УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року

м. Київ

справа № 526/407/22

провадження № 51-1543 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 квітня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2026 року,

встановив:

Вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 квітня 2025 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку, зареєстровану та проживаючу у АДРЕСА_1 відповідно), раніше не судиму,

засуджено за ч. 1 ст. 369 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винною упропозиції наданні службовій особі неправомірної вигоди за невчинення службовою особою в її інтересах будь-якої дії, з використанням наданої їй влади чи службового становища, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2026 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 , як убачається з її змісту та прохальної частини, не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині призначеного засудженій покарання та просить їх скасувати. Захисник вказує, що судами не враховано емоційний стан засудженої внаслідок пошкодження майна через атаку Російської Федерації та перебування її на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні (згідно довідки з Комунального некомерційного підприємства «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради Сумської області від 14 квітня 2026 року № 01-14/991). Також вважає, що судами безпідставно не взято до уваги те, що після повідомлення про підозру ОСОБА_5 не вчинила жодного адміністративного або кримінального правопорушення, змінила своє відношення до скоєного та щиро розкаялася. Водночас захисник стверджує, що під час апеляційного розгляду він заперечував винуватість засудженої, а остання висловила щире каяття таким чином, як змогла, оскільки не розмовляє українською мовою, а тільки російською. Тому вважає, що апеляційний суд мав оголосити перерву в судовому засіданні для узгодження його позиції з обвинуваченою. Також вказує, що засуджена є мешканкою с. Крамчанка Сумської області, а у вказаній місцевості фактично відсутні транспортне сполучення та мережа Інтернет, тому вона мала перешкоди для участі у судових засіданнях, що не свідчить про її неналежну процесуальну поведінку. Крім того, захисник зазначає, що суд першої інстанції критично поставився до позиції сторони захисту про визнання доказів недопустимими, проте надані до матеріалів справи копії документів про перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на чергуванні 01 лютого 2022 року завірені невідомою особою. Враховуючи вищенаведене, захисник просить пом'якшити покарання засудженій до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 369 КК України, у виді штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Як убачається зі змісту касаційної скарги та її прохальної частини, висновки суду про винуватість ОСОБА_5 та кваліфікація її дій у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення у ній не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через призначення засудженій занадто суворого виду покарання є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, при призначенні покарання ОСОБА_5 , врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України; особу винної, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем свого проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; досудову доповідь органу пробації, з якої вбачається, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства щодо ОСОБА_5 оцінюється як середній. Обставин, що пом'якшують чи обтяжують покарання винній судом не встановлено.

При цьому суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, взяв до уваги поведінку ОСОБА_5 під час вчинення кримінального правопорушення, яка після неодноразових попереджень про кримінальну відповідальність за пропозицію неправомірної вигоди, продовжувала вчиняти активні дії, пропонуючи надання коштів з метою залагодження ситуації, що, як зазначено судами, свідчить про ігнорування вимог закону, цінностей права, зневажливе ставленням до правових принципів і традицій, з чим погоджується і колегія суддів.

Враховуючи всі обставини в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про необхідність призначення засудженій ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки саме це покарання є необхідними і достатніми для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому доводи касаційної скарги захисника про неврахування судами фактичного визнання вини ОСОБА_5 та її щирого каяття, про що, з твердження захисника, вона намагалася зазначити в суді апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу, враховуючи нижченаведене.

Так, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

З копій судових рішень слідує, що в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнала, суду пояснила, що не буде давати ніяких показань, бо ніяких правопорушень вона не вчиняла та скористалася правом, передбаченим ст. 63 Конституції України.

Крім того, апеляційний суд переглянув справу за апеляційною скаргою зі змінами захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 , яку підтримала остання, та вказав, що у ній єдиною причиною для пом`якшення призначеного засудженій покарання захисник вказав бажання обвинуваченої виїхати за межі території України, а під час апеляційного розгляду захисник також доповнив, що пом`якшити покарання потрібно тому, що ОСОБА_5 невинувата у вчиненні кримінального правопорушення, за яке засуджена. Тому апеляційний суд дійшов висновку, що захисник допустив протиріччя, вказавши підставою для пом`якшення покарання, обставину, яка виключає притягнення до кримінальної відповідальності.

Також суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, взяв до уваги процесуальну поведінку обвинуваченої, яка свідчить про свідоме порушення норм чинного законодавства, відсутність будь - якого каяття та жалю з приводу вчинених правопорушень, та дійшов висновку, що для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень покарання у вигляді штрафу буде недостатнім для її виправлення, оскільки є досить м`яким покаранням за вчинені дії при відсутності будь - якого каяття, та сприяння досудовому та судовому слідству, з чим погоджується і колегія суддів.

До того ж, не заслуговують на увагу і доводи захисника про необхідність призначення засудженій менш суворого покарання через те, що вона хворіє та після повідомлення про підозру не вчинила жодного адміністративного або кримінального правопорушення, оскільки вказані обставини не знижують тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого засудженою за наведених обставин.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що сторона захисту, з огляду на положення ст. 84 КК України, статей 537, 539 КПК України, за наявності обґрунтованих підстав не позбавлена можливості вирішити питання щодо звільнення засудженої від покарання або від подальшого його відбування у зв`язку з хворобою.

Також доводи захисника ОСОБА_4 про неможливість прибуття засудженої в судове засідання та її участь в режимі відеоконференції через проблеми з транспортним сполученням та відсутністю мережі Інтернет у місцевості, де проживала засуджена, не свідчать про можливість призначення засудженій менш суворого покарання за кримінальне правопорушення, вчинене за відповідних обставин.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України. На думку колегії суддів, за встановлених обставин, призначене ОСОБА_5 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

При цьому доводи касаційної скарги захисника не спростовують висновків районного й апеляційних судів, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять переконливих тверджень, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженій покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

При розгляді апеляційної скарги сторони захисту суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок районного суду без зміни.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій в ході розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили б під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень в частині призначеного ОСОБА_5 покарання.

Отже, обгрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 квітня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3