ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1823/25 Справа № 202/4105/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6

прокурора: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28.01.2025 року у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за № 0000018 від 25.04.2023 за обвинуваченням ОСОБА_8 , за ч. 5 ст. 111-1 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28.01.2025 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Красний Лиман Донецької області, раніше не судимої, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 9років з позбавленням права обіймати посади та займатися певною діяльністю в органах державної влади, державного управління та місцевого самоврядування, а саме пов`язаних із наданням публічних послуг, виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 14 років, з конфіскацією майна всього належного йому на праві власності майна на користь держави.

Згідно вироку суду, 24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Статтями 1 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132 134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

У порушення вимог п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX) представники влади Російської Федерації спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та збройний конфлікт проти України та віддали відповідні накази на вторгнення підрозділів Збройних Сил Російської Федерації на територію України з метою її незаконного збройного захоплення та подальшої окупації.

При цьому, з метою спроби виправдання агресії перед громадянами України, Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано так звані «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» (створені за підтримки Російської Федерації навесні 2014 року на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей) незалежними державами та 22 лютого 2022 року президентом Російської Федерації направлено до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил її межами, яке задоволено.

На виконання наказів вищого політичного та воєнного керівництва Російської Федерації, 24.02.2022 військовослужбовці країни-агресора Російської Федерації із застосуванням зброї, військової техніки та артилерії, з нанесенням ракетних та авіаційно-бомбових ударів по військовій та цивільній інфраструктурі, незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Донецькій, Запорізькій, Житомирській, Київській, Луганській, Сумській, Харківській, Херсонській та Чернігівській областях, та здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти військової та цивільної інфраструктури, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення.

24 лютого 2022 року указом президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому неодноразово продовжено та який діє на цей час.

Внаслідок розв`язання і ведення агресивної війни, починаючи з 24.02.2022 збройними формуваннями Російської Федерації тимчасово окуповано частину території України, зокрема частину Донецької області.

Згідно ст. 42 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додаток до неї: положення про закони і звичаї війни на суходолі (1907 року) територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.

Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», окупаційна адміністрація Російської Федерації сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Тимчасово окупована територія це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Так, з 25.05.2022 до 30.09.2022 Російською Федерацією тимчасово окуповано територію м. Лиман Донецької області.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 серпня 2022 року» Лиманська міська територіальна громада Донецької області включена до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають (перебували) в тимчасовій окупації.

Представниками Російської Федерації на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області створено підпорядковану, керовану та фінансовану Російською Федерацією окупаційну адміністрацію, в яку входили органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованою територією України.

При цьому, представники підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів узурпували виконання владних функцій держави на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області, здійснювали підбір кадрів для зайняття посад в незаконних самопроголошених органах, у тому числі з числа громадян України, які на той час перебували на вказаній тимчасово окупованій території. Кінцевою метою окупаційних органів є інтеграція та подальше незаконне включення захопленої частини суверенної держави Україна до складу Російської Федерації.

12.06.2022 указом так званого «главы ДНР» № 285 «Об администрации города Красный Лиман» на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області створена не передбачена законодавством України так звана «местная администрация Донецкой Народной Республики администрация города Красный Лиман», розташована за адресою: Донецька область Краматорський район, м. Лиман, вул. Незалежності, буд. 46, та на яку незаконно покладено здійснення функцій, властивих міській раді України.

Наприкінці серпня 2022 року (точний час, дата та місце досудовим розслідуванням не встановлено) під час окупації м. Лиман Краматорського району Донецької області у громадянки України ОСОБА_8 , яка була обізнана про факт ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, невизнання державою-агресором поширення державного суверенітету України на її тимчасово окуповані території, з корисливих мотивів виник умисел на співпрацю з представниками держави-агресора.

При цьому, наприкінці серпня 2022 року (точний час, дата та місце досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_8 , перебуваючи на тимчасово окупованій території Донецької області, а саме у м. Лиман, діючи умисно, з корисливих та ідеологічних мотивів, з метою співпраці з державою-агресором та окупаційною адміністрацією надала згоду і добровільно зайняла посаду «начальника внутрішньої політики та взаємовідносин з так званої «администрации города Красный Лиман Донецкой народной республики», тобто посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Під час зайняття вказаної посади до обов`язків ОСОБА_8 входили наступні функції:

-контроль робочого часу та повноважень працівників так званого відділу «внутрішньої політики та взаємодії «администрации города Красный Лиман Донецкой народной республики»»;

-організація роботи так званого відділу «внутрішньої політики та взаємодії «администрации города Красный Лиман Донецкой народной республики», вжиття заходів до своєчасного вирішення поставлених у ньому питань, організація перевірок стану цієї роботи;

Отже, громадянка України ОСОБА_8 у період часу з кінця серпня 2022 (точний час, дата та місце досудовим розслідуванням не встановлено) по 01.10.2022, перебуваючи на вказаній посаді, виконувала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації російської федерації, а саме у так званій «администрации города Красный Лиман Донецкой народной республики».

Не погодившись з вказаним вироком суду захисник ОСОБА_6 який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки було істотно порушено право ОСОБА_8 на захист. Зазначає, що обвинувачена фактично не мала можливості узгодити позицію із захисником, а суд не забезпечив ефективну участь захисту у дослідженні доказів та виклику свідків. Посилається на практику ЄСПЛ, яка вимагає реального забезпечення права на справедливий суд. Вважає, що суд першої інстанції неналежно дослідив докази. Зазначає, що ключові свідки не були допитані безпосередньо, а їхні показання розглядалися через відеозаписи, що суперечить принципу безпосередності. Також наголошує на порушеннях під час процедури впізнання за фотознімками та неправильній оцінці доказів, що призвело до суперечностей та недостовірності висновків суду. Вказує на не встановлення судом осудності ОСОБА_8 , що є суттєвим процесуальним порушенням. Зазначає, що суд не призначив судово-психіатричну експертизу та не дослідив психічний стан обвинуваченої, що відповідно до практики ЄСПЛ є підставою для скасування вироку. Звертає увагу на істотні порушення при призначенні покарання. Вважає, що суд без належної мотивації застосував конфіскацію майна та максимальний строк додаткового покарання у вигляді заборони обіймати певні посади. Також наголошує на тому, що суд не розглянув можливість застосування ст. 69 КК України для пом`якшення покарання. Просить скасувати оскаржений вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Альтернативно змінити вирок в частині призначеного покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України, та призначити більш м`яке покарання, виключивши додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Розгляд даного кримінального провадження як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia), яка показань суду не надала, будь-яких заяв та клопотань до суду не надіслала.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язкової участі захисника. Всі можливі, передбачені кримінальним процесуальним законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя дотримані, що відповідає та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, наведеною, зокрема у справах «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року та «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року.

Заслухавши захисника ОСОБА_6 , який підтримав доводи і вимоги своєї апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а вирок без змін, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним кодексом України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, оцінені судом в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку, які підтверджують вину обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Доводи апеляційної скарги захисника, які зводяться до недоведеності вини ОСОБА_8 , з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини не є переконливими, виходячи з наступного.

Так, в основу вироку покладені досліджені судом першої інстанції повідомлення про злочин т.в.о. заступника начальника загону з оперативно-розшукової діяльності - начальника головного оперативно розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13.04.2023 №5-299 23, під час проведення контр диверсійних заходів у м. Лиман Донецької області, було отримано інформацію відносно громадянки України ОСОБА_8 , яка в умовах воєнного стану, з початку липня 2022 року по кінець вересня 2022 добровільно обіймала посаду та виконувала обов`язки начальника внутрішньої політики та взаємовідносин т.з в адміністрації міста Красний Лиман.

Протокол огляду інтернет-сайту від 01.03.2024 року, офіційного інтернет сайту т.зв. «Донецької народної республіки», відповідно до якого проект документу зі змісту якого зрозуміло, наказом створено місцеву адміністрацію «Донецької Народної Республіки» - адміністрацію м. Красний Лиман, голові адміністрації міста Єнакієве представити кандидатуру для призначення на посаду голови адміністрації м. Красний Лиман, забезпечити розробку, погодження з Адміністрацією Глави Донецької Народної Республіки та затвердження положення про адміністрацію міста Червоний Лиман, її структуру та штат, Забезпечити розробку, погодження з Адміністрацією Глави Донецької Народної Республіки та затвердження положення про адміністрацію міста Червоний Лиман, її структуру та штат, організувати в установленому порядку проведення заходів, пов`язаних із державною реєстрацією адміністрації міста Красний Лиман, за потреби забезпечити за погодженням з Адміністрацією Глави Донецької Народної Республіки створення територіальних органів, призначення їх керівників, а також затвердження положень про ці органи, контроль за виконанням цього Указу покласти на Управління внутрішньої політики Голови Донецької Народної Республіки.

Відповідно до штатного розпису т.зв «Адміністрації міста Красний Лиман», ОСОБА_8 займає посаду начальника відділу на підставі наказу від 01.08.2022 року №3.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.06.2023 року, відповідно до якого заступник начальника відділу боротьби з транскордонною злочинністю головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_10 , провів слідчу дію, в ході якої свідок ОСОБА_11 , в присутності понятих, впізнав ОСОБА_8 , за зовнішніми ознаками, як особу, яка працювала в окупаційній адміністрації м. Лиман в 2022 році.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 31.08.2023 року, відповідно до якого старший оперуповноважений, провів слідчу дію, в ході якої свідок ОСОБА_12 , в присутності понятих, впізнав ОСОБА_8 , за зовнішніми ознаками, як особу, яка працювала в окупаційній адміністрації м. Лиман в 2022 році.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 31.08.2023 року, відповідно до якого старший оперуповноважений, провів слідчу дію, в ході якої свідок ОСОБА_13 , в присутності понятих, впізнав ОСОБА_8 , за зовнішніми ознаками, як особу, яка працювала в окупаційній адміністрації м. Лиман в 2022 році.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.06.2023 року, відповідно до якого старший оперуповноважений, провів слідчу дію, в ході якої свідок ОСОБА_14 , в присутності понятих, впізнав ОСОБА_8 , за зовнішніми ознаками, як особу, яка працювала в окупаційній адміністрації м. Лиман в 2022 році.

Крім того в зв`язку з тим, що встановити місцезнаходження свідків та допитати їх в судовому засіданні не виявилося можливим в зв`язку з неможливістю встановити їх місцезнаходження, за клопотанням прокурора судом першої інстанції в судовому засіданні було досліджено відеозапис на якому зафіксовано допит свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 . На відеозаписі зафіксовані пояснення зазначених свідків, відповідно до свідки особисто бачили, як під час окупації м. Лиман зс рф у 2022 році, ОСОБА_8 працювала в органі окупаційної влади на посаді «начальника внутрішньої політики та взаємовідносин т.зв. адміністрації міста Красний Лиман днр.

За наведених вище доказів слідує, що саме ОСОБА_8 будучи громадянкою України, наприкінці серпня 2022 року під час окупації м. Лиман Краматорського району Донецької області, яка була обізнана про факт ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, невизнання державою-агресором поширення державного суверенітету України на її тимчасово окуповані території, з корисливих мотивів виник умисел на співпрацю з представниками держави-агресора.

При цьому, наприкінці серпня 2022 року ОСОБА_8 , перебуваючи на тимчасово окупованій території Донецької області, а саме у м. Лиман, діючи умисно, з корисливих та ідеологічних мотивів, з метою співпраці з державою-агресором та окупаційною адміністрацією надала згоду і добровільно зайняла посаду «начальника внутрішньої політики та взаємовідносин з так званої «администрации города Красный Лиман Донецкой народной республики», тобто посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Доводи апеляційної скарги про порушення права на захист обвинуваченої під час судового розгляду, зокрема щодо відсутності можливості узгодити позицію захисту, а також твердження про відсутність у матеріалах справи доказів реального отримання обвинуваченою судових повідомлень, що нібито суперечить практиці ЄСПЛ, є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу й доводи сторони захисту про те, що суд не забезпечив ефективної участі захисника у дослідженні доказів, оскільки захист нібито був позбавлений можливості заявити клопотання про виклик і допит додаткових свідків, подати докази щодо спростування добровільності дій обвинуваченої, а також надати характеризуючи дані про її особу.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до вимог статей 111, 135, 278 КПК України в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, публікувалися виклики ОСОБА_8 . Крім того, її інтереси у суді представляв захисник, який брав участь у судовому розгляді, і жодних відомостей про наявність інших засобів зв`язку зі своєю підзахисною не надавав.

Застосування інших, не передбачених законом, способів повідомлення учасника процесу про місце, дату та час судового розгляду кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

Доводи сторони захисту про порушення судом першої інстанції принципу безпосередності дослідження доказів, передбаченого ст. 23 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 23 КПК України, суд повинен досліджувати докази безпосередньо. Разом з тим, відповідно до ч. 2 цієї ж статті, у випадках, передбачених КПК, допускається оголошення показань, у тому числі відтворення відеозаписів допиту, якщо безпосередній допит особи в судовому засіданні є неможливим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не мав можливості забезпечити явку свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , оскільки їх місцезнаходження встановити не вдалося.

З огляду на це, за клопотанням прокурора судом досліджено відеозаписи допитів зазначених свідків, що були отримані під час досудового розслідування. На цих відеозаписах зафіксовано особисті пояснення свідків, які повідомили відомості про обставини, що мають значення для кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що така процесуальна форма дослідження доказів не суперечить ч. 4 ст. 95 КПК України згідно якої суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Згідно ч.11 ст.615 КПК України показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Таким чином використання відеозаписів допитів можливе за наявності об`єктивних причин неявки свідка та за умови забезпечення стороні захисту можливості висловити свої зауваження щодо таких доказів.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що зв`язку з тим, що встановити місцезнаходження свідків та допитати їх в судовому засіданні не виявилося можливим в зв`язку з неможливістю встановити їх місцезнаходження, у даному випадку дослідження відеозаписів допитів свідків не є порушенням принципу безпосередності та не вплинуло на справедливість судового розгляду.

Посилання сторони захисту на істотні порушення при проведенні впізнання за фотознімками колегія суддів вважає також безпідставними.

Як убачається з матеріалів справи, впізнання особи за фотознімками було проведено відповідно до вимог ст. 228 КПК України з дотриманням процесуального порядку. Відповідний протокол складено з урахуванням вимог ст. 104 КПК України, містить підписи учасників процесуальної дії, опис фотознімків, а також графічні додатки.

Якість та кількість фотознімків забезпечували можливість ідентифікації особи, що підтверджується матеріалами справи. У ході апеляційного розгляду сторона захисту не надала жодного доказу, який би свідчив про фальсифікацію або підміну матеріалів впізнання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що впізнання проведено у відповідності до процесуальних норм, а його результати є належними і допустимими доказами.

Доводи захисника, що не перевірено достовірність документів з інтернет-джерел, не є слушними, з огляду на таке.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів ч. 2 ст. 54 КПК України.

Приписами ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Для виконання завдань кримінального провадження з огляду на положення Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму (частина 3 статті 5); візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (частина 4 статті 5); допустимість електронного документа як доказу не можна заперечувати винятково на підставі того, що він має електронну форму (частина 2 статті 8).

Так, в матеріалах кримінального провадження є вищенаведені протоколи оглядів з Інтернет сторінок із збереженням отриманих даних відображених у протоколі огляду з графічним копіюванням сторінок.

Враховуючи вищевикладене, копія такого документа, прирівнюватися до оригіналу і зберігатися у тому вигляді, в якому вона створювалася, що означає збереження оригіналу зібраного цифрового елемента у всіх форматах, в яких він був зібраний та обумовлює їх достовірність та допустимість як доказів.

Отже, колегія суддів відхиляє відповідні доводи захисника щодо недостовірності та недопустимості цих доказів.

Сторона захисту посилається на рішення ЄСПЛ у справах Schatschaschwili v. Germany та Merabishvili v. Georgia, однак обставини цих справ відрізняються від даного провадження. У згаданих справах ЄСПЛ встановив відсутність будь-яких компенсаторних механізмів для сторони захисту. Натомість у даному випадку захист мав можливість ознайомитися з матеріалами відеодопитів, надати заперечення, ставити питання прокурору та клопотати про додаткове дослідження доказів, чим було забезпечено принцип рівності сторін.

Крім того, суд першої інстанції дав належну оцінку всім доказам відповідно до вимог ст. 94 КПК України, мотивувавши, чому саме визнав їх достовірними, узгодженими між собою і такими, що підтверджують винуватість обвинуваченої.

Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції не встановив осудності обвинуваченої ОСОБА_8 , а тому допустив істотне порушення вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ст. 19 КК України, осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними. Осудність особи є обов`язковим елементом предмета доказування згідно з п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України.

Разом із тим, необхідність проведення судово-психіатричної експертизи виникає лише у випадку наявності сумнівів у психічному стані особи, які повинні бути підтверджені фактичними даними поведінкою обвинуваченого, відомостями з медичних документів, показаннями родичів або свідків тощо.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, жодних об`єктивних даних, які б свідчили про наявність у ОСОБА_8 психічного розладу або обмежену здатність усвідомлювати свої дії, під час досудового розслідування та судового розгляду не виявлено.

Так, у матеріалах справи містяться довідка КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» від 20.06.2023, згідно з якою ОСОБА_8 не перебуває на обліку у психіатра та за психіатричною допомогою не зверталась.

А також довідка № 4/988 від 20.06.2023 КНП «МЦПЛЗ м. Краматорсь» про те, що ОСОБА_8 не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та не зверталась за відповідною медичною допомогою.

Посилання сторони захисту на практику ЄСПЛ у справі «Pranjiж-M-Lukiж v. Bosnia and Herzegovina» не може бути застосоване до цього провадження, оскільки в згаданій справі ЄСПЛ констатував порушення у зв`язку з явними ознаками психічного розладу обвинуваченої, які були проігноровані національними судами. У даному ж випадку таких ознак не встановлено, а тому відсутні підстави вважати, що не проведення судово-психіатричної експертизи призвело до порушення права ОСОБА_8 на справедливий суд.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутність призначення судово-психіатричної експертизи не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки у даному випадку матеріалами справи та сторонами по справі не надано відомостей про необхідність призначення судово-психіатричної експертизи.

Таким чином, судом першої інстанції в повній мірі наведені усі дослідженні ним докази у їх сукупності, які узгоджуються між собою і надана їм вмотивована об`єктивна оцінка, які покладені в основу вироку, а тому відсутні підстави, вважати з цього приводу, висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, як на це вказує захисник в апеляційній скарзі.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 у вчинені нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України, його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

З огляду на наведене, вирок суду першої інстанції належним чином мотивований та обґрунтований, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 відсутні, оскільки, враховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а висновки у судовому рішенні прямо випливають з аргументації, є чіткими, не допускають неоднозначного трактування, а тому, колегія суддів погоджується з вироком суду першої інстанції, і вважає необхідним у задоволенні апеляційної скарги захисника відмовити.

Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції призначив конфіскацію майна без належного дослідження майнового стану обвинуваченої, є безпідставними.

Суд першої інстанції діяв у межах санкції ч. 5 ст. 111-1 КК України, якою прямо передбачено можливість призначення покарання з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України додатковими покараннями є в тому числі, конфіскація майна. Частиною 4 цієї статті передбачено, що до основного покаранню може бути приєднане одне чи кілька додаткових покарань у випадках та порядку, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених Особливою частиною цього Кодексу.

Тобто, при призначенні покарання, суд за власним переконанням приймає рішення про застосування або не застосування до особи додаткового покарання. Дослідження майнового стану засудженої не є обов`язковою умовою для призначення конфіскації.

Суд, приймаючи рішення про конфіскацію, обґрунтовано виходив із характеру та ступеня суспільної небезпеки вчиненого діяння, яке було спрямоване на підрив суверенітету та територіальної цілісності України, а також із наслідків, що настали внаслідок співпраці обвинуваченої з окупаційною адміністрацією держави-агресора.

Посилання захисника на невмотивованість майже максимального строку позбавлення права обіймати певні посади не відповідає матеріалам справи.

Суд першої інстанції належним чином обґрунтував необхідність застосування цього додаткового покарання, посилаючись на підвищену суспільну небезпечність злочину, вчиненого в умовах воєнного стану, свідомий і умисний характер дій обвинуваченої, спрямованих на легітимізацію окупаційної адміністрації, виконання нею організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, що прямо пов`язано з використанням владних повноважень.

Суд також обґрунтовано послався на п. 17 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009, яким визначено, що додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади повинно бути сформульоване відповідно до характеру вчиненого злочину та його наслідків.

Таким чином, суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_8 покарання, дотримався наведених вище вимог ст. ст. 50, 65 КК України та врахував характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного, особу винної, яка у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючої покарання обставини, враховуючи також, що обвинувачена вчинила даний злочин умисно, усвідомлюючи свої дії, виконувала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації російської федерації, а саме у так званій «администрации города Красный Лиман Донецкой народной республики», з метою її перевиховання та упередження скоєння злочинів в подальшому.

Суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що з огляду на вчинення ОСОБА_8 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України, а також відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, при призначенні покарання ОСОБА_8 , не вбачається підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо істотних порушень кримінального закону при призначенні покарання є необґрунтованими. Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, мотивував свої висновки відповідно до вимог ст. 370 КПК України, а призначене покарання, як основне, так і додаткові його види, відповідає характеру, ступеню суспільної небезпеки злочину та особі обвинуваченої, що виключає підстави для його пом`якшення або скасування.

Такий вид і розмір покарання є достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженою, так і іншими особами.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З огляду на вище разом наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28.01.2025 року у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за № 0000018 від 25.04.2023 за обвинуваченням ОСОБА_8 , за ч. 5 ст. 111-1 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, що знаходиться під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді