ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2678/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/47/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна

щодо якого прийнято процесуальне рішення адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000493 від 22 жовтня 2024 року, за апеляційною скаргою представника володільця майна - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2026 року про арешт майна,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2026 року задоволено клопотання прокурора Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000493 від 22 жовтня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч.2 ст. 28 чч.4 ст. 409 КК України та накладено арешт, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування на майно, яке було вилучене під час проведення обшуку 03.02.2026 р. за місцем проживання ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон марки «Iphone 17 PRO MAX» IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ;

грошові кошти в сумі 38 450 доларів США;

грошові кошти в сумі 2 700 доларів США.

Ухвалюючи рішення про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що вказане у клопотанні майно є речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки могло зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, чи отримане в результаті вчинення кримінального правопорушення, а тому є необхідність у накладені арешту з метою збереження речових доказів до з`ясування всіх обставин кримінального провадження, та у випадку ненакладення арешту на вказане майно, це може призвести до приховування, пошкодження, зникнення такого майна чи знищення слідчої інформації на ньому.

В апеляційній скарзі представник володільця майна, щодо якого прийнято процесуальне рішення, ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 , вважає, що оскаржувана ним ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, оскільки постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та без належного дотримання принципу верховенства права.

В обґрунтування своїх доводів апелянт вказує, що до часу проведення обшуку 3 лютого 2026 року ОСОБА_8 законно отримала грошові кошти від продажу належного їй майна, а саме: 01 червня 2023 року - від продажу житлового будинку та земельної ділянки, 10 вересня 2025 року - від продажу квартири, 25 листопада 2025 року - від продажу транспортного засобу. Загальна сума отриманих нею грошових коштів склала 4 296 060,00 грн, ( близько 100 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України), що істотно перевищує суму готівки, вилученої у неї під час обшуку.

У клопотанні прокурора, всупереч вимог статті 171 та частини 1 статті 173 КПК України не зазначено, які саме сліди злочину зберегли на собі мобільний телефон та грошові кошти, вилучені у ході обшуку у ОСОБА_8 , або які саме необхідні для досудового розслідування відомості містить це майно, яке не буде збережено у випадку не накладення арешту на нього.

Сам факт визнання майна речовими доказами у кримінальному провадженні не створює автоматичних підстав для його арешту та не звільняє слідчого суддю від обов`язку перевірити наявність усіх умов, передбачених статтями 170, 173 КПК України.

При цьому слідчий суддя не встановив і не навів жодних даних, які б свідчили про наявність у ОСОБА_8 процесуального статусу підозрюваної або про її причетність до інкримінованих кримінальних правопорушень.

За таких обставин арешт майна третьої особи має винятковий характер і потребує підвищеного стандарту обґрунтування, якого у даному випадку дотримано не було.

Вказує, що у клопотанні прокурора та в ухвалі слідчого судді про арешт майна відсутнє обґрунтування розумності та співмірності обмеження права власності ОСОБА_8 , якій належить мобільний телефон та грошові кошти

Слідчий суддя не здійснив аналізу можливості досягнення мети кримінального провадження без застосування такого ступеня втручання у право власності ОСОБА_8 , не перевірив наявність альтернативних, менш обмежувальних заходів, чим порушив принцип пропорційності.

На думку апелянта, ухвала слідчого судді не містить самостійної мотивації, а зводиться до констатації доводів прокурора без їх критичної оцінки, що свідчить про формальний підхід до здійснення судового контролю, всупереч вимогам статей 22, 94 та 173 КПК України.

Вказує, що накладення арешту на майно, вилучене у ході обшуку у ОСОБА_8 здійснено за відсутності належних правових та фактичних підстав, із формальним посиланням на норми КПК України та без належної оцінки доводів представника власника майна.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2026 року про арешт майна, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на тимчасово вилучене під час обшуку 03.02.2026 за місцем проживання ОСОБА_8 майно у кримінальному провадженні №0000493 від 22 жовтня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч.2 ст. 28 чч.4 ст. 409 КК України, а саме: мобільний телефон марки «Iphone 17 PRO MAX» IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ; грошові кошти в сумі 38 450 доларів США; грошові кошти в сумі 2700 доларів США, шляхом заборони їх відчуження, розпорядження та/або користування.

Заслухавши суддю-доповідача; представника володільця майна, щодо якого прийнято процесуальне рішення, адвоката ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу і просить її задовольнити; думку прокурора, який вважає ухвалу слідчого судді місцевого суду законною та обґрунтованою і просить її залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як слідує з матеріалів справи, групою слідчих СУ ГУНП в Тернопільській області здійснюється розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000493 від 22 жовтня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч.2 ст. 28 чч.4 ст. 409 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб з числа жителів Тернопільської, Львівської, Рівненської областей, а також особи з числа військовослужбовців з метою власної наживи організували канал незаконного переправлення осіб через державний кордон України.

Поряд, з цим, в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000493 від 22.10.2024, в СУ ГУНП в Тернопільській області надійшли матеріали за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, в ході аналізу яких встановлено, що група осіб з числа жителів Тернопільської, Львівської, Рівненської областей, з метою власної наживи організували ухилення військовослужбовців від несення обов`язків військової служби шляхом симуляції хвороби, підроблення документів в умовах воєнного стану.

03.02.2026 р. за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 , під час проведення обшуку виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Iphone 17 PRO MAX» IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ; грошові кошти в сумі 38 450 доларів США; грошові кошти в сумі 2 700 доларів США.

Постановою заступника начальника відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_10 від 03.02.2026 р. вказане вище майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

В силу вимог ч.2 ст. 170 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання прокурора, дійшов правильного висновку про необхідність накладення арешту на майно, яке було вилучене під час проведення обшуку 03.02.2026 року за місцем проживання ОСОБА_8 .

Так, постановою заступника начальника відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_11 від 03.02.2026 р., вищевказане майно вилучене 03.02.2026 р. визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000493 від 22.10.2024 та визначено місце зберігання речових доказів.

Клопотання про накладення арешту на майно прокурор мотивує тим, що вищевказане майно, було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, по них необхідно провести ряд слідчих дій та судових експертиз, та з врахуванням того, що санкція статті передбачає конфіскацію майна у особи, яку визнають винною у вчиненні кримінального правопорушення, тому виникла необхідність у забезпеченні збереження речових доказів та вжитті заходів для забезпечення конфіскації майна.

Колегія суддів погоджується із висновками слідчого судді, що доданими до клопотання документами прокурор довів, що вказані у клопотанні предмети, могли зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, чи отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідають критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, та у випадку не накладення арешту на вказане майно, це може призвести до подальшого його приховування, знищення, відчуження та до інших наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально- протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, є достатні підстави вважати, що зазначені в клопотанні прокурора речі, відповідно до вимог ч.1 ст.98 КПК України, є речовим доказом у кримінальному провадженні, про що зазначено у клопотанні прокурора.

Як передбачено п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Крім цього, згідно з ч.5 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Так, вирішуючи питання про накладення арешту на вищевказане майно, слідчий суддя, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України обґрунтував сукупність підстав та розумних підозр вважати, що це майно відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 1, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження №0000493 про накладення арешту на майно, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання і прийшов до правильного висновку, що з метою збереження вказаного майна, яке відповідає ознакам речових доказів згідно ст. 98 КПК України, застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження повністю узгоджуються з положеннями ст.132 КПК України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вилучене майно не відповідає критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучене майно може містити інші відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Те, що ОСОБА_8 не має статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні, на що звертає увагу апелянт, жодним чином не перешкоджає вирішенню питання щодо накладення арешту на належне їй майно, за умови відповідності такого майна критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Наявність у ОСОБА_8 коштів від продажу майна, про що також вказує апелянт, не спростовує доводів сторони обвинувачення, що виявлені у неї кошти можуть бути доказом кримінального правопорушення і підлягатимуть спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо наявності достатніх підстав вважати, що вилучені у ОСОБА_8 кошти можуть бути доходом, одержаним унаслідок вчинення кримінального правопорушення. Відтак, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності накладення арешту на вилучені грошові кошти відхиляються.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами статті 219 КПК України, суд апеляційної інстанції роз`яснює, якщо в подальшому відпаде потреба в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, власник майна або його представник може звернутись до слідчого судді, в порядку статті 174 КПК України з клопотанням про скасування арешту майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах власників майна, колегією суддів не встановлено.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника та користувача майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність того чи іншого майна до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апелянт не спростував висновки слідчого судді щодо підстав, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно, володільцем якого є ОСОБА_8 , а також не довів відсутність існування ризиків, визначених у абзаці 2 ч.1 ст.170 КПК України, або достатність підстав вважати, що такі ризики не можуть мати місце.

Мета застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження в даному випадку належним чином обґрунтована і втручання у право власності виправдане, враховуючи предмет розслідування з урахуванням специфіки об`єктивної сторони кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч.2 ст. 28 ч.4 ст. 409 КК України.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що слідчим суддею правильно, у відповідності до вимог ст.ст.170-173 КПК України вирішено клопотання прокурора про арешт майна, а тому підстав для скасування вищевказаної ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 06 лютого 2026 року, про що ставить питання апелянт, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника володільця майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2026 року про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000493 від 22.10.2024 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді