її можливого ув`язнення у майбутньому з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі доводять, що цей ризик є достатньо високим. Така позиція відповідає практиці ЄСПЛ. Зокрема в рішенні від 26.06.2001 у справі «Ilijkov v. Bulgaria» (§ 80, заява № 33977/96) суд зазначив, що суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений.

Разом із цим, не може залишатися поза увагою суду, і те, що Указом Президента України № 64/2022 на території України починаючи з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Відповідно до п. 8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 03.03.2022 № 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, суд керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Отже, суд зазначає, що ризик переховування в умовах воєнного стану, який діє в Україні, є досить вагомим, у тому числі й тому, що обвинувачена ОСОБА_4 не відноситься до категорії осіб, щодо яких введено обмеження на виїзд з України.

Надаючи оцінку ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що згідно з п. 43 рішення ЄСПЛ «Яжинський проти Польщі» ризик незаконного впливу обвинувачених особисто на свідків (потерпілих) може бути визнано на початкових стадіях процесу.

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків, слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими і свідками у кримінальному провадженні, в тому числі й на стадії судового розгляду - надаються усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ст. 352, 353 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на потерпілого та свідка існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілого і свідка та дослідження їх судом.

Враховуючи обсяг висунутого обвинувачення, ступінь тяжкості кримінального правопорушення, заяви потерпілих про дії ОСОБА_4 , те, що потерпілі даним складом суду не допитані, у тому числі й малолітня ОСОБА_8 , яка не була допитана судом взагалі, як і не допитані свідки у даному кримінальному провадженні, суд доходить висновку, що ризик прийняття обвинуваченою ОСОБА_4 спроб незаконного впливу на потерпілих та свідків, з метою переконання або змушення останніх надати показання у вигідному для неї аспекті, є реальним.

Факт надходження кримінального провадження до суду та призначення судового розгляду не зменшує ризик можливого незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, а навпаки збільшує вірогідність його настання внаслідок обізнаності обвинуваченої з усіма наявними матеріалами кримінального провадження, у тому числі протоколами допитів потерпілих і свідків, з їх показаннями у суді при первинному розгляді даного кримінального провадження, та наближенням стадії допиту потерпілих і свідків.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, окрім встановлених ризиків кримінального провадження, передбачених п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, судом враховано існування інших обставин, визначених ст. 178 КПК України, а саме:

1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення - у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років;

3) вік обвинуваченої (29 років), відсутність відомостей про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_4 .

4) наявність достатньо міцних соціальних зв`язків обвинуваченої в місці її постійного проживання, у тому числі наявність родини;

5) наявність у обвинуваченої постійного місця роботи;

6) репутацію обвинуваченої, зокрема те, що вона раніше не судима, має постійне місце мешкання, а також те, що вона має зареєстроване місце проживання;

7) те, що раніше у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою;

8) відсутність відомостей про наявність повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, існування та вагомість доведених прокурором ризиків, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, характеристику кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , репутацію останньої, дані про її особу, суспільний інтерес у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, суд доходить висновку, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною обвинуваченій залишати житло у певний період доби з покладанням на неї ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої, та саме тільки такий запобіжний захід зможе запобігти цим ризикам, що також є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні, та достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків.

Щодо можливості запобігання наявним ризикам шляхом застосування до обвинуваченої інших запобіжних заходів, то суд з урахуванням даних, які її характеризують, тяжкості злочину, у вчиненні якого вона обвинувачується, вважає недостатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

Так, особистого зобов`язання для запобігання зазначеним вище ризикам буде недостатньо, оскільки виконання покладених на обвинувачену обов`язків буде залежати виключно від волі самої ОСОБА_4 та їх порушення не матиме для неї очевидних і достатньо суттєвих негативних наслідків. Застосування особистої поруки є неможливим, оскільки відсутні особи, які б висловили готовність надати письмове зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити її в суд на першу про те вимогу. Застосування застави, як запобіжного заходу, на даному етапі кримінального провадження не буде достатньо дієвим та таким, що зможе в повній мірі запобігти ризикам переховування від суд та незаконного впливу на потерпілих і свідків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо ОСОБА_4 , оскільки лише цей запобіжний захід зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Разом з тим, при визначенні обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які слід покласти на ОСОБА_4 , суд враховує, те, що раніше остання тривалий час перебувала під вартою, після звільнення жодного разу не порушила свої процесуальні обов`язки, у тому числі й у той період часу коли відносно неї не діяв жодний запобіжний захід, є працевлаштованою особою, яка здійснює свою діяльність та проживає на території міста Харкова.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність покладання на обвинувачену ОСОБА_4 наступних обов`язків: прибувати за першою вимогою до прокурора та суду у встановлений ними час; не відлучатися за межі міста Харкова без дозволу суду; невідкладно повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , що є пропорційним, тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні, та достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків.

Щодо клопотання захисника про надання обвинуваченій ОСОБА_4 права на обмежене спілкування з її малолітньою донькою, яка є потерпілою у даному кримінальному провадженні, зокрема у визначений період часу та у присутності представника служби у справах дітей, суд зазначає наступне.

Так, згідно із висунутим ОСОБА_4 обвинуваченням остання вчинила умисне вбивство ОСОБА_16 .

Відповідно до обвинувального акта малолітня ОСОБА_8 є потерпілою у даному кримінальному провадженні, а її законним представником є ОСОБА_6 .

Разом із цим з постанови про залучення особи до провадження як потерпілого від 27 червня 2019 року вбачається, що малолітня ОСОБА_8 , 2014 року народження, за заявою ОСОБА_6 від 26 червня 2019 року, поданої в інтересах малолітньої особи, про визнання її потерпілою, була залучена як потерпіла до кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 08 травня 2019 року за № 0000186, з підстав того, що внаслідок кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_4 , настала смерть особи ОСОБА_16 , який був батьком малолітньої ОСОБА_8 .

Законним представником останньої визнано ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, при продовженні запобіжного заходу суд має право покласти на обвинувачену обов`язки, необхідні для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час судового розгляду прокурор заявив, що малолітня потерпіла ОСОБА_8 підлягає допиту в суді, у тому числі й тому, що вона є єдиним очевидцем кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується її мати.

Згідно з визначеним судом порядком дослідження доказів, допит малолітньої потерпілої на даний час не проведений.

Безпосередність дослідження показань є фундаментальним принципом судочинства (ст. 23 КПК України).

Потерпіла ОСОБА_8 жодного разу судом не допитувалася.

Таким чином, суд вважає, що будь-який контакт обвинуваченої з дитиною до її допиту в судовому засіданні створює реальну загрозу неправомірного впливу на зміст майбутніх показань, що може призвести до неможливості встановлення істини у справі.

Водночас, до моменту, поки ці показання не зафіксовані безпосередньо судом, існує «презумпція вразливості» потерпілого.

Суд відхиляє аргумент захисту про те, що присутність представника служби у справах дітей є достатньою гарантією безпеки. Повноваження вказаного органу мають соціально-адміністративний характер і не охоплюють сферу криміналістичної психології або запобігання процесуальним ризикам. Третя особа не здатна нейтралізувати невербальний емоційний вплив матері на дитину та попередити виникнення у дитини «конфлікту лояльності», що ставить під загрозу об`єктивність майбутнього допиту.

Суд також враховує позицію потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (діда та баби), з якими на даний час проживає малолітня потерпіла ОСОБА_8 , які заявляють про наявність у останньої страху перед матір`ю.

До того ж за відсутності висновків психолога та даних про добровільне бажання дитини на контакт із матір`ю, суд керується принципом «найкращих інтересів дитини», що закріплений у ст. 3 Конвенції про права дитини.

Окрім того Європейський суд з прав людини послідовно наголошує, що найкращі інтереси дитини є пріоритетними над правами батьків, особливо коли йдеться про ризик для її психічного чи фізичного здоров`я.

Враховуючи тяжкість обвинувачення, зокрема умисне вбивство батька дитини та статус дитини як потерпілої, збереження стабільного психоемоційного стану ОСОБА_4 є пріоритетним. Ризик дестабілізації цього стану через зустріч з особою, яка обвинувачується у вбивстві її батька, переважає над інтересом збереження родинного зв`язку на стадії судового розгляду.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне залишити обвинуваченій обов`язок утримуватися від спілкування з потерпілою ОСОБА_8 без змін, оскільки встановлене обмеження є пропорційним, обґрунтованим та має на меті захист прав дитини та інтересів правосуддя.

Враховуючи викладене, а також те, що стороною захисту не доведено, що побачення не зашкодять інтересам правосуддя та дитини, клопотання захисника на даному етапі судового провадження задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 331 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонивши їй залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 , з 22 години до 06 години, строком на два місяці, тобто по 19 квітня 2026 року включно, за виключенням необхідності прослідувати до місця укриття чи бомбосховища під час оголошення сигналу «Повітряна тривога» та подальшого невідкладного повернення до визначеного цією ухвалою місця домашнього арешту після сигналу «Відбій повітряної тривоги».

Покласти на обвинувачену ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за першою вимогою до прокурора та суду у встановлений ними час;

- не відлучатися за межі міста Харкова без дозволу суду;

- невідкладно повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні, а саме: з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Строк дії обов`язків, покладених судом на ОСОБА_4 визначити по 19 квітня 2026 року, включно.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Контроль за виконанням обвинуваченою ОСОБА_4 , обов`язків покласти на прокурора.

Копію ухвали вручити обвинуваченій, їх захиснику та прокурору негайно після її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя:ОСОБА_1