Справа № 159/4038/23 Провадження №11-кп/802/213/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_11 ,

потерпілих - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000127 від 19 липня 2022 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Мелітополь Запорізької області, громадянина України, освіта вища, одружений, має на утриманні неповнолітню доньку, пенсіонер, член об`єднання ветеранів розвідки України, учасник бойових дій, працює водієм, раніше не засуджувався, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнанно винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Луцьк Волинської області, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не працює, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не засуджувався, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

визнанно винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_7 , ОСОБА_10 з метою направлення для відбування покарання.

Цивільний позов ОСОБА_12 , ОСОБА_13 до ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , ТОВ «Страхова компанія «Гардіан», ПАТ «Страхова група «ТАС» - задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Страхова компанія «Гардіан» на користь ОСОБА_12 , ОСОБА_13 19500 гривень моральної шкоди на кожну, на користь ОСОБА_13 3420 гривень витрати на поховання, на користь ОСОБА_12 14800 гривень витрати на встановлення пам`ятника, витрати на правову допомогу в розмірі 1500 гривень на кожну.

Стягнуто з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_12 , ОСОБА_13 19500 гривень моральної шкоди на кожну, на користь ОСОБА_13 3420 гривень витрати на поховання, на користь ОСОБА_12 14800 гривень витрати на встановлення пам`ятника, витрати на правову допомогу в розмірі 1500 гривень на кожну.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 , ОСОБА_13 150000 гривень моральної шкоди на кожну, витрати на правову допомогу в розмірі 1500 гривень на кожну.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 , ОСОБА_13 230000 гривень моральної шкоди на кожну, витрати на правову допомогу в розмірі 1500 гривень на кожну.

В іншій частині позову відмовлено.

Арешт накладений ухвалою слідчого суді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.07.2022 року на: автомобіль «Chevrolet Equinox», реєстраційний номер НОМЕР_1 , одновісний причіп реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобілем марки «Fiat 223L», реєстраційний номер НОМЕР_3 , велосипед скасовано.

Речові докази у кримінальному проваджені, по набранню вироком законної сили: автомобіль «Chevrolet Equinox», реєстраційний номер НОМЕР_1 , одновісний причіп реєстраційний номер НОМЕР_2 повернути за належністю ОСОБА_10 , автомобілем марки «Fiat 223L» реєстраційний номер НОМЕР_3 повернути за належністю ОСОБА_14 , велосипед повернути потерпілій ОСОБА_15 , оптичний диск з відеозаписом залишено при матеріалах провадження.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в рівних частинах на користь держави 37958 гривень 02 копійки витрати пов`язані з проведенням експертиз.

За вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 19.07.2022 року, близько 19 години, всупереч вимогам Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем марки «Fiat 223L», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись по вулиці Винниченка, поблизу будинку № 44 що по вулиці Грушевського, міста Ковель, Волинської області, зі сторони вулиці Незалежності, до автодороги сполучення «Київ-Ковель-Ягодин», проявивши безпечність та неуважність під час руху, не виконавши вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», при виявленні небезпеки для руху, маючи об`єктивну можливість її виявити, у вигляді автомобіля марки «Chevrolet Equinox», реєстраційний номер НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причіп, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, не вжив заходів, для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не надав переваги в русі автомобілю марки «Chevrolet Equinox», реєстраційний номер НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причіп реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався по головній автодорозі по вулиці Грушевського, місті Ковель зі сторони центру міста Ковель, Волинської області в сторону магазину «Верес». ОСОБА_7 без зупинки перед головною дорогою продовжив рух автомобілем марки «Fiat 223L», реєстраційний номер НОМЕР_3 виїхав на головну дорогу з метою її перетину в напрямку автодороги сполученням «Київ-Ковель-Ягодин».

Внаслідок чого на смузі руху автомобіля марки «Chevrolet Equinox», реєстраційний номер НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причіп, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , відбулось зіткнення із автомобілем марки «Fiat 223L», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди відбулась зміна напрямку руху вищевказаних транспортних засобів в сторону будинку № 44 по вулиці Грушевського, місті Ковель, Волинської області та наїзд лівою боковою частиною автомобіля марки «Fiat 223L», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на велосипедиста ОСОБА_16 , що перебував на лівому краю проїзної частини вулиці Винниченка, міста Ковель поблизу будинку № 44 по вулиці Грушевського міста Ковель, Волинської області відносно руху автомобіля марки «Fiat 223L», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді - поєднаної тупої травми тіла: закритої тупої травми грудної клітки з множинними переломами ребер - справа - перелом 1-3 ребер по лопаточній лінії; зліва - переломи 1-5 ребер по середньо - під пахвовій лінії, перелом - 6-8 ребер по задньопідпаховій лінії, переломи 1-12 ребер по біляхребетній лінії з двобічним гемотораксом, садна бокової поверхні грудної клітки зліва; розриву сімфіза та перелому крижової кістки зліва, закритого перелому обох кісток лівого передпліччя, ран голови, обличчя, саден підборіддя та лівого плеча, синця верхньої губи з розвитком травматичного шоку, що утворились від дії тупих твердих предметів, від виступаючих частин кузова автомобіля з послідуючим падінням на дорожнє покриття, і за ступенем тяжкості, стосовно живої особи, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Причиною смерті ОСОБА_16 , є поєднана тупа травма тіла з множинними переломами кісток скелету, ділянок тіла з розвитком травматичного шоку.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (зі змінами та доповненнями), а саме:

- згідно п.2.3 Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- згідно п.16.11 Правил дорожнього руху України, на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

- згідно розділу 33 «Дорожні знаки», частини 2 «Знаки пріоритету»; дорожній знак 2.1 «Дати дорогу» водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

За вироком суду ОСОБА_10 19.07.2022 року, близько 19 години, всупереч Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем «Chevrolet Equinox», реєстраційний номер НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причіп, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись із перевищенням максимально допустимої швидкості руху в населеному пункті (75…84 км/год) по головній дорозі вулиці Грушевського, міста Ковель Волинської області, зі сторони центру місті Ковель Волинської області в сторону магазину «Верес», на перехресті вулиці Винниченка-Грушевського, поблизу будинку №44, що по вулиці Грушевського, проявивши безпечність та неуважність, не зреагував на небезпеку у вигляді автомобіля марки «Fiat 223L», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався зі сторони вулиці Незалежності, до автодороги сполученням «Київ-Ковель-Ягодин» та пересікав вулиці Грушевського (зліва на право відносно його руху автомобіля під керуванням ОСОБА_10 ), яка є головною, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого ОСОБА_10 допустив

Причиною смерті ОСОБА_16 , є поєднана тупа травма тіла з множинними переломами кісток скелету, ділянок тіла з розвитком травматичного шоку.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (зі змінами та доповненнями), а саме:

- згідно п.2.3 Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- згідно п.12.3 Правил дорожнього руху України, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди:

- згідно п.12.4 Правил дорожнього руху України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

- згідно п.12.9 Правил дорожнього руху, водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлені дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих правил

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого (том 7 а.с.177-199).

Не погоджуючи із вироком суду обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу в якій вважає його незаконним і необґрунтованим з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені в судовому рішенні, містять істотні суперечності, а саме недоказаність тормозного шляху автомобіля «Шевроле», про що він постійно говорив, оскільки рухався зі швидкістю 50 км/год, вагу його причепу.

Вказує на те, що зреагувати та уникнути зіткнення з авто у нього не було можливості, тому що відбулося дуже швидко. Крім того зліва в місці виїзду автомобіля ОСОБА_7 був паркан, росло два дерева, що перешкодило нормальній видимості лівого боку перехрестя, але це не бралось до уваги слідчим та судом. Тим більше, що ОСОБА_7 при допиті визнав свою вину у порушенні Правил дорожнього руху. Крім того, стороною обвинувачення взагалі не надано правової оцінки діям третього учасника ДТП загиблого велосипедиста, який здійснював рух без зупинки повертаючи із вулиці Винниченка на головну вулицю Грушевського.

Вважає, що у даному провадженні його слід виправдати, а провадження щодо нього закрити за недоведеністю його вини. Відповідно позови потерпілих про стягнення із нього заподіяних збитків слід залишити без задоволення.

Просить повторно дослідити такі докази: висновок експерта № 3904-Е від 18.01.2023 року; висновок експерта № 662-Е від 09.03.2023 року; протокол слідчого експерименту від 17.02.2023 року; протокол огляду предмета (причепа) від 17.02.2023 року; висновок транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/103-22/6051-ІТ від 14.09.2022 року; висновок експерта № СЕ-19/103-22/6055-ІТ від 13.09.2022 року; висновок експерта № СЕ-19/103-22/8172-ІТ від 28.09.2022 року; висновок експерта № СЕ-19/103-19/6050-ІТ від 14.09.2022 року; протокол огляду відеозапису від 04.08.2022 року. А висновок експерта № 662-Е від 09.03.2023 року визнати недопустимим доказом.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.11.2025 року стосовно ОСОБА_10 про визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.286 КК України, виправдати (том 7 а.с.204-218).

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 та в його інтересах захисник ОСОБА_8 оскаржує вирок суду лише в частині призначеного покарання ОСОБА_7 , яке на їх думку, прийнято з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, з неправильним застосуванням Закону України про кримінальному відповідальність, без урахуванням дійсних обставин справи та даних про його особу.

Звертають увагу колегії судів, що ОСОБА_7 є особою пенсійного віку, вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, одружений, має на вихованні неповнолітню дочку, являється ветераном ГУР МО України, підполковник запасу, з перших днів війни, не зважаючі на незадовільний стан здоров`я, добровільно мобілізувався до 100 БР ТРО (м.Луцька) та брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, має нагороди за оборону міста Бахмут, є учасником бойових дій, після звільнення з лав Збройних Сил України, ОСОБА_7 продовжує займатись волонтерською діяльністю пов`язану з пошуком, купівлею та доставкою транспортних засобів безпосередньо своїм колишнім побратимам. Для виконання робочих обов`язків використовує власний транспортний засіб. У випадку позбавлення його права керування автомобілем, це однозначно призведе до неможливості виконувати його робочі обов`язки, що в свою чергу призведе до звільнення із займаної посади та до скрутного матеріального становища.

З перших днів дорожньо-транспортної пригоди визнавав і визнає свою вину у вчиненому, активно сприяв у розслідуванні даного кримінального провадження, щиро сердечно розкаявся у вчиненому, посткримінальну поведінку ОСОБА_7 , який місце злочину не залишив, сприяв наданню медичної допомоги третьому учаснику ДТП викликавши на місце події швидку допомогу та поліцію, намагався надавати першу медичну допомогу постраждалому, виконував усі вказівки правоохоронців. Також він неодноразово вибачався перед потерпілими, добровільно, частково відшкодував, і надалі продовжує відшкодовувати завдану моральну та матеріальну шкоду.

Вважають, що суд першої інстанції не навів достатніх та обгрунтованих мотивів щодо незастосування до ОСОБА_7 положення ст.75 КК України і призначив останньому покарання у виді реального позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. При цьому іншому учаснику ДТП ОСОБА_10 , який свою вину як на досудовому так і в суді не визнав, під час досудового розслідування надавав неправдиві показання, щодо ваги свого причепу, щодо швидкості свого руху по населеному пункті, перед потерпілими не вибачався, цивільний позов не визнав, і вході судового розгляду справи намагався перекласти свою вину як на ОСОБА_7 , так і на потерпілого ОСОБА_16 , призначив покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Просить вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.11.2025 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у вигляді 3 роки позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покласти на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України (том 7 а.с.219-227).

На адресу Волинського апеляційного суду 16.01.2026 року від потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надійшли заперечення на апеляційні скарги. Вважають вирок законним, обгрунтованим і вмотивованим. Просять залишити без задоволенн апеляційні скарги, а вирок першої інстанції - без змін (том 7 а.с.234-235).

Також, від потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на адресу апеляційного суду 16.02.2026 року надійшли пояснення до своїх заперечень на апеляційні скарги. Просять їх подані попередні заперечення не враховувати, вважають за можливе задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_7 та при призначенні йому покарання застосувати ст.75 КК України. Апеляційну скаргу ОСОБА_10 відхилити, а вирок щодо останнього залишити без змін (том 8 а.с.26-27).

В судове засідання не з`явилися представник потерпілих ( ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ) адвокат ОСОБА_17 , представник ТОВ «Страхова компанія «Гардіан», представник ПАТ «Страхова група «ТАС», хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання не заперечували, щодо продовження розгляду справи у відсутності представника потерпілих ( ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ) адвоката ОСОБА_17 , представника ТОВ «Страхова компанія «Гардіан», представника ПАТ «Страхова група «ТАС». Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційних скарг; думки обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали, а при вирішенні апеляційної скарги ОСОБА_7 та його захисника поклалися на розсуд суду; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 заперечили, просили відмовити у їх задоволенні; прокурора, який проти задоволення апеляційних скарг заперечив, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін; потерпілих, які просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_7 , апеляційну скаргу ОСОБА_10 відхилити за безпідставністю; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Згідно правил ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із поданих апеляційних скарг вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.11.2025 року оскаржується ОСОБА_10 в частині фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації його дій.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого та кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України, є правильними та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності, і достатності, у їх сукупності оцінки з точки зору достатності для висновку про доведеність вини.

Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_10 судом першої інстанції були дотримані.

Приписами статті 392 КПК України регламентовано, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки: діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, яке може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: вчиненні дій, які заборонені правилами; невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Діяння при вчиненні цього злочину завжди пов`язане з недотриманням вимог відповідних нормативних актів - правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст.286 КК України.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення визначається ставленням винного до наслідків і в цілому характеризується необережною формою вини.

Перевіривши та дослідивши під час апеляційного розгляду обставини даного кримінального провадження, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Положення п.2 ч.3 ст.374 КПК України регламентують, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд навів в своєму вироку докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.

За матеріалами кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Незгода обвинуваченого ОСОБА_10 з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне. Суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає, що за встановлених судом обставин, дії ОСОБА_10 кваліфіковано правильно.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що суд поклав в основу вироку неналежні та недопустимі докази, є необґрунтованими та були предметом перевірки місцевого суду. В ході судового розгляду суд першої інстанції належним чином обґрунтував та мотивував своє рішення в цій частині.

Судом першої інстанції були ретельно перевірені доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів.

Тому твердження апелянта про те, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних і достатніх доказів на підтвердження саме його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими і спростовуються сукупністю наявних у матеріалах провадження доказів.

Так, винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується дослідженими в ході судового розгляду письмовими доказами.

Будучи допитаним під час розгляду кримінального провадження місцевим судом обвинувачений ОСОБА_10 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав повністю, суду показав, що він в кінці липня 2022 року біля 19 години керував автомобілем Шевроле з причепом, по вулиці Грушевського в місті Ковель, впевнений, що не перевищував швидкість руху, так як на ділянці дороги був знак швидкість руху 30, в цій зоні він рухався з такою швидкістю, після з швидкістю біля 40 км/год, перед перехрестям були люки на дорозі, які не дали би змоги рухатися з більшою швидкістю, більше 50 він їхати не міг, їхав посередині своєї смузі руху. Наближаючись до перехрестя він побачив зліва велосипедиста, з лівої сторони перехресті нікого не бачив, там були дерево та забор, і прямо перед ним вилітав автомобіль чоботок, був удар, в нього спрацювали подушки безпеки, більше він нічого не бачив, автомобілі зупинилися наїхавши на парапет, вийшли з машин, пізніше побачили людину під автомобілем. В цій ситуації він навіть не встиг зреагувати, скористуватися гальмами. Право керування має більше двадцяти років, порушень ПРД він не допускав. Причеп був пустий, в багажнику автомобіля знаходився вантаж будівельний, цемент, лопати біля 200 кг вагою. Під час проведення слідства, до вручення йому підозри, він перебував у статусі свідка, був впевнений у своїй не причетності та невинуватості в ДТП, так як правила не порушував, не знав та не скористувався правом на захист на початку слідчих дій. Вагу причепа повідомив слідчому орієнтовано, так як сам не знав, бо причеп саморобний та куплений ним недавно. При зважуванні вага причепу виявилась 350 кг. Речі з багажника він забирав пізніше. Він казав свої зауваження слідчому під час проведення слідчих дій, особливо після експертизи якою визначено його швидкість руху біля 60 км/год, протоколи не читав, так як вважав, що це не буде стосуватися його. Вважає, що його право на захист було порушено. Порушення Правил дорожнього руху зазначені в обвинувальному акті він не допускав, так як під час руху був уважним, слідкував за дорожньою обстановкою, заходів ніяких не вжив, так як не бачив автомобіль під керуванням Шиндіна, швидкість руху не порушував, казали, що є відео, тому був впевнений що все на ньому зафіксовано, цивільний позов не визнає.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДТП сталась в результаті порушення обвинуваченим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_10 правил дорожнього руху, в результаті чого відбулося зіткнення передньою частиною автомобіля марки Chevrolet Equinox, р.н. НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причіп, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , із правою боковою частиною автомобіля марки Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди відбулась зміна напрямку руху вищевказаних транспортних засобів в сторону будинку № 44 по вулиці Грушевського міста Ковель Волинської області та наїзд лівою боковою частиною автомобіля марки Fiat 223L на велосипедиста ОСОБА_16 , що перебував на лівому краю проїзної частини вулиці Винниченка, міста Ковель поблизу будинку № 44 по вулиці Грушевського міста Ковель, Волинської області відносно руху автомобіля марки Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості, стосовно живої особи, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Причиною смерті ОСОБА_16 , є поєднана тупа травма тіла з множинними переломами кісток скелету, ділянок тіла з розвитком травматичного шоку.

Так, місцевий суд в основу обвинувального вироку поклав дослідженні письмові докази, відеозапис події ДТП, а також показання обвинувачених, свідків та експертів. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що участь вини двох водіїв в ДТП є доведеною.

Згідно з протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.07.2012 року (з фототаблицями до нього), зафіксовано загальну обстановку на місці події та складено відповідну схему ДТП. Крім того виявлено та зафіксовано зіткнення автомобіля марки Chevrolet Equinox, р.н. НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причіп, р.н. НОМЕР_2 , з автомобілем марки Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 , на перехресті вулиць Грушевського Винниченка міста Ковель біля будинку № 44, зафіксовано загальні параметри проїжджої частини перехрестя, її стан, наявність дорожніх знаків, кінцеве розміщення транспортних засобів, велосипеда та потерпілого після ДТП (том 2 а.с.19-40).

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/103-22/7426-ІТ від 12.09.2022 року (з ілюстративною таблицею) встановлено, що в момент первинного контакту взаємодіяли передня частина автомобіля Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_10 та права бічна частина автомобіля Fiat 223L р.н. НОМЕР_3 , яким керував водій ОСОБА_7 при цьому повздовжня вісь автомобіля Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 розміщувалась під кутом приблизно 85 +- градусів (проти руху годинникової стрілки) відносно повздовжньої вісі автомобіля Fiat 223L р.н. НОМЕР_3 (том 2 а.с.94-102).

Висновком експерта № СЕ-19/103-22/6050-ІТ від 14.09.2022 року за результатами судової інженерно-транспортної експертизи (з ілюстративною таблицею) встановлено, що зіткнення автомобіля Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 та автомобіля Fiat 223L р.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 відбулось в межах перехрестя а/д. Винниченка-Грушевського, що в м.Ковель Волинської області, в місці що передує утворенню подряпин на дорожньому покритті (том 2 а.с.107-110).

Висновком експерта № СЕ-19/103-22/6055-ІТ від 13.09.2022 року за результатами судової інженерно-транспортної експертизи (з ілюстративною таблицею) згідно мотивувальної частини якої наведено вирахування швидкості руху автомобіля Chevrolet Equinox з причепом, вирахувана швидкість 48,5 км/год є мінімальною, так як в розрахунку не враховувались кінетична енергія, яка була витрачена при зіткненні транспортних засобів, а також частина слідів гальмування могла не відобразитись на проїзній частині. Врахувати останнє за допомогою технічних розрахунків не є можливим, із-за відсутності в експертній практиці відповідних методик. Згідно висновку експертизи в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, швидкість руху автомобіля Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 на момент початку гальмування була не менша ніж 48,5 км/год (том 2 а.с.116-117).

В даному висновку експерта вихідними даними ваги причепа д.н.з. 25-31 ВЧ є маса 1000 кг.

Згідно протоколу слідчого експерименту від 19.09.2022 року, проведеного на перехресті вулиць Грушевського-Винниченка у місті Ковель, за участю: ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , під час якого, слідчим враховуючи швидкість руху автомобілів, вказаних учасниками ДТП, автомобіля Фіат 25 км/год, автомобіля Шевролет 50 км/год, згідно омп та висновків експертизи від орієнтованого місця зіткнення відміряно три відрізки по 13,9 м, що відповідає відстані, яку долає автомобіль Шевролет за 1 секунду, та 3 відрізки по 6,94 м, що відповідає відстані, яку долає автомобіль Фіат при швидкості 25 км/год та два відрізка по 11,1 м, що відповідає відстані, яку долає автомобіль Фіат при швидкості 40 км/год. На третю позицію виставлено автомобілі та запропоновано водіям розташувати залучені транспортні засоби на проїзній частині, як вони рухались до пригоди та перевірено видимість автомобіля Фіат з робочого місця автомобіля Шевролет водій та пасажири повідомили, що їм не видно автомобіль Фіат. Автомобілі переміщені на другу позицію, водій та поняті із робочого місця водія вказали, що їм чітко видно передню частину автомобіля Фіат. Перевірено видимість автомобіля Фіат при його швидкості 40 км/год та встановлено, що момент небезпеки для водія автомобіля Шевролет виникає за 13.6 м до зіткнення за 1.23 секунди і 17,1 м, складено план-схему (том 3 а.с.39-42).

Згідно висновку експерта № СЕ-19/103-22/8172-ІТ від 28.09.2022 року за результатами судової авто технічної експертизи, встановлено, що в задані дорожній ситуації з технічної точки зору водій автомобіля Fiat 223L, реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_7 , повинен був діяти у відповідності до вимог п.16.11 і дорожнього знаку 2.1 ПДР України, згідно якими перед виїздом на головну дорогу повинен був дати дорогу автомобілю Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. знак НОМЕР_2 , що рухався по головній дорозі. Водій автомобіля Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.3 ПДР України, згідно з яким повинен був в момент об`єктивного виявлення виїзду автомобіля Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 із другорядної дороги на головну негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. В задані дорожній ситуації з технічної точки зору водій автомобіля Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 з причепом р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 , при дотриманні ПДР України. З технічної точки зору в заданій дорожній ситуації дії водія автомобіля Fiat 223L, реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_7 не відповідали вимогам пункту16.11 та дорожнього знаку 2.1 ПДР України та знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП (том 3 а.с.48-53).

Протоколом огляду документа (відеозапису) від 04.08.2022 року, згідно якого був оглянутий та переглянутий диск виданий ОСОБА_18 03.08.2022 року з камер зовнішнього відео спостереження будинку за адресою місто Ковель вулиці Винниченка, 16а Ковельського району, щодо обставин ДТП 19.07.2022 року. В ході перегляду відеозапису встановлено, що камера встановлена зовні біля приватного будинку та знімає проїзну частину вулиці Винниченка міста Ковель в напрямку вулиці Грушевського. Згідно відеозапису із сторони автодороги сполученням «Київ-Ковель-Ягодин» в напрямку вулиці Грушевського велосипедист, рухаючись по лівому краю проїзної частини вул. Винниченка в напрямку вул. Грушевського, доїздить до перехрестя вул. Грушевського-Винниченка до нерегульваного пішохідного переходу по вул. Винниченка, назустріч велосипедисту рухається (переїздить перехрестя) автомобіль Фіат кольору хаккі, а справа по ходу руху автомобіля Фіат з`являється автомобіль чорного кольору, та відбувається зіткнення передньої частини автомобіля чорного кольору Шевроле із правою боковою частиною автомобіля Фіат кольору хаккі. В подальшому відбувається зміщення автомобілів прямо і вправо по ходу руху автомобіля Шевроле чорного кольору із сірим причепом в напрямку магазину «Верес» у напрямку велосипедиста та на правому краю вул. Винниченка, лівою боковою частиною автомобіля Фіат відбувається наїзд на велосипедиста у білій футболці та синіх джинсах і автомобілі із велосипедистом вилітають на тротуар та в подальшому проламують паркан будинку № 44 по вулиці Грушевського де і зупиняються (том 2 а.с.136-144).

Висновком експерта за результатами проведення судової інженерно-транспорної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди від 18.01.2023 року № 3904-Е встановлено, що враховуючи виявленні під час огляду місця події сліди гальмування, а також пошкодження автомобіля марки Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 та автомобіля марки Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причіп р.н. НОМЕР_2 , швидкість руху автомобіля марки Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причіп р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , на момент первинного контакту транспортний засобів становила не менше 60…64 км/год. У ситуації, що розглядалась водій автомобіля Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 , повинен був діяти у відповідності до вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п.10.1 та п.16.11 ПДР України, а саме перед виїздом на вулицю Грушевського м.Ковель повинен переконатися, що виконання маневру буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та дати дорогу автомобілю марки Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , який рухався по головній дорозі. У ситуації, що розглядалась водій автомобіля Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 , перед виїздом на вул.Грушевського м.Ковель, повинен був переконатись, що виконання маневру буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та дати дорогу автомобілю марки Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , який рухався по головній дорозі. У ситуації, що розглядалась водій автомобіля «Chevrolet Equinox» р.н. НОМЕР_1 із одновісним причепом р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.4, п.12.9 (б) і п.12.3 ПДР України, а саме рухатись зі швидкість не більше 50 км/год, а в момент виникнення безпеки для руху, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. При наданому слідством комплексі вихідних даних, з технічної точки зору, водій автомобіля марки Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 , міг уникнути зіткнення з автомобілем Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , при дотримані правил дорожнього руху (том 3 а.с.74-82).

Протоколом проведення слідчого експерименту від 17.02.2023 року з схемою, згідно якого місцем проведення є перехрестя вулиць Грушевського-Винниченка у місті Ковель, на підставі відеозапису пригоди було виставлено автомобілі та встановлено, що автомобіль марки Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_10 рухався за 1,5 м правими колесами до правого бордюрного каменю по вулиці Грушевського, в момент зіткнення вісь заднього правого колеса автомобіля Chevrolet Equinox знаходилась за 4.2 м від правого бордюрного камення по вулиці Винниченка, а переднього правого за 1,5 м. Вісь заднього правого колеса автомобіля Fiat 223L знаходиться напроти бордюрного каменя правого вулиці Винниченка по ходу руху Фіата. І до 3,7 м. від правого бордюрного каменю вулиці Грушевського (по ходу руху автомобіля автомобіль марки Chevrolet, вісь переднього правого колеса знаходиться за 0,1 м від правого бордюрного каменню вулиці Винниченка та за 1.2 м від правого бордюрного камення вулиці Грушевського. Далі від осі переднього правого колеса автомобіля автомобіль марки Chevrolet Equinox по діагоналі до будинку АДРЕСА_4 здійснено заміри до місця де знаходився автомобіль Chevrolet після пригоди згідно ОМП Встановлено місце розташування автомобілів на момент первинного контакут, відстань від переднього правого колеса автомобіля Chevrolet до його місця зупинки переднього лівого колеса становить 15.5 м. Висота підмурівки паркана (відремонтована) становить 0,27 м довжина 0,2 м товщина паркану (плаский шифер) становить 6 міліметрів (том 3 а.с.105-107).

Протоколом огляду від 17.02.2023 року, згідно якого здійснено зважування причепа д.н.з. НОМЕР_2 , яка становила 350 кг (том 3 а.с.109-110).

Висновком експерта за результатами проведення судової інженерно-транспорної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди від 09.03.2023 року № 662-Е встановлено, що при наданому слідством комплексі вихідних даних, враховуючи виявлені під час огляду місця події сліди гальмування та відкидання транспортних засобів, пошкодження автомобіля марки Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 та автомобіля марки Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причепом р.н. НОМЕР_2 , швидкість руху автомобіля марки Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , позаду якого був одновісний причепом р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , на момент первинного контакту транспортних засобів становила близько 75-84 км/год. У ситуації, що розглядалась водій автомобіля Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 , повинен був діяти у відповідності до вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п.10.1 та п.16.11. ПДР України, а саме: перед виїздом на вул.Грушевського м.Ковель, повинен був переконатись, що виконання маневру буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та дати дорогу автомобілю марки Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , який рухався по головній дорозі. У ситуації, що розглядалась водій автомобіля Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 з одновісним причепом р.н. 2531 ВЧ ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.4, 12.9 (б), 12.3 ПДР України, а саме: рухатись зі швидкістю не більше 50 км/год, а в момент виникнення небезпеки для руху, з моменту об`єктивного виявлення руху автомобіля Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 до головної дороги, негайно вжити заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. При наданому слідством комплексі вихідних даних, в момент виникнення небезпеки для руху водій автомобіля Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 з одновісним причепом р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_10 , мав технічну можливість уникнути зіткнення із автомобілем Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 при дотримані ПДР України в обох наданих варіантах дорожньої ситуації. З технічної точки зору, водій автомобіля марки Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 міг уникнути зіткнення з автомобілем Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 , при дотримані правил дорожнього руху. При наданому слідством комплексі вихідних даних, з технічної точки зору невідповідність дій водія автомобіля марки Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 з одновісним причепом р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_10 вимогам п.12.4 та 12.9 ПДР була у причинному зв`язку зі виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, в обох заданих варіантах дорожньої ситуації. При наданому слідством комплексі вихідних даних, з технічної точки зору невідповідність дій водія автомобіля марки Fiat 223L, р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 вимогам п.10.1 та п.16.11 ПДР, була у причинному зв`язку зі виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди (том 3 а.с.120-133).

Отже, твердження сторони захисту про те, що при проведенні експертизи експертами не враховано вагу одновісного причіпу, швидкості його руху, наявність аварійної ділянки дороги, наявності дерев біля перехрестя є безпідставними та спростовуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що при проведені експертиз експертами перевірялись версія обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що саме дії водія ОСОБА_7 є в причинно наслідковому зв`язку із виникненням ДТП, і така його версія була виключена в ході проведення експертизи. Було встановлено причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з водії та наслідками, що настали, належним чином досліджено характер і черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясовано ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку.

З врахуванням вказаних обставин, підстав для визнання висновку експерта № 662-Е від 09.03.2023 року недопустимим доказом судом не встановлено, а тому суд, обґрунтовано визнав його належними, допустимими доказами та поклав в основу вироку.

Крім цього, під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані експерти ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які були одними з експертів при складанні висновків експертиз. Даним показанням судом першої інстанції надано вірну юридичну оцінку.

А тому судом першої інстанції обґрунтовано спростовано та не взято до уваги невизнання обвинуваченим ОСОБА_10 вини у скоєнні злочину, та вважав їх як спосіб уникнення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що допитані судом першої інстанції свідки не були безпосередньо очевидцями моменту зіткнення транспортних засобів та велосипедиста, однак вони бачили наслідки ДТП та обстановку після такої, а також наявність перевезенного багажу кожним водієм у своєму авто та причіпі.

Твердження сторони захисту про те, що експертами при проведенні експертиз не було враховано маси одновісного причепу р.н. 2531 ВЧ та його вантажу, що перевозився автомобілем Chevrolet Equinox р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_10 , що безпосередньо могло свідчити про допустиму швидкість руху, є необґрунтованими, адже не підтверджені ніякими доказами та повністю спростовуються доказами, дослідженими місцевим судом.

Тому беручи до уваги зміст вказаних експертиз, вищенаведені показання експертів, відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при проведенні огляду місця події, проведенні експертиз та дослідженні вказаних доказів під час судового розгляду, апеляційний суд вважає, що відсутні передбачені КПК України підстави для визнання недопустимими доказів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_10 , з мотивів, зазначених в його апеляційній скарзі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_10 обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.

Наведені місцевим судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими. Правильність висновків суду щодо наведених доказів у суду апеляційної інстанції сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_10 та правильність кваліфікації його дій.

Незгода обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п.1 ст.6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Суд першої інстанції надав обґрунтовані відповіді на основні доводи обвинуваченого та його захисників, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказав підстави, з яких визнав їх необґрунтованими, та належним чином мотивував свою позицію.

Також апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у вищезгаданій Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування вироку, про що йдеться в апеляційній скарзі сторони захисту, апеляційний суд не встановив.

Що стосується аргументів обвинуваченого та його захисника про повторне дослідження письмових доказів, то апеляційний суд вважає їх безпідставними виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується..

Тобто, для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження всіх доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Водночас, під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції розглянув клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника про повторне дослідження доказів та відмовив у його задоволенні через відсутність визначених законом підстав.

Така позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду, що прослідковується у постановах від 07.10.2021 року (справа № 521/6316/17, провадження, № 51-4669км19), від 23.11.2021 року (справа № 752/7624/18, провадження, № 51-10107км18) та від 30.11.2021 року (справа № 450/4029/18, провадження, № 51-3776км21) колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження не допустив порушення вимог кримінального процесуального закону.

Щодо доводів ОСОБА_10 та його захисника в частині порушення ПДР велосипедистом ОСОБА_16 апеляційний суд до уваги їх не бере, оскільки дані доводи є безпідставними та необґрунтованими. З досліджених письмових доказів та відеозапису події вбачається, що велосипедист здійснив зупинку перед пішохідним переходом, в той час відбулося зіткнення двох автомобілів обвинувачених, в результаті чого вони змінили свій рух та частина автомобіля марки Фіат здійснила наїзд на велосипедиста.

Щодо призначеного обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_10 покарання, апеляційний суд зазначає наступне.

За положеннями ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покаранняз тим, щоб особі за вчинене нею кримінальне правопорушення, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 та від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з вироку обираючи покарання обвинуваченим судом першої інстанції враховано вимоги ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ч.2 ст.286 КК України, ступінь тяжкості вказаного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про їх особу, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинувачених.

Водночас, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд першої інстанції взяв до уваги конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь вини, не визнання ним вини, особу обвинуваченого який одружений, має на утримання двох неповнолітніх дітей, не працює, раніше не судимий, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції взяв до уваги конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь вини, особу обвинуваченого, який одружений, має на утримання доньку, є членом об`єднання ветеранів розвідки України, є учасником бойових дій, раніше не судимий, працює, добровільно відшкодував моральну шкоду в розмірі 49000 гривень, визнання вини, принесення вибачення потерпілим, обставину, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття та добровільне частково відшкодування завданої шкоди, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи обвинуваченим вид та розмір покарання місцевий суд в цілому дотримався зазначених вимог кримінального закону, однак при цьому, належним чином не врахував положень ст.75 КК України, які передбачають можливість виправлення засуджених без реального відбування призначеного основного покарання.

