КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

представника: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_9 з доповненнями на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000427, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 травня 2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 191, частиною третьою статті 368 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на транспортний засіб Lamborghini Murcielago, 2007 року випуску, vin: НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування вказаним транспортним засобом та поміщенням його на спеціальний майданчик/стоянку Національної поліції України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Вважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та порушенням правил територіальної підсудності.

Зауважує, що територіальна підсудність визначається за місцем знаходження (реєстрації) відповідного державного органу, який є юридичною особою та в складі якого знаходиться слідчий підрозділ, тому клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження має подаватися до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Враховуючи викладене, слід прийти до висновку, що клопотання про арешт майна не підлягало розгляду Голосіївським районним судом м. Києва, а підлягало поверненню прокурору в порядку частини третьої статті 172 КПК України.

У доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 зазначає, що 05 вересня 2025 року слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва розглянув справу №752/20985/25 провадження №1-кс/752/7451/25 за клопотанням про арешт транспортного засобу прокурора ОСОБА_6 , у кримінальному проваджені №0000427, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених за частиною четвертою статті 191, частиною третьою статті 368 КК України, тобто в тому самому провадженні і щодо того самого автомобіля, що і в оскаржуваній ухвалі, в задоволенні клопотання прокурора було відмовлено.

Зауважує, що слідчий суддя слушно зазначає, що правовою підставою для арешту майна у цьому кримінальному провадженні слідчий зазначає конфіскацію майна як виду покарання.

Разом з тим, матеріали клопотання про арешт майна не містять відомостей про те, що ОСОБА_9 має статус підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, що в свою чергу могло би свідчити про можливість в майбутньому застосування до належного йому майна конфіскації як виду покарання.

Зазначає, що слідчий суддя не приймає до уваги доводи сторони обвинувачення про те, що підозрюваний ОСОБА_10 є фактичним власником вказаного транспортного засобу, оскільки положення чинного законодавства не передбачають можливості арешту майна третьої особи з метою конфіскації майна як виду покарання.

Отже щодо вказаного майна слідчим у клопотанні не доведено та не підтверджено матеріалами клопотання наявність обґрунтованих підстав і мети, відповідно до положень статті 170 цього Кодексу, а також не доведено необхідності арешту майна, та наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Також зазначає, що сторона обвинувачення до цього часу не зазначила якою є підстава для визнання правочину на підставі якого ОСОБА_9 набув арештований транспортний засіб недійсним або нікчемним, з посиланням на конкретні норми статтей 203, 215 ЦК України.

Посилається на те, що ОСОБА_9 жодного обвинувачення не оголошено, а договір купівлі-продажу арештованого транспортного засобу не визнаний у встановленому порядку недійним.

Одночасно звертає увагу суду на те, що слідчим суддею 18 вересня 2025 року в оскаржуваній ухвалі накладено арешт на транспортний засіб належний ОСОБА_9 в неіснуючому кримінальному провадженні.

Так, 17 вересня 2025 року прокурором ОСОБА_6 винесено постанову про об'єднання матеріалів кримінальних проваджень №0000427 від 29 травня 2025 року та №0003813 від 05 вересня 2024 року.

При цьому, прокурор ОСОБА_6 вирішив, що з 17 вересня 2025 року номер об'єднання кримінального провадження є №0003813.

Тобто, з 17 вересня 2025 року у слідчого судді були відсутні правові підстави накладати арешт на майно саме в кримінальному провадженні №0000427.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 , який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування, у кримінальному провадженні №0000427 від 29 травня 2025 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 191, частиною третьою статті 368 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що виконуючий обов?язки Генерального директора Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» () ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , налагодив механізм отримання неправомірної вигоди за здачу в оренду приміщень підприємства. Так, ОСОБА_10 без належного оформлення відповідної документації та в порушення вимог чинного законодавства щодо порядку передачі в оренду державного майна за здачу в оренду приміщень ДП «Київський державний завод «Буревісник» вимагає від заінтересованих осіб неправомірну вигоду в розмірі від 70 до 90 гривень готівкою за м2 на місяць.

Встановлено, що до протиправної діяльності ОСОБА_10 залучив й інших невстановлених осіб, які підшукують потенційних орендарів та здійснюють збір неправомірної вигоди.

Також, отримані оперативні дані свідчать про те, що в результаті незаконної передачі в оренду приміщень держаного підприємства, службові особи отримують неправомірну вигоду в розмірі понад 450 000 грн на місяць, яку в подальшому ділять між собою пропорційно.

28 серпня 2025 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, за яке передбачено позбавлення волі на строк до 10 років з конфіскацією майна.

У ході досудового розслідування проведено ряд заходів, на підставі яких є ймовірність вважати, що ОСОБА_10 для збереження власного майна (яке ним придбано або за його дорученням), здійснював придбання рухомого та нерухомого майна, яке в подальшому реєстрував на близьких йому осіб, для унеможливлення спроб конфіскації майна правоохоронними органами.

Крім цього встановлено, що стосовно ОСОБА_10 вже здійснюється розслідування кримінального провадження №0003813 від 05 вересня 2024 року слідчим відділом Дарницького УП ГУНП у м. Києві за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 368-5 КК України, щодо незаконного збагачення.

Також слід зазначити, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком підозрюваного ОСОБА_10 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №4 від 08 вересня 2025 року.

Таким чином, у ході розслідування кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_10 є фактичним власником наступного майна, а саме: Lamborghini Murcielago, 2007 року випуску, vin: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який фактично належить підозрюваному ОСОБА_10 та перебуває у використанні в останнього. Орієнтовна ринкова вартість авто складає 200 000 грн.

Також підозрюваним ОСОБА_10 , його батьком ОСОБА_11 та іншими невстановленими особами, з метою приховування від органів досудового розслідування рухомого майна, яке перебувало у власності підозрюваного, було здійснено правочин щодо перереєстрації права власності на рухоме майно на третіх осіб.

Lamborghini Murcielago, 2007 року випуску з номерним знаком НОМЕР_3 , до 05 вересня 2025 року був зареєстрований на батька підозрюваного ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який фактично належав підозрюваному ОСОБА_10 , та перебував у використанні в останнього, а саме з 05 вересня 2025 року з метою приховування вказаного транспортного засобу для унеможливлення спроб конфіскації майна правоохоронними органами було здійснено перереєстрацію вказаного Т3 на ОСОБА_9 .

Крім цього було встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, нарахованих фізичній особі податковим агентом, та/або суму доходів, отриманих самозайнятою особою, розмір утриманого податку з доходів фізичних осіб, а також загальну суму річного доходу, декларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, починаючи з 2022 року і по липень 2025 року отримує доходи від ІНФОРМАЦІЯ_5 та ВЧ НОМЕР_4 , що може свідчити про перебування на військовій службі останнього, перебуваючи на посаді працівника ТЦК та СП.

Також згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, нарахованих фізичній особі податковим ментом, та/або суму доходів, отриманих самозайнятою особою, розмір утриманого податку з доходів фізичних осіб, а також загальну суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і ходи, встановлено відсутність достатніх доходів у ОСОБА_10 та його батька - ОСОБА_11 , а також у ОСОБА_9 для придбання вищезазначеного рухомого майна, що може свідчити про фіктивність здійсненого 15 вересня 2025 року відчуження зазначеного транспортного засобу, з метою уникнення його можливої конфіскації у майбутньому.

Таким чином, в органу досудового розслідування на теперішній час є достатні підстави вважати, що транспортний засіб Lamborghini Murcielago, 2007 року випуску, vin: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_5 , який зареєстрований на ОСОБА_9 , фактично належить підозрюваному ОСОБА_10 та може бути одержаний внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходом від такого майна, а державна реєстрація на третіх осіб є способом приховування незаконно набутого майна злочинним шляхом.

У ході досудового розслідування виникла необхідність накладення арешту на транспортний засіб Lamborghini Murcielago, 2007 pоку випуску, vin: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , який фактично належить підозрюваному ОСОБА_10 та зареєстрований на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

10 вересня 2025 року прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000427 від 29 травня 2025 року, а саме на транспортний засіб Lamborghini Murcielago, 2007 року випуску, vin: НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_5 , який зареєстрований на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично належить підозрюваному ОСОБА_10 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування, з поміщенням вказаного транспортного засобу на спеціальний майданчик/стоянку Національної поліції України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на транспортний засіб Lamborghini Murcielago, 2007 року випуску, vin: НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування вказаним транспортним засобом та поміщенням його на спеціальний майданчик/стоянку Національної поліції України.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на транспортний засіб Lamborghini Murcielago, 2007 року випуску, vin: НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування вказаним транспортним засобом та поміщенням його на спеціальний майданчик/стоянку Національної поліції України з тих підстав, що є висока вірогідність того, що вищезазначене майно набуте кримінально протиправним шляхом та відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення кримінального провадження може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речового доказу до постановлення у кримінальному провадженні кінцевого рішення.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, спростовуються доводи скаржників про те, що слідчим у клопотанні не доведено та не підтверджено матеріалами клопотання наявність обґрунтованих підстав і мети, відповідно до положень статті 170 цього Кодексу, а також не доведено необхідності арешту майна, та наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Аргументи представника власника майна, що матеріали клопотання про арешт майна не містять відомостей про те, що ОСОБА_9 має статус підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, що в свою чергу могло би свідчити про можливість в майбутньому застосування до належного йому майна конфіскації як виду покарання; слідчий суддя не приймає до уваги доводи сторони обвинувачення про те, що підозрюваний ОСОБА_10 є фактичним власником вказаного транспортного засобу, оскільки положення чинного законодавства не передбачають можливості арешту майна третьої особи з метою конфіскації майна як виду покарання; сторона обвинувачення до цього часу не зазначила якою є підстава для визнання правочину на підставі якого ОСОБА_9 набув арештований транспортний засіб недійсним або нікчемним, з посиланням на конкретні норми статтей 203, 215 ЦК України; ОСОБА_9 жодного обвинувачення не оголошено, а договір купівлі-продажу арештованого транспортного засобу не визнаний у встановленому порядку недійним, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доводи захисника про порушення правил підсудності під час розгляду клопотання Голосіївським районним судом міста Києва, не є самостійною підставою для скасування ухвали.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_9 з доповненнями - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4