Номер провадження: 11-кп/813/1582/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000097 від 13.03.2024 року за апеляційною скаргою прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2026 року про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

установив

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000097 від 13.03.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

Оскарженою ухвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора та обвинуваченій ОСОБА_7 продовжений строк тримання під вартою з визначенням розміру застави у розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 664 000 (один мільйон шістсот шістдесят чотири тисячі) гривень.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції в частині визначення обвинуваченій ОСОБА_7 застави, прокурор звернувся із апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що злочини, передбачені ч.2 ст. 111 КК України, посягають безпосередньо на основи національної безпеки держави, мають триваючий, конспіративний та організований характер, а їх наслідки не обмежуються одиничною подією. Це зумовлює підвищений рівень усіх ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та істотно відрізняє такі провадження від загальнокримінальних. Суд першої інстанції при постановленні ухвали не враховано вимоги ст. ст. 177, 178 КПК України, та необґрунтовано визначив розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі цього просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою продовжити стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення застави.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішенняповинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Приморському районному суді м. Одесизнаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000097 від 13.03.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось) та зауважує, що на теперішній час судом досліджуються докази, тобто триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на положення ст.ст. 89, 94 КПК України, буде надана відповідна оцінка діям обвинувачених, наявним у матеріалах справи доказам, в тому числі їх сукупності, а також обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення по суті, оскільки, окрім як дослідивши клопотання прокурора, оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

Натомість, ухвалою суду 1-ої інстанції обвинуваченій ОСОБА_7 був продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченої із визначенням застави в розмірі, передбаченому положеннями ч.5 ст.183 КПК України.

Натомість, апеляційний суд вважає, що при постановленні ухвали, суд першої інстанції припустився порушень вимог КПК України, що тягне за собою її безумовне скасування, з огляду на наступне.

Так, на теперішній час кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000097 від 13.03.2024 року перебуває на стадії судового розгляду, судом 1-ої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи.

Натомість, поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що згідно ч.6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме у виді тримання під вартою.

Щодо вимог апеляційної скарги прокурора про застосування відносно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави з огляду на існування ризиків, передбачених ст. 177-178 КПК України, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261,402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Згідно наданих матеріалів виділеної судової справи, на теперішній час кримінальне провадження №0000097 від 13.03.2024 рокузнаходиться на стадії судового провадження, метою якого відповідно до статті 17 КПК є встановлення судом поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначених в обвинувальному акті кримінальних правопорушеннях за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів, що виключає можливість оцінки судом обґрунтованості підозри, однак попри таке, оцінці судом підлягають наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Клішин проти України" у справі від 23.01.2012 №30671/04 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Зокрема доказами на обґрунтування ризику можуть бути зокрема фактичні знищення, ховання або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; показання свідків, про намір підозрюваного вчинити дії особи, спрямовані на знищення, схов або спотворення важливих для слідства речей чи документів, спроба підозрюваної особи вчинити дії направлені на знищення доказів - підтверджені документально; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні - підтверджені документально; документи, підтверджуючі, що підозрюваний вчиняв подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку; інформація про притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності, інформація про кримінальні зв`язки особи; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином - підтверджене документально; необхідні докази того, що особа вчиняє якісь конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний чи обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого, зокрема, обвинувачується ОСОБА_7 передбачене ч.2 ст. 111 КК за класифікацією статті 12 КК належить до особливо тяжких кримінальних правопорушень, відповідальність за вчинення якого передбачає можливість покарання у виді довічного позбавлення волі та зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, що узгоджується із позицією ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Так, у рішенні ЄСПЛ по справі «Бессієв проти Молдови» суд вказав, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що наведені у клопотанні прокурора обставини у сукупності дають достатні підстави вважати наявним та обґрунтованим ризик втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду обвинуваченої ОСОБА_7 ..

Так, з огляду на військову агресію проти України в уповноважених органів ускладнене здійснення належного контролю за перетином особами державного кордону України. Зазначена обставина свідчить про можливість його перетину, у тому числі поза офіційними пунктами пропуску. А тому, навіть, при покладенні на ОСОБА_7 обов`язку здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, не виключають такої можливості, оскільки з огляду на інкримінований злочин, ОСОБА_7 може вчини спроби перетнути кордон поза офіційними пунктами пропуску.

Також, судом встановлено, що відносно обвинуваченої надалі продовжує існувати ризик передбачений статтею 177 ч.1 п.5 КПК України, оскільки перебуваючи на свободі, ОСОБА_7 може продовжувати злочинну діяльність.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді застави до обвинуваченої ОСОБА_7 , з урахуванням наявних ризиків, а також, враховуючи що інкримінований злочин вчинений під час дії воєнного стану в України, тому апеляційний суд, на підставі абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, вважає що запобіжний захід у виді застави, не зможе в повній мірі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої, нівелювати наявні ризики та не забезпечить дієвості кримінального провадження.

Оцінивши доводи, наведені у клопотанні та апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд вважає, що наведені обставини свідчать про високий ступінь наявних ризиків того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, й при цьому судом оцінена наявність обставин, які за статтею 178 КПК повинні враховуватись при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, зокрема міцність її соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, задовільний стан здоров`я тощо.

Обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК України, що виключають можливість застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Також, апеляційний суд враховує те, що стороною захисту ухвала суду про продовження відносно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою оскаржена не була. При цьому, згідно ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги, тому колегією суддів в ухвалі надана оцінка доводам прокурора, доводи сторони захисту враховуються, однак у зв`язку з неподанням нею апеляційної скарги, не перевіряються в апеляційному порядку.

Пункт 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із постановленням нової про задоволення клопотання прокурора.

Керуючись ст.ст. 177, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2026 року у кримінальному провадженні кримінального № 0000097 від 13.03.2024 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої за ч.2 ст.111 КК України скасувати та постановити нову, якою клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_7 - задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 111 ч.2 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 30 березня 2026 року з утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4