Так колегія суддів, вважає, що хоча й обвинувачені вчинили тяжкий злочин, вчинений з необережності, в результаті чого загинула людина, проте встановлені характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про їх особи свідчать, що виправлення обвинувачених є можливим без відбування реального покарання.

Так апеляційний суд, враховує, що ОСОБА_7 раніше не судимий (том 3 а.с.29), на обліку у лікаря нарколога і психіатра перебуває (том 3 а.с.26, 27), працює, позитивно характеризуються за місцем несення служби та роботи (том 3 а.с.59, 60, 61, 62), одружений (том 3 а.с.62), має на утримання доньку (том 3 а.с.66), стан його здоров`я (том 4 а.с.10-17), є членом об`єднання ветеранів розвідки України, є учасником бойових дій, має багато подяк отриманих під час несення військової служби, добровільно відшкодував шкоду в розмірі 300000 гривень, визнання вини, принесення вибачення потерпілим, обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та добровільне частково відшкодування завданої шкоди, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також враховано дані про особу ОСОБА_10 , який одружений, має на утримання двох неповнолітніх дітей, не працює, раніше не судимий (том 2 а.с.119), з його слів на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілої щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів вважає за можливе на підставі ст.75 КК України звільнити обвинувачених від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, передбаченого законом, та покладенням певних обов`язків, згідно вимог ч.1 ст.76 КК України.

Таке покарання на думку колегії суддів апеляційного суду буде повністю відповідати вимогам ст.ст.50, 65 КК України, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарань, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, а перебування під наглядом уповноваженого органу з питань пробації, - дозволить здійснювати контроль за їх поведінкою.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду та вважає, що призначене обвинуваченим додаткове покарання, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для їх виправлення, попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. Покарання призначене з урахуванням положень ст.50, 65 КК України.

Апеляційний суд вважає, що у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Щодо стосується часткового задоволення цивільного позову ОСОБА_12 та ОСОБА_13 саме до ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , апеляційний суд зазначає наступне .

У відповідності з вимогами ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода завдано джерелом підвищеної небезпеки (до якої відноситься діяльність з використанням транспортних засобів), відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів провадження вбачається, що до початку розгляду провадження потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 подали цивільний позов до обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_21 , ТзОВ «Страхова компанія «Гардіан», ПАТ «Страховая група «ТАС», в якому просили стягнути з ТзОВ «Страхова компанія «Гардіан» на їх користь компенсації моральної шкоди в розмірі 39000 гривень кожній, з ПАТ «Страхова група «ТАС» на їх користь компенсації моральної шкоди в розмірі 39000 гривень кожній, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на їх користь різницю розміру моральної шкоди в розмірі 211000 гривень кожній, з обвинуваченого ОСОБА_10 на їх користь різницю розміру моральної шкоди в розмірі 711000 гривень кожній, стягнути з ТзОВ «Страхова компанія «Гардіан» та з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_13 майнову шкоду в зв`язку з втратою годувальника в розмірі 117000 гривень з кожного страховика, стягнути з обвинувачених на користь ОСОБА_13 майнову шкоду в зв`язку з втратою годувальника щомісячно в розмірі 1625 гривень з кожного, стягнути з ТзОВ «Страхова компанія «Гардіан» та ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_13 витрати на поховання в розмірі 3420 гривень з кожного страховика, стягнути з ТзОВ «Страхова компанія «Гардіан» та ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_12 витрати на виготовлення та встановлення пам`ятника в розмірі 14800 гривень з кожного страховика, стягнути з страхових компаній та обвинувачених на їх користь в рівних частках судові витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги, орієнтований розмір яких складає 12000 гривень (том 1 а.с.47-49).

Отже, місцевий суд дійшов беззаперечного висновку, що заподіяна моральна та матеріальна шкода є очевидною.

При цьому суд першої інстанції зважив на положення ст.ст.127-128 КПК України, п.2 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України, згідно яких суд при вирішенні питання про розмір шкоди має керуватися не платоспроможністю винуватця, а ступенем страждань потерпілих та розміром, понесених ним матеріальних втрат.

Відтак цивільний позов у даному кримінальному провадженні вирішений судом першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального та матеріального цивільного закону. При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином цивільний позов судом першої інстанції був розглянутий з дотриманням вимог ст.ст.128, 129 КПК України, ст.1167 ЦК України, а тому підстав для зміни судового рішення в цій частині, апеляційний суд не вбачає.

Інші доводи апеляційних скарг не впливають на правильність прийнятого судом рішення, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

За правилами п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з положенням ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14.11.2025року в частині призначеного обвинуваченим основного покарання за ч.2 ст.286 КК України слід змінити.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 408, 409, 414 КПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді