ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 369/2072/24

провадження № 51-5343км24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 1 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини

За вироком Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2024 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування заходу примусу з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 вказаного Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення в кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні незаконного придбання і зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, а також у її збуті, учинених повторно за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, засуджений придбав і зберігав при собі з метою збуту речовину PVP, яку 1 жовтня 2023 року об 11:08, 11:09, 11:10 збув поблизу торговельного центру на вул. Соборній, 140-А в с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області шляхом прикріплення до водовідливу пакетів із PVP вагою 0,323; 0,278; 0,296 г відповідно та фотографування місця їх розміщення для подальшого пересилання фотографій із координатами покупцям. Зазначену особливо небезпечну речовину вилучили правоохоронці в ході огляду місця події 1 та 7 жовтня 2023 року.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Київський апеляційний суд ухвалою від 1 жовтня 2024 року залишив вирок без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що оспорюване рішення не відповідає статтям 370, 419 згаданого Кодексу; ревізуючи вирок, апеляційний суд необґрунтовано залишив поза увагою аргументи сторони обвинувачення, допущені при виборі заходу примусу порушення вимог ст. 65 КК й неправильне застосування статей 69, 75 цього Кодексу. Як зауважує скаржник, також було проігноровано врахування місцевим судом одних і тих самих пом`якшуючих обставин для призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, установленої в санкції ч. 2 ст. 307 КК, і звільнення від його відбування з випробуванням. На думку прокурора, з огляду на ступінь тяжкості й суспільну небезпечність учинених ОСОБА_7 діянь, невжиття заходів до працевлаштування, застосоване до останнього обмеження прав і свобод несправедливе через м`якість.

На касаційну скаргу захисник ОСОБА_6 подав заперечення, в яких наводить аргументи щодо законності ухвали апеляційного суду.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції прокурор підтримав скаргу сторони обвинувачення; засуджений та захисник заперечили обґрунтованість заявлених касаційних вимог.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі й запереченнях на неї, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає оспорюване рішення в межах касаційної скарги.

Доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації діянь за ч. 2 ст. 307 КК у поданій скарзі не заперечуються. Тому в цій частині судове рішення не ревізується.

Доводи прокурора про незаконність ухвали апеляційного суду не можна визнати спроможними.

Згідно з положеннями статей 370, 419 КПК ухвала суду апеляційної інстанції повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою; при залишенні апеляційної скарги без задоволення належить зазначити правові підстави, якими керувався суд, приймаючи таке рішення.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності. При виборі покарання підлягають обов`язковому врахуванню дані про особу винного, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини.

За положеннями ст. 69 вказаного Кодексу в разі наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, установленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

У розумінні ст. 75 КК суд може її застосувати за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винуватця та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого та досягнення мети покарання можливе без його відбування, але з випробуванням, в умовах певного контролю за поведінкою.

Переглядаючи вирок стосовно ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції додержав наведених норм права.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погодившись із рішенням суду в частині обраного ОСОБА_7 заходу примусу, сторона обвинувачення оскаржила вирок в апеляційному порядку. За змістом поданої скарги, у ній прокурор, посилаючись на тяжкість учиненого діяння, спробу засудженим збуту особливо небезпечної речовини, сприяння в її розповсюдженні, формальне визнання вини, офіційне непрацевлаштування останнього, неприйнятність використання однакових обставин для цілей статей 69, 75 КК, вважав, що згадані норми матеріального права було застосовано неправильно, а призначене покарання - м`яким. У зв`язку з цим скаржник просив скасувати оспорюваний вирок у відповідній частині й ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 307 вказаного Кодексу.

Перевіривши доводи сторони обвинувачення у змагальній процедурі, апеляційний суд визнав подану скаргу необґрунтованою і відмовив у її задоволенні.

Усупереч доводам скаржника в постановленій ухвалі надано відповіді на всі аргументи прокурора й докладні мотиви їх відхилення.

Як слушно зазначив апеляційний суд, щирість каяття ОСОБА_7 доводить його позитивна посткримінальна поведінка й продемонстрований у судовому засіданні усвідомлений осуд учиненого діяння. Погоджуючись із установленою у вироку пом`якшуючою обставиною, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, суд також зважив на представлену стороною захисту довідку від 30 вересня 2024 року №1/09 про офіційне працевлаштування засудженого комплектувальником, що свідчить про його прагнення виправитися. Той факт, що засуджений займається суспільно корисною працею, підтверджується також документами, додатково наданими стороною захисту суду касаційної інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_7 раніше не притягався до кримінальної відповідальності, учинив злочин унаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин через утрату роботи й необхідність утримання малолітньої дитини та батьків похилого віку, один із яких є особою з інвалідністю ІІ групи. Така обставина теж була визнана пом`якшуючою покарання згідно з п. 5 ч. 1 ст. 66 КК.

Дійшовши переконання, що встановлені пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, апеляційний суд виснував про правильне застосування ст. 69 вказаного Кодексу.

Обставин, які обтяжують покарання, у цій справі не встановлено, чого не заперечує прокурор.

Крім того, апеляційний суд узяв до уваги дані про особу ОСОБА_7 , котрий має вищу освіту, постійне місце реєстрації та проживання, за яким позитивно характеризується, на спеціальних обліках не перебуває, одружений, працює, виконує батьківські обов`язки, піклується про свою родину, дотримувався належної процесуальної поведінки впродовж здійснення кримінального провадження.

Сукупність установлених обставин кримінального провадження слугувала підставою для висновку апеляційного суду про правомірність застосування до засудженого ст. 75 КК і надання йому можливості довести своє виправлення без ізоляції від суспільства в умовах нагляду за поведінкою під час іспитового строку. При цьому, на відміну від тверджень скаржника, не було залишено поза увагою обсягу вчинених винних дій і тяжкості злочину за ч. 2 ст. 307 вказаного Кодексу, яка сама собою не є вирішальним критерієм і не перешкоджає звільненню від покарання з випробуванням.

Міркування прокурора щодо використання одних і тих самих обставин при застосуванні статей 69, 75 КК не зумовлюють обов`язкового скасування оскарженої ухвали, адже позиція суду про призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж визначено законом, спирається на кілька передбачених ст. 66 цього Кодексу обставин, які істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, а висновок про можливість його виправлення без відбування реально заходу примусу ґрунтується на сукупності всіх інших установлених обставин справи. Разом із тим дані про особу винного підлягали врахуванню під час застосування обох зазначених інститутів.

Таким чином позиція суду апеляційної інстанції про справедливість застосованого до ОСОБА_7 , передбаченого законом обмеження прав і свобод узгоджується із законодавчими приписами. Переконливих достатніх доводів, які би свідчили про протилежне, у касаційній скарзі не наведено.

Зміст постановленої ухвали відповідає ст. 419 КПК.

Істотних порушень норм права, які тягнуть обов`язкове скасування оспорюваної ухвали і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, про що йдеться в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції не встановив.

Тому подану прокурором скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 1 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3