ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3015/25 Справа № 194/46/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2025 року про подовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2025 року клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено, продовжено строк тримання останніх під вартою до 20 жовтня 2025 року включно.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді п`ятнадцяти років позбавлення волі або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Крім того судом взято до уваги, що ризики, зазначені прокурором як підстави для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовжують існувати, а інший більш м`який запобіжний захід не забезпечить належне виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або визначити розмір застави.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що ухвала Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області є необґрунтованою, постановлена з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що слідчим суддею не взято до уваги недоведеність заявлених ризиків. Так, обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інкримінується кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, а саме передача через месенджер «Telegram» інформації про розташування військових об`єктів представникам рф, але під час дослідження доказів встановлено, що вони лише вказують на наявність фото та відео військової техніки у мобільних телефонах обвинувачених, що не підтверджує кваліфікацію їх дій за ст. 111 КК України.

Звертає увагу суду, що в вересні 2025 року настане 14 місяців, як обвинувачені перебувають під вартою.

Одночасно захисник ОСОБА_6 просить поновити строк апеляційного оскарження ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2025 року.

Обґрунтовуючи своє клопотання, вказує, що він отримав повний текст оскаржуваної ухвали лише 28 серпня 2025 року, а тому вважає, що строк пропущений з поважної причини та підлягає поновленню.

Сторони кримінального провадження в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, клопотань про особисту участь в апеляційному розгляді не подавали. Враховуючи, що участь останніх в апеляційному розгляді є не обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе з метою дотримання розумних строків розгляду справи, на підставі ч. 4 ст. 422-1 КПК України, проводити судових розгляд без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Вирішуючи клопотання захисника про поновлення строку апеляційного оскарження, колегія суддів вважає за необхідне його задовольнити, оскільки доводи апелянта про отримання ним повного тексту оскарженої ухвали за межами строку апеляційного оскарження, що об`єктивно унеможливлювало своєчасне складання вмотивованої апеляційної скарги, матеріалами справи не спростовуються.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги по суті оскарженої ухвали, колегія суддів зважає на те, що згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, слідчий суддя при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як вбачається з наданих матеріалів, у провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001473 від 12 грудня 2024 року, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК України, та ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України.

Перевіривши з урахуванням доводів апеляційної скарги представлені матеріали, колегія суддів дійшла висновку про доведеність викладених в клопотанні обставин, які зумовлюють продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під вартою.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, небезпідставність обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень достатньою для продовження запобіжного заходу мірою підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останніх до інкримінованих кримінальних правопорушень. Що стосується посилань сторони захисту на недоведеність винуватості обвинувачених та неправильну кваліфікацію їх дій, то їх колегія суддів вважає передчасними, оскільки ці питання мають бути вирішенні судом при прийнятті остаточного рішення по суті обвинувачення.

Обговорюючи питання про наявність щодо обвинувачених ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів зважає на те, що у контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись з урахуванням чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування обвинувачених від суду, колегія суддів бере до уваги, що існує висока ймовірність того, що останні метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, можуть вдатися до відповідних дій.

Крім того колегією суддів враховується, що обвинувачений ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК України, а саме у проведенні підривної діяльності проти України в умовах воєнного стану та запереченні збройної агресії рф проти України, обвинувачена ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111 КК України, а саме у проведенні підривної діяльності проти України в умовах воєнного стану.

Також існує і є вагомим ризик знищення обвинуваченими доказів, а саме інформації у хмарному сховищі інтернет-месенджеру Телеграм щодо облікового запису Milk, що згідно із обвинуваченням використовувався ОСОБА_7 та ОСОБА_8 при скоєнні злочинів, як і самого цього облікового запису.

Отже доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК, та відсутність підстав для продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.).

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції були належним чином враховані відомості про особу обвинувачених та фактичні обставини справи, на які вказує захист, зокрема інвалідність ОСОБА_7 , тривалість тримання їх під вартою. Також суд ґрунтовно послався на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, відповідно до яких при встановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави ст.ст. 177 та 178 КПК України, суд має право не визначив розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2 КК України.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, оскільки не містять нових відомостей, істотних для питання, що вирішується, та полягають у тенденційній переоцінці обставин, які були відомі суду першої інстанції та враховані достатньою мірою.

Колегія суддів враховує тривалість тримання обвинувачених під вартою, втім вважає, що ця обставина сама по собі, з урахуванням вищенаведеного, не може бути підставою для застосування до останніх більш м`якого запобіжного заходу. Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи та якнайшвидшого вирішення обвинувачення по суті.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Строк апеляційного оскарження поновити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2 КК України та ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4