Дата документу 20.11.2025 Справа № 314/2508/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/444/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/2508/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.187 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора (зі змінами) на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу даного кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він 17.04.2023 року о 02 годині у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у житловому будинку, розташованому у АДРЕСА_1 , діючи з раптово виниклим умислом, направленим на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів в умовах воєнного стану на ґрунті ревнощів здійснив напад, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_9 , що виразилося у нанесенні декількох ударів кулаком правої руки в обличчя останньої та погрозі кухонним ножем, спрямувавши його в її бік та сказав, що вб`є, чим створив реальну загрозу для життя та здоров`я потерпілої в момент вчинення злочину. ОСОБА_9 , сприймаючи умисні дії ОСОБА_8 як реальну загрозу її життю чи здоров`ю, на його вимогу надала останньому обручку із металу жовтого кольору 585 проби. Після чого ОСОБА_8 , заволодівши чужим майном, залишив вказаний будинок та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 3959,54 грн.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 були кваліфіковані прокурором за ч.4 ст.187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу даного кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

До вказаної апеляційної скарги в межах строку на апеляційне оскарження прокурором було внесено зміни, відповідно до яких прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК.

Аргументуючи свої вимоги прокурор зазначив, що суд упереджено та неправомірно взяв до уваги одні докази та безпідставно відкинув інші. Між тим, надані стороною обвинувачення докази повністю узгоджуються між собою та поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину. При цьому суд лише перерахував у вироку надані сторонами докази, проте ґрунтовного аналізу та оцінки цим доказам як кожному окремо, так і у взаємозв`язку не надав. Так, суд у вироку вибірково, фрагментарно та однобічно надав оцінку лише показам обвинуваченого, а факт зміни показів потерпілою та дослідженні письмові документи і речові докази залишив взагалі без оцінки у своїй сукупності. При цьому суд вказав у вироку, що протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію від 17.04.2023 року від ОСОБА_9 не є належним та допустимим доказом. Але відповідно до цього протоколу ОСОБА_10 заявила, що 17.04.2023 року ОСОБА_8 побив її та під загрозою ножа відібрав каблучку. При цьому, ОСОБА_9 попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. Судом при наданні оцінки доказам та при ухваленні судового рішення фактів порушення прав і основоположних свобод людини не встановлено, що прямо вказує на передчасність визнання доказів недопустимими, адже належної оцінки доказам судом не надано, докази визнані недопустимими з надуманих підстав, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення. Крім того, при вирішенні питання про недопустимість доказів, у вироку судом не зазначено на підставі якої саме норми КПК конкретний доказ визнано недопустимим. Під час судового розгляду потерпіла підтвердила факт подання нею до поліції заяви про вчинене кримінальне правопорушення. Вказана обставина підтверджується рапортом чергового відділення поліції, в якому зазначено подію як розбій. Факт нанесення потерпілій тілесних ушкоджень підтверджується і довідкою КНП «Вільнянська багатопрофільна лікарня», відповідно до якої ОСОБА_9 перебувала на амбулаторному прийомі травматолога з підстав забою верхньої щелепи зліва. Травма в побуті 17.04.2023 року, вдарив колишній співмешканець. При цьому суд поверхнево дослідив висновки судово-медичних експертів №835п та №836/к обмежившись лише підсумками експертів. Між тим, у дослідній частині експертизи вказано про те, що відповідно до пояснень ОСОБА_9 обвинувачений наніс їй по обличчю кулаками три удари в ліву щоку та щелепу. Крім того, після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами перед судовими дебатами прокурором було подано клопотання про повернення до стадії судового розгляду для дослідження нових доказів, а саме повторного допиту потерпілої, яка під час судового розгляду фактично повідомила обставини іншого кримінального правопорушення. Однак суд повністю відмовив в задоволенні такого клопотання. Між тим, після закінчення стадії з`ясування обставин та перевірки їх доказами та протягом судового розгляду потерпіла жодним чином не повідомила суду про подальші можливі варіанти її поведінки: підтримати початкове висунуте публічне обвинувачення з кваліфікацією злочину як більш тяжкого; підтримати зміну обвинувачення на приватне; відмовитися від притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності; не вчиняти жодних юридично значущих дій. Сторона обвинувачення з об`єктивних підстав фактично була позбавлена можливості забезпечити явку потерпілої, яка могла би повідомити суду про подальші можливі варіанти своєї поведінки, що може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Крім того, у цьому кримінальному провадженні суд не забезпечив належного захисту прав потерпілої, не перевірив чи наявні в діях обвинуваченого ознаки іншого кримінального правопорушення, зокрема передбаченого ст.356 КК. Адже склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК є менш тяжким, аніж той, що передбачений ч.4 ст.187 КК.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга (зі змінами) не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.373 КПК, якщо у кримінальному провадженні не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.

Відповідно до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктом 1 ч.3 ст.374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення і захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону під час розгляду справи щодо ОСОБА_8 , при цьому виходив із закріпленого в ст.62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст.17 КПК про те, що всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на користь цієї особи.

З матеріалів провадження вбачається, що суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 відповідно до положень ч.1 ст.337 КПК у межах висунутого обвинувачення згідно з обвинувальним актом, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Дотримався суд також норм, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

Ретельно перевіривши всі зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Так, у цьому кримінальному провадженні орган досудового розслідування встановив, що ОСОБА_8 в умовах воєнного стану вчинив напад на потерпілу з метою заволодіння її майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, на підставі чого пред`явив йому обвинувачення за ч.4 ст.187 КК.

Разом з тим, згідно зі ст.2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визначають вчинене суспільно небезпечне діяння, як кримінальне правопорушення. Елементами складу кримінального правопорушення є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.

Отже особа може бути засуджена, лише якщо доведено, що вона вчинила діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, визначений кримінальним законом. Для визнання особи винуватою у вчиненні інкримінованого злочину мають бути встановлені всі його складові, і недоведеність будь-якої з них означає відсутність у діях особи складу цього злочину.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений під час його допиту заперечив вчинення ним інкримінованого злочину та зазначив, що під час спільного з потерпілою проводження часу та вживання алкогольних напоїв між ними відбулася сварка, під час якої потерпіла самостійно зняла з пальця обручку і кинула її в нього, зазначивши при цьому, щоб він забрав каблучку і робив з нею що хоче. Він не вимагав від потерпілої віддати йому каблучку. Обвинувачений категорично заперечив висловлення на адресу потерпілої погроз, а також застосування до неї будь-якого фізичного насильства. Зазначив, що він лише один раз штовхнув потерпілу, внаслідок чого вона перечепилася і впала.

Такі покази обвинуваченого повністю підтвердила і допитана потерпіла ОСОБА_11 , яка зазначила, що обвинувачений є її колишнім співмешканцем, із яким вони розійшлися, однак залишились у дружніх стосунках. 16.04.2023 вона приїхала до обвинуваченого в гості, де вони спільно проводили час, вживали алкогольні напої. Ввечері між нею та обвинуваченим розпочався конфлікт на ґрунті ревнощів, оскільки вона 01.04.2023 вийшла заміж за іншого чоловіка. Між нею та обвинуваченим почалася сварка, в ході якої обвинувачений штовхнув її лівою рукою, внаслідок чого вона впала та вдарилася головою та на обличчі у неї виступив синець. Під час конфлікту вона сама віддала ОСОБА_8 обручку, бо не хотіла продовження сварки. Обвинувачений жодним чином їй не погрожував, нічого від неї не вимагав, ножем не погрожував, лише висловлював претензії, сильно кричав.

Отже потерпіла під час її допиту в судовому засіданні не підтвердила а ні факту нападу на неї обвинуваченого з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, а ні факту протиправного поза її волею заволодіння її каблучкою.

Проаналізувавши покази допитаних свідків сторони обвинувачення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що такі покази жодним чином не доводять обставини, викладені прокурором в обвинувальному акті. Адже свідок ОСОБА_12 лише надала покази про те, що вона приймала від обвинуваченого під заставу каблучку. Проте обвинувачений і не заперечував цієї обставини, зазначивши, що він дійсно здавав у ломбард каблучку, яку потерпіла віддала йому за власною ініціативою. Що стосується показів свідка ОСОБА_13 , то зазначений свідок, виходячи з його показів, не був очевидцем подій, про які йдеться в обвинувальному акті, жодного конфлікту він не чув і особисто не бачив, за яких обставин каблучка потерпілої опинилась у обвинуваченого.

Дослідив суд належним чином і висновки експертів №835п та 836/к. Зокрема у висновку №835п експертом було зазначено, що за результатами судово-медичної експертизи ОСОБА_9 (за наданими даними) відомостей, що дозволяють встановити тілесні ушкодження та виділити кваліфікаційні ознаки у наданих для проведення експертизи даних не виявлено. Для вирішення питань постанови необхідно надати об`єкти дослідження, що містять інформацію про початок та кінець ушкодження та/або забезпечити явку потерпілого для проведення огляду. Зазначений у наданих даних діагноз «Забій верхньої щелепи зліва» не володіє кваліфікаційними ознаками, не має ознак тілесного ушкодження, динамікою розвитку та об`єктивно не підтверджено, тому не може враховуватись при оцінці ступеня тяжкості.

Аналогічних висновків дійшла і комісія експертів при проведенні експертизи за матеріалами справи (висновок експерта №836/к).

Проаналізувавши зміст цих висновків експертів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вони не доводять як висунуте ОСОБА_8 обвинувачення в частині нанесення ним потерпілій декількох ударів в область обличчя, так і факт отримання потерпілою будь-яких тілесних ушкоджень взагалі.

Більш того, сама потерпіла не підтвердила факт нанесення обвинуваченим їй ударів в область обличчя. Потерпіла лише зазначила про те, що обвинувачений під час сварки лише штовхнув її лівою рукою, внаслідок чого вона впала та вдарилась головою, а на обличчі виступив синець. Обвинувачений також заперечив нанесення ним потерпілій ударів, зазначивши, що він лише один раз штовхнув потерпілу, внаслідок чого вона перечепилась і впала.

Що стосується решти наданих стороною обвинувачення письмових доказів, зокрема протоколів огляду місця події, протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.04.2023, відповідно до якого свідок ОСОБА_12 впізнала на фото ОСОБА_8 як особу, яка надала на продаж весільну обручку, висновку судової товарознавчої експертизи, яким визначено ринкову вартість золотої обручки, яка була у використанні, протоколу тимчасового доступу до речей і документів, відповідно до якого у приміщенні «Ломбард Капітал» було вилучено весільну обручку, то суд, дослідивши їх зміст дійшов до цілком правильного висновку про те, що зазначені докази, а ні кожен окремо, а ні в їх сукупності також не доводять наявності в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК.

Отже за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, районний суд обґрунтовано встановив, що стороною обвинувачення не доведено наявність в діях обвинуваченого складу передбаченого ч.4 ст.187 КК кримінального правопорушення, а тому правомірно виправдав ОСОБА_8 на підставі, передбаченій п.3 ч.1 ст.373 КПК.

До заперечень апеляційної скарги прокурора про те, що суд, не встановивши фактів порушення прав і основоположних свобод людини, з надуманих підстав визнав надані стороною обвинувачення докази недопустимими, колегія суддів ставиться критично. Адже зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції не визнавав докази недопустимими, а лише констатував, що вони ні кожен окремо, ні в їх сукупності не доводять наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. З цих же підстав колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи прокурора про незазначення судом у вироку норми закону, на підставі якої суд визнав докази недопустимими.

У своїй апеляційній скарзі прокурор посилалася також на те, що суд безпідставно не взяв до уваги протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 17.04.2023, в якій потерпіла заявила, що ОСОБА_8 побив її та під загрозою ножа відібрав каблучку.

З приводу таких аргументів прокурора колегія суддів зауважує, що заяви та повідомлення, в яких містяться відомості про кримінальні правопорушення, є приводом для початку кримінального провадження.

Отже заява про вчинення кримінального правопорушення, протокол прийняття такої заяви є правовою підставою для внесення відповідних відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні. Таким чином, цей протокол надає змогу суду пересвідчитися, чи були законні підстави для досудового розслідування, здійснення якого з огляду на приписи ч.3 ст.214 КПК, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до ЄРДР або без такого внесення не допускається.

При цьому інформація, яка міститься у заяві чи у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, не є показаннями у сенсі частини 1 статті 95 КПК і, з огляду на передбачену частиною 4 цією статті заборону використання позасудових свідчень, не може визнаватися доказом, яким суд вправі обґрунтовувати судові рішення.

Отже суд не вправі був використовувати в якості доказу відомості, зазначені потерпілою у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію.

Більш того, під час судового розгляду потерпіла зазначила, що вона була ображена на обвинуваченого, у зв`язку з чим і написала заяву до поліції, оговоривши обвинуваченого. Свій вчинок пояснила перебуванням у стані алкогольного сп`яніння. Отже відомості, зазначені у протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, взагалі не знайшли свого підтвердження.

Попри твердження прокурора, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що довідка КНП «Вільнянська багатопрофільна лікарня» від 17.04.2023 не доводить факту нанесення обвинуваченим декількох ударів кулаком руки в обличчя потерпілої. Адже сама по собі ця довідка лише підтверджує факт звернення потерпілої до травматолога з приводу забою верхньої щелепи зліва. При цьому зазначена у цій довідці лікарем зі слів потерпілої фраза «ударив колишній співмешканець» з огляду на встановлені у цій справі обставини, а також з огляду на покази самої потерпілої, надані нею безпосередньо в судовому засіданні, правильності висновків суду першої інстанції жодним чином не спростовує.

Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд поверхнево дослідив висновки експертів не звернувши уваги на дослідну частину експертизи, в якій вказано про те, що відповідно до пояснень ОСОБА_9 , зазначених у протоколі її допиту, обвинувачений наніс їй по обличчю кулаками три удари в ліву щоку та щелепу. Адже відповідно до ч.4 ст.95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Отже суд обґрунтовано спирався саме на підсумки, зроблені експертами у відповідних висновках №835п, №836/к.

Не є слушними і доводи прокурора про те, що суд лише перерахував досліджені докази та не надав їм ґрунтовного аналізу, при цьому вибірково надав однобічну оцінку лише показам обвинуваченого, оскільки зміст мотивувальної частини вироку свідчить про повне дотримання судом вимог ст.94 КПК при оцінці доказів сторони обвинувачення. При цьому прокурор, посилаючись у скарзі на те, що суд залишив без оцінки факт зміни показів потерпілою, не зазначив, яким саме чином суд мав оцінити таку обставину. Адже суд безпосередньо сприйняв у судовому засіданні покази потерпілої, надав їм належну оцінку у вироку, як і решті наданих стороною обвинувачення доказів і правильно виходив із тих обставин, які були ним установлені під час судового розгляду.

З огляду на наведене доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблену судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Щодо тверджень прокурора про упередженість суду, то вони не є прийнятними. Адже свої доводи в цій частині прокурор обґрунтовує виключно неправильною, на його переконання, оцінкою судом доказів, що не є підставою для відводу. Конкретних аргументів, які могли би вказувати на небезсторонність суду в цьому кримінальному провадженні, апеляційна скарга не містить.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора про безпідставну відмову суду у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про повернення до стадії судового розгляду для повторного допиту потерпілої колегія суддів виходить з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами та переходу до судових дебатів прокурором було заявлено клопотання про відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами. При цьому встановлено, що таке клопотання прокурора було мотивовано виключно необхідністю повторного допиту потерпілої, яка, на переконання прокурора, повідомила про обставини іншого кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції належним чином розглянув вказане клопотання та обґрунтовано відмовив у його задоволенні, навівши достатні та належні мотиви такого свого рішення. Зокрема суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що процесуальним законом визначено випадки, за яких суд може відновити з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами. Зокрема, такими випадками є виникнення потреби подати нові докази та повідомлення обвинуваченим в останньому слові нових обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження. Втім таких обставин судом встановлено не було. Адже клопотання прокурора не містило у собі жодного посилання на нові докази, які необхідно дослідити. При цьому суд слушно вказав, що у випадку, якщо прокурор вважав, що потерпілою було повідомлено про обставини іншого кримінального правопорушення, то існує передбачена законом процедура подачі заяви потерпілою особою та початку розслідування. Отже колегія суддів не вбачає будь-яких істотних порушень в цій частині з боку суду першої інстанції.

Не є прийнятними і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що потерпіла жодним чином не повідомила суду про подальші можливі варіанти її поведінки. Адже потерпіла була допитана судом, вона була обізнана про перебування на розгляді суду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , втім жодних заяв чи клопотань до суду не подавала, що свідчить про відсутність у потерпілої зацікавленості у розгляді цього провадження, а відтак відсутні і підстави вважати порушеними права потерпілої.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд не перевірив наявності в діях обвинуваченого ознак іншого кримінального правопорушення, зокрема, передбаченого ст.356 КК, то колегія суддів зазначає наступне.

З об`єктивної сторони для наявності розглядуваного кримінального правопорушення необхідно встановити сукупність таких трьох ознак: а) самовільне вчинення будь-яких дій; б) оспорювання правомірності цих дій іншими громадянами або юридичною особою; в) заподіяння такими діями значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власників.

Самовільне вчинення будь-яких дій має місце тоді, коли винний реалізує своє дійсне або уявне право незаконними методами наприклад, всупереч волі власника вилучає його майно в рахунок погашення боргу, вселяється в надану йому квартиру, не дочекавшись, доки її покинуть колишні мешканці, самовільно виконує рішення суду про виселення боржника чи звільнення приміщення від його майна тощо.

Оспорюваність таких дій означає, що інша фізична або юридична особа вважає їх неправомірними. Якщо ж особа, щодо якої мали місце самовільні дії, не має претензій до особи, яка їх вчинила, склад самоправства відсутній.

Самоправство є кримінально караним лише за умови заподіяння діями винного значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Поняття значної шкоди є оціночним і вирішується у кожному конкретному випадку виходячи з фактичних обставин справи.

Злочин вважається закінченим з моменту настання наслідків значної шкоди інтересам громадянина, державним або суспільним інтересам або інтересам власника.

Суб`єктивна сторона самоправства характеризується умисною виною. Винний усвідомлює, що самовільно, всупереч установленому законом порядку, вчиняє дії, передбачає, що його дії можуть завдати значної шкоди інтересам громадянина, державним або суспільним інтересам або інтересам власника і бажає або свідомо допускає настання такої шкоди.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за фактичними обставинами справи потерпіла добровільно передала свою каблучку обвинуваченому. При цьому потерпіла не зазначала про те, що вона вважала неправомірними дії обвинуваченого, які полягали у тому, що він здав її каблучку у ломбард. Жодних претензій в цій частині потерпіла до обвинуваченого не мала, правомірність цих дій обвинуваченого не оспорювала, цивільний позов не заявляла, а відтак склад самоправства відсутній.

Обвинувачений у своїх показах зазначав про те, що потерпіла самостійно зняла з пальця обручку і кинула її в нього, зазначивши при цьому, що він може робити з нею що забажає. Жодних доказів того, що обвинувачений, здаючи в ломбард каблучку потерпілої, діяв умисно і бажав саме завдати потерпілій значної шкоди, у цій справі не має.

Крім того, обов`язковою ознакою самоправства є заподіяння такими діями значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власників. Втім вартість каблучки, яку обвинувачений здав у ломбард, яка складає 3959, 34 грн, з огляду на конкретні обставини цієї справи, навряд чи можна вважати значною шкодою, достатньою для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст.356 КК.

Також прокурором не враховано, що об`єктом посягання кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК, є охоронювані кримінальним законом суспільні відносини власності. Тоді як передбачене ст.356 КК кримінальне правопорушення посягає на встановлений порядок реалізації громадянами своїх законних або передбачуваних прав. Злочини, передбачені ч.4 ст.187 КК та ст.356 КК, перебувають у різних розділах Особливої частини КК і є різними за об`єктом посягання.

Більш того, передбачений ст. 187 КК злочин є закінченим незалежно від часу заволодіння майном з моменту вчинення нападу; він пов`язаний із застосуванням насильства і протиправним вилученням майна потерпілої без надання кримінально правової оцінки подальшим діям обвинуваченої особи по відношенню до розпорядження вилученим майном. Проте вірогідно можливе на переконання прокурора вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення за ст.356 КК мало місце в зовсім інший час і в зовсім іншому місці, ніж зазначено в обвинувальному акті, і до того воно ж пов`язане не із протиправним заволодінням майном потерпілої, а із його розпорядженням, що істотно різниться висунутим ОСОБА_8 обвинуваченні.

Більш того, у відповідності до ст.477 КПК кримінальне провадження щодо кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК (щодо дій, якими заподіяно шкоду правам та інтересам окремих громадян або інтересам власника) є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, тобто яке може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.

Втім у цьому провадженні потерпіла не подавала заяви про вчинення обвинуваченим самоправства, не зазначала про те, що обвинувачений всупереч її волі протиправно розпорядився її майном.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів не може визнати прийнятними доводи прокурора про можливу наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях кримінального закону і не знайшли свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження.

Попри твердження прокурора у скарзі, колегія суддів не вважає, що суд першої інстанції не забезпечив належного захисту прав потерпілої. Адже потерпіла була допитана судом, вільно без будь-якого примусу надала свої покази та висловила при цьому чітку і однозначну свою позицію у цій справі. Потерпіла під час судового розгляду про вчинення щодо неї будь-якого кримінального правопорушення не заявляла і не наполягла на притягненні обвинуваченого до кримінальної відповідальності за тією чи іншою статтею КК, виправдувальний вирок у цій справі не оскаржила. Крім того, процесуальна поведінка потерпілої під час кримінального провадження не свідчить про те, що вона вважала свої права порушеними, оскільки жодних дій, які можна було б очікувати від особи, яка вважає свої права порушеними чи обмеженими, не вчиняла.

Під час апеляційного розгляду прокурор наполягала на присутності в судовому засіданні апеляційного суду потерпілої, а тому апеляційний розгляд було відкладено. При цьому з огляду на те, що доказування вини особи, а отже надання відповідних доказів суду за законом є обов`язком сторони обвинувачення, на прокурора було покладено обов`язок забезпечити явку потерпілої в судове засідання.

Зі свого боку апеляційний суд вжив усіх можливих та необхідних заходів для повідомлення потерпілої про дату, час і місце апеляційного розгляду. Зокрема потерпілій у додаток «Viber» за номером, який потерпіла зазначила під час отримання від працівників поліції весільної обручки, апеляційним судом було надіслано повідомлення про виклик до апеляційного суду на 20.11.2025 року, яке було доставлено потерпілій 07.11.2025, що підтверджується відповідною довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber».

Втім потерпіла за викликом до судового засідання не з`явилась. Прокурором було надано рапорт оперуповноваженого СКП ВнП №2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, відповідно до якого на номер мобільного телефону потерпілої двічі було здійснено дзвінок. Під час першого дзвінка потерпілій було повідомлено про необхідність явки до судового засідання апеляційного суду, на що потерпіла зазначила, що перебуває у м.Львові, а тому до зали засідань не з`явиться. В ході повторної бесіди потерпіла не стала приховувати, що перебуває у м.Запоріжжі, але точної адреси свого перебування не надала. За адресами, які було встановлено під час досудового розслідування, потерпіла була відсутня.

Отже явка потерпілої до судового засідання апеляційного суду стороною обвинувачення забезпечена не була, а тому судова колегія виходила із наявних і встановлених судом першої інстанції у цій справі фактичних обставин кримінального провадження, які були перевірені колегією суддів під час апеляційного розгляду.

Відтак, підсумовуючи наведене колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі прокурора мотиви незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що оскаржуваний вирок був постановлений з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що в ході розгляду цього кримінального провадження районний суд не допустив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 373 та 374 КПК, а тому в задоволенні апеляційної скарги прокурора необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора (зі змінами) залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4