Справа № 128/5057/23
УХВАЛА

15 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.2 ст. 309 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.2 ст. 309 КК України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 заявив клопотання про призначення по даній справі судової почеркознавчої експертизи, з підстав того, що ними ставиться під сумнів дійсність підписів процесуального керівника прокурора по даному кримінальному провадженню.

Прокурор в судовому засіданні заперечував з приводу заявленого клопотання, вважає його безпідставним та необґрунтованим.

Вислухавши позиції учасників кримінального провадження, оглянувши матеріали провадження, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

В свою чергу, ч. 1 ст. 242 КПК України визначає, що експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у справі наявна постанова про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки із застосуванням заздалегідь ідентифікованих засобів від …….відносно обвинуваченого…..та постанова про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки із застосуванням заздалегідь ідентифікованих засобів від …….відносно обвинуваченого…..В даних постановах частина тексту щодо прізвища, дати народження, анкетних даних записано чорнильною ручкою та рукописним текстом.

Стороною захисту ставиться під сумнів суб`єкт заповнення вказаних постанов в мотивувальних та їх резолютивних частинах. При цьому стороною захисту не надається належних та достатніх доказів на обґрунтування поданого клопотання.

На переконання суду, не має суттєвого правового значення ким саме виконаний рукописний текст постанов, так як процесуальні документи про надання дозволу на проведення НСРД не є самостійним доказом у кримінальному провадженні.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 640/6847/15-к (провадження 13-43кс19) процесуальні документи про надання дозволу на проведення НСРД (ухвали, постанови, доручення, клопотання) не є самостійним доказом у кримінальному провадженні, а лише підтверджують законність отримання доказів результатів НСРД, які підлягають оцінці судом разом з іншими доказами, а їх розкриття захисту є критично важливим для дотримання принципу змагальності та допустимості цих доказів.

Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Процесуальні ж документи, які стали підставою для проведення НСРД, не є документами у розумінні частини другої статті 99 КПК України, оскільки не містять зафіксованих та зібраних оперативними підрозділами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.

Отже, процесуальні документи про дозвіл на проведення НСРД (в тому числі і постанова прокурора про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину) повинні досліджуватися судом під час розгляду справи у суді першої інстанції з метою оцінки допустимості доказів, отриманих в результаті НСРД.

Суд зазначає, що не має суттєвого правового значення ким саме виконаний рукописний текст постанов, оскільки вимоги статей (ч.7 ст. 271, ст. 251, 110 КПК України), про які зазначає у своєму клопотанні захисник не містять таким вимог. Також, слід зазначити, що визначальним атрибутом процесуального рішення як офіційного документу є, зокрема, але не виключно, дата його ухвалення, підпис особи, яка його підписала, печатка установи, яка завірила такий підпис тощо. Рукописний текст документу, як такий, не свідчить про відсутність атрибутивності документу та його недійсності. У суду не має підстав сумніватись у справжності наявних у постановах прокурора відомостей, у тому числі рукописних записів, для яких спеціально в тексті зроблено відповідні пропуски та лінії.

Тому, враховуючи системний аналіз КПК України та вищенаведене, слід дійти висновку, що суд неуповноважений визнавати постанови про надання дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії у виді контролю за вчиненням злочинну незаконними, вказані постанови не можуть бути предметом проведення експертизи та повинні досліджуватись судом в силу вимог ч. 1 ст. 89 КПК України з метою оцінки допустимості доказів, отриманих в результаті НСРД та лише в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку.

При цьому в ч.1 ст.36 та в ч.5 ст.40 КПК України закріплено, що прокурор і слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Таким чином, наведені захисником обставини не мають значення для кримінального провадження, тому, відповідно правові підстави для призначення та проведення експертизи відсутні.

Поряд з цим суд звертає увагу, що у заявленому стороною захисту клопотанні, відсутня будь-яка аргументація стосовно сумнівів того, що рукописний текст виконувався прокурором у даному кримінальному провадженні, який і виносив зазначені постанови.

Більше того слід зауважити, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Дане гарантоване право, окрім іншого, виражається у розгляді справи протягом розумного строку.

Так, застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні - це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права на справедливий суд.

Як зазначено вище, крім відсутності аргументації сумнівів те, що рукописний текст виконувався прокурором, стороною захисту не наведено достатніх доказів, які саме процесуальні та фундаментальні права обвинуваченого ОСОБА_5 були порушені та які унеможливлять суд в подальшому прийняти законне рішення в цілому.

Судом також враховано, що усталена практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані висновки суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 89,242,332,376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволені клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про призначення судової-почеркознавчої експертизи відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Суддя ОСОБА_6