Справа № 588/1973/24
Провадження № 1-кп/950/90/25
ЛЕБЕДИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року м. Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Лебедині кримінальне провадження № 0000208 за обвинуваченням

ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженка м. Тростянець; громадянка України; освіта середня; неодружена; не працює; зареєстрована: АДРЕСА_1 ; раніше судима вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 10.08.2023, з урахуванням ухвали цього ж суду від 08.11.2024, за ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права займати виборні посади в органах влади та місцевого самоврядування на строк 10 років та з конфіскацією майна, звільнена від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік)

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1, ч. 3 ст. 357 КК України,

учасники кримінального провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

потерпілий ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 ,

обвинувачена ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

Суд визнав доведеним, що у період часу з липня по серпень 2024 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали разом за місцем проживання останньої АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 знала, що у ОСОБА_5 наявна банківська картка АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 , пін-код від якої їй був відомий.

08.08.2024 близько 06 год. 00 хв. ОСОБА_3 , скориставшись вільним доступом до майна ОСОБА_5 , таємно заволоділа сумкою останнього, у якій знаходилась банківська картка АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 , яка є офіційним документом, засобом доступу до банківського рахунку, перебуває в офіційному обігу, має необхідні реквізити установи банку АТ «Ощадбанк» і містить інформацію, яка засвідчує (підтверджує) факти, які мають юридичне значення.

У подальшому, діючи в умовах воєнного стану, запровадженого Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», 08.08.2024 ОСОБА_3 підійшла до банкомату АТ «Ощадбанк» по вул. Сумській, 2 в с. Боромля, Охтирського району, де о 08 год. 51 хв. використовуючи банківську картку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 , належну ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи з прямим корисливим умислом, помістила картку в банкомат, ввівши заздалегідь відомий їй пін-код, та зняла з неї грошові кошти в сумі 9000,00 грн., вчинивши їх таємне викрадення, чим завдала потерпілому майнової шкоди на указану суму.

Отримавши можливість розпорядитися викраденими коштами, ОСОБА_3 витратила їх на власні потреби, банківську картку викинула в невстановленому слідством місці.

За встановлених обставин суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документа (банківської картки) з корисливих мотивів. Також суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні ОСОБА_3 вину визнала, зазначила, що з ОСОБА_5 вони час від часу жили разом, він то приходив то йшов від неї. Відносини у них тривають з 2018 року, від нього вона народила дітей, відносно яких наразі позбавлена батьківських прав. Останні роки він постійно у неї ночував, їх здебільшого пов`язував алкоголь. По господарству вони все робили разом, навіть під час слідчого експерименту ОСОБА_5 був у неї вдома.

Про наявність у нього картки знала, він часто давав її їй для придбання продуктів, оскільки він не знав як нею користуватися. Перед тим, як забрати його сумку, він її побив. З метою помсти вона вирішила узяти картку щоб він не зміг сплатити штраф, накладений як стягнення за вчинення адміністративного правопорушення. В той день не подумавши узяла всю сумку в якій також були паспорт та телефон.

Після цього поїхала в с. Боромля, де біля сільської ради зняла кошти з картки. Зняла 9000,00 грн. та поїхала попутками в м. Суми. Близько 7 тисяч витратила на телефон, а решту на алкоголь. Після здала телефон в ломбард, а отримані гроші також витратила на алкоголь. Також зазначила, що наміру заволодіти паспортом у неї не було, його вона на третій день передала через ОСОБА_7 , яка працює разом з потерпілим на ТДВ «Маяк».

Крім визнання вини обвинуваченою, її вина підтверджується наступними доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_5 суду пояснив, що близько року тому вони з ОСОБА_8 випивали у неї вдома. Після цього він заснув, а коли прокинувся обвинуваченої уже не було. Не було також його барсетки, яку він залишив під диваном та у якій були телефон та дві банківські картки. ОСОБА_3 знала пін-код від його банківської картки, оскільки він не вміє користуватися банкоматом, а обвинувачена неодноразово допомагала йому знімати кошти. Однак сама вона кошти ніколи не знімала без його дозволу. В той день вона зняла 9000,00 грн. Із Жигайлівки він йшов пішки, в цей час на автомобілі їхала ОСОБА_9 , яка його підвезла та повідомила, що бачила біля банкомата Каламбет, яка зняла багато коштів. Коли він дістався додому в с. Боромля, узяв у дітей телефон та зателефонував у поліцію. На даний час претензій до обвинуваченої не має, просить суворо не карати.

Свідок ОСОБА_10 суду повідомила, що 08.08.2024 працівники КП, яким вона керує, проводили благоустрій території в с. Боромля. Вона поставила свій автомобіль біля пожежної частини. В цей час вона побачила, що зі сторони с. Жигайлівка під`їхав «КАМАЗ» із якого вийшли жінка і чоловік. Вони підійшли до банкомата, після цього жінка голосно крикнула «ура, 9 тисяч». Це вона чула, оскільки була метрів за 10 від них. Хтось із працівників сказав, що це ОСОБА_11 . У той же день, близько 10-ї години вона їхала в с. Боромля, побачила чоловіка, ним виявився ОСОБА_5 . Вона його підвезла, він був сердитий, казав поки спав, пропали барсетка, картка з грошима. Сказав, що був з ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що не пам`ятає точної дати, але в той день ОСОБА_3 принесла їй на роботу паспорт ОСОБА_5 . Вона залишила паспорт на робочому столі, він тоді прийшов і забрав його.

Також вина ОСОБА_3 підтверджується фактичними даними, які містяться у наступних письмових доказах, а саме:

- заяві потерпілого ОСОБА_5 від 08.08.2024, відповідно до якої він просить притягнути до відповідальності ОСОБА_3 , яка 08.08.205 викрала барсетку, мобільний телефон, 2 банківські картки «ощадбанку», 1 «приватбанку» та паспорт у формі ай-ді картки (а.с. 186);

- виписці по картковому рахунку ОСОБА_5 в АТ «Ощадбанк» (картка № НОМЕР_1 ) відповідно до якої 08.08.2024 з картки знято 9000,00 грн.;

- протоколі тимчасового доступу до речей і документів АТ «Ощадбанк» (а.с. 204);

- протоколі огляду речей, документів від 27.09.2024 в ході якого оглянуто вміст DVD-R оптичного диску з інформацією, отриманою в ході тимчасового доступу до речей і документів АТ «Ощадбанк» (а.с. 206-207);

- відомостях по рахунку ОСОБА_5 № НОМЕР_2 (а.с. 209-218);

- протоколі слідчого експерименту від 14.10.2024 з додатком (диск з відеозаписом). На дослідженому судом відеозаписі відображено хід проведеної слідчої дії в ході якої ОСОБА_3 добровільно, у присутності понятих, показала та розповіла про обставини вчиненого кримінального правопорушення (а.с. 222-225).

При цьому висновок експерта від 25.09.2024 № СЕ-19/119-24/14680-ТВ (а.с. 194-201) за результатами судової товарознавчої експертизи щодо вартості мобільного телефону марки «SIGMA» модель «X-treme ST68» та сім-картки, який було надано прокурором, суд визнає неналежним доказом, оскільки факт крадіжки мобільного телефону у провину ОСОБА_3 не ставився.

Досліджені судом докази, в тому числі показання свідків та потерпілого, підтверджують фактичні обставини справи, узгоджуються між собою, як кожен окремо так і у сукупності та взаємозв`язку, не суперечать один одному.

За таких обставин, суд вважає доведеною в повному обсязі вину ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України.

Захисник обвинуваченої не ставив під сумнів зібраних доказів, однак просив виправдати ОСОБА_3 за усім обсягом пред`явленого обвинувачення.

Свою позицію захисник мотивував тим, що доступ до банківської карти ОСОБА_5 самостійно та добровільно надавав обвинуваченій, оскільки вони фактично проживали однією сім`єю, мали спільних дітей, жили разом, що на його думку також виключає відповідальність за крадіжку.

Суд не погоджується із такими доводами, оскільки як підтвердив потерпілий в ході додаткового допиту, він ніколи не дозволяв ОСОБА_3 користуватися його карткою, грошові кошти вона знімала з його картки тільки в його присутності.

Частина 1 ст. 357 КК України передбачає відповідальність за викрадення, привласнення, вимагання офіційних документів, штампів чи печаток або заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання особи своїм службовим становищем, а так само їх умисне знищення, пошкодження чи приховування, а також здійснення таких самих дій відносно приватних документів, що знаходяться на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності, вчинене з корисливих мотивів або в інших особистих інтересах.

У постанові від 18.04.2019 у справі № 334/11479/16-к Верховний Суд зазначив, що платіжна картка є різновидом офіційних документів і, відповідно, предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України.

Як встановлено судом, в тому числі з допиту обвинуваченої, остання узяла сумку потерпілого, оскільки знала, що в ній знаходиться його картка на яку він отримує заробітну плату, і на якій наявні грошові кошти, з метою заволодіння ними. У свою чергу потерпілий підтвердив те, що хоча вони з ОСОБА_3 часто знімали кошти з картки разом, він ніколи не передавав картку останній, а вона без його дозволу не могла користуватися нею.

Крім того, наявність спільних дітей, відносини, які мають характер сімейних, не виключають кваліфікацію дій обвинуваченої як крадіжки, оскільки, як пояснила остання, вона умисно узяла сумку ОСОБА_5 де перебувала його картка з метою заволодіння коштами з останньої та зняла з неї 9000,00 грн., які витратила на власні потреби, а не на придбання продуктів харчування, речей домашнього вжитку, інших речей з метою облаштування побуту з потерпілим тощо.

Зазначене свідчить про корисливий характер злочину, та спростовує доводи захисника в частині відсутності в діях ОСОБА_3 складу будь-якого кримінального правопорушення.

Крім того, ОСОБА_3 пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 357 КК України за наступних обставин.

08.08.2024 близько 06 год. 00 хв. ОСОБА_3 , скориставшись вільним доступом до майна ОСОБА_5 , таємно заволоділа сумкою останнього, де знаходився паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_5 (виданий 07.12.2018, № НОМЕР_3 ) після чого залишила вищевказане господарство. Отримавши можливість розпорядитися викраденим паспортом потерпілого, ОСОБА_3 розпорядилась ним на власний розсуд, передавши його ОСОБА_12 з метою повернення потерпілому.

У частині заволодіння паспортом потерпілого ОСОБА_3 зазначила, що жодної необхідності його викрадення у неї не було. Вона узяла сумку потерпілого в якій знаходились як картки так і виявився паспорт. Паспорт вона зберігала при собі поки перебувала у м. Суми, а потім, приблизно через 3 дні повернула потерпілому, передавши його ОСОБА_12 .

На підтвердження вини ОСОБА_3 в цій частині прокурором надано заяву потерпілого від 16.10.2024 про добровільну видачу паспорта громадянина України № НОМЕР_4 (а.с. 229) та протокол огляду речей від 16.10.2024 в ході якого оглянуто паспорт громадянина України № НОМЕР_4 у формі айді-картки, виданого на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 230-233).

Суд звертає увагу, що паспорт громадянина України працівникам поліції для огляду 16.10.2024 надав саме потерпілий. При цьому відомості за ч. 3 ст. 357 КК України були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.10.2024, тобто більше ніж через 2 місяці з моменту початку розслідування кримінального правопорушення за фактом крадіжки.

Слід зазначити, що у діянні особи наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, у разі наявності у неї умислу на заволодіння саме паспортом або іншим важливим особистим документом. Оскільки в даному випадку умисел обвинуваченої був спрямований на заволодіння майном потерпілого (сумкою де була банківська картка, у якій також останній зберігав і паспорт), слід відмежовувати умисел на заволодіння чужим майном (сумкою) та паспортом.

Паспорт виокремлений у ч. 3 ст. 357 КК України серед інших важливих документів як спеціальний об`єкт, посягання на який становить підвищену суспільну небезпеку.

При цьому, із сформульованого в цій частині обвинувачення вбачається, що отримавши можливість розпорядитися викраденим паспортом потерпілого, ОСОБА_3 передала його ОСОБА_12 для повернення потерпілому.

На думку суду, сформульоване в цій частині обвинувачення та дії ОСОБА_3 не узгоджуються з умисним характером злочину, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до п. 1-3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Оцінка наданих доказів у сукупності з фактичними обставинами справи, на думку суду, не підтверджує наявності у діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що для засудження особи за вчинення злочину її винуватість має бути доведена поза розумним сумнівом.

Такий стандарт доведення означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину (постанови від 05.10.2022 у справі № 377/219/20 та від 28.09.2022 у справі № 148/744/15-к).

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови від 04.07.2018 у справі № 688/788/15-к; від 08.10.2019 у справі № 195/1563/16-к; від 21.01.2020 у справі № 754/17019/17; від 16.09.2020 у справі № 760/23459/17; від 02.12.2022 у справі № 758/1780/17).

Враховуючи стандарт доведення поза розумним сумнівом, сторона обвинувачення повинна довести належними та допустимими доказами, що заволодіння паспортом потерпілого охоплювалось умислом ОСОБА_3 . У даному випадку висновок про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, фактично ґрунтується на тому, що у кінцевому випадку паспорт ОСОБА_5 опинився у ОСОБА_3 .

Натомість будь-яких фактичних даних на підтвердження такої версії обвинувачення досліджені судом докази не містять. Зокрема наданими суду доказами, не доведено, що ОСОБА_3 знала про наявність у сумці ОСОБА_5 його паспорту та викрала таку сумку саме з метою як заволодіння картками і грошовими коштами з них, так і його паспортом.

У судовому засіданні ОСОБА_3 стверджувала, що сумку взяла оскільки знала, що там картка потерпілого. Однак, коли вона виявила там паспорт, одразу вирішила повернути.

У цій частині потерпілий підтвердив, що паспорт йому було повернуто у найкоротший строк, приблизно через 3 дні.

У той же час обвинувачена повідомила, що після того як вона зняла грошові кошти з картки потерпілого, вона поїхала в м. Суми, але коли виявила в сумці ще й паспорт, носила його з собою щоб не втратити та вирішила передати його на роботу потерпілого.

Обставини виявлення паспорта уже після викрадення сумки та дії ОСОБА_3 (швидке повернення паспорта), на думку суду, свідчать про відсутність у неї умислу на незаконне заволодіння паспортом потерпілого.

Відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.02.2019 № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Зважаючи на те, що стороною обвинувачення перед судом не було доведено наявність у діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, суд доходить висновку про необхідність її виправдання в цій частині обвинувачення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

При призначенні покарання, на підставі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Вчинені ОСОБА_3 кримінальні правопорушення є тяжким злочином та проступком відповідно.

Вивченням даних про особу обвинуваченої встановлено, що вона не працює, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позбавлена батьківських прав відносно трьох неповнолітніх дітей. Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 10.08.2023, з урахуванням ухвали цього ж суду від 08.11.2024, ОСОБА_3 була засуджена за ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права займати виборні посади в органах влади та місцевого самоврядування на строк 10 років та з конфіскацією майна, звільнена від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік (а.с. 242-244, 245-246).

Обставинами, що пом`якшують покарання суд вважає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи дані про особу обвинуваченої, наявність пом`якшуючих покарання обставини, позицію потерпілого, який просив її суворо не карати, враховуючи те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Вирішуючи питання про остаточне покарання, яке слід призначити обвинуваченій, суд враховує наступне.

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 10.08.2023, з урахуванням ухвали цього ж суду від 08.11.2024, ОСОБА_3 була засуджена за ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права займати виборні посади в органах влади та місцевого самоврядування на строк 10 років та з конфіскацією майна. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 була звільнена від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік.

Вироком визначено початок іспитового строку рахувати з моменту його ухвалення. Таким чином іспитовий строк, встановлений ОСОБА_3 , тривав до 10.08.2024, а кримінальні правопорушення були вчинені нею 08.08.2024.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення у період іспитового строку, встановленого вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 10.08.2023, остаточне покарання слід призначити з урахуванням положень ст. 71 КК України за сукупністю вироків та до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 10.08.2023.

До набрання вироком законної сили суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_3 застосований до неї запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Питання речових доказів суд вважає за необхідне вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 357 КК України та виправдати у зв`язку з не доведенням наявності в її діях складу зазначеного кримінального правопорушення.

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України, та призначити їй покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 10.08.2023, з урахуванням ухвали цього ж суду від 08.11.2024, та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права займати виборні посади в органах влади та місцевого самоврядування на строк 10 років та з конфіскацією майна.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід залишити тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання обчислювати з 08.10.2025. Зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 з 29.04.2025 до 08.10.2025, виходячи із того, що відповідно до ст. 72 КК України одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Речові докази:

- DVD-R диск з документами, вилученими в ході тимчасового доступу до речей і документів АТ «Ощадбанк» залишити в матеріалах кримінального провадження;

- паспорт громадянина України № НОМЕР_3 , виданий на ім`я ОСОБА_5 вважати повернутим власнику.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Лебединський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя ОСОБА_13