ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 752/14684/19

провадження № 51-2637 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000650 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, громадянин України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі положень ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 11 липня 2018 року об 11:05, керуючи автомобілем Hyundai Accent, рухаючись у крайній лівій смузі із наявних чотирьох смуг його напрямку руху по проїзній частині вулиці Саперно-Слобідська зі сторони проспекту Науки в напрямку Столичного шосе в м. Києві зі швидкістю 75 км/год, яка значно перевищувала максимально допустиму на зазначеній ділянці дороги швидкість в 50 км/год, в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.3, 12.4 та 12.9 підпункт «б» Правил дорожнього руху України проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати його рух; при виникненні небезпеки для руху, яка для нього виражалась у появі попереду пішохода ОСОБА_8 , яка у темпі бігу у непередбаченому для переходу місці наближалася до смуги його руху, перетинаючи проїзну частину вулиці Саперно-Слобідська справа наліво відносно напрямку руху автомобіля Hyundai Accent, яку він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а продовжив рух далі та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди.

Вироком Київського апеляційного суду 07 квітня 2025 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та визначив обов`язки, передбачені положеннями ст. 76 КК України. Також було знято арешт з автомобіля Hyundai Accent, реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого через суворість в частині призначення додаткового покарання.

Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вважає, що призначення апеляційним судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами призвело до суворості покарання, оскільки ОСОБА_7 займається експертною, підприємницькою діяльністю, і в його обов`язки входить зустріч із клієнтами та замовниками як у м. Києві, так і на значній території України; здійснює щотижневі поїздки на митницю, тому призначення йому додаткового покарання призведе до неможливості виконувати робочі обов`язки в повному обсязі й до скрутного матеріального становища.

Зазначає про те, що ОСОБА_7 на утриманні має двох малолітніх дітей, за місцем роботи характеризується позитивно, до дисциплінарної відповідальності не притягався, в судовому засіданні визнав свою вину, щиро розкаявся, вибачився перед потерпілою та повністю відшкодував завдану шкоду, й потерпіла не має жодних претензій.

Зазначає, що на початку повномасштабного вторгнення ОСОБА_7 уклав контракт добровольця територіальної оборони (ІНФОРМАЦІЯ_2), має подяку від ІНФОРМАЦІЯ_3, протягом тривалого часу здійснює різного роду допомогу Збройним силам України.

У зв`язку з цим просить вирок апеляційного суду змінити, виключити з вироку призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а в іншій частині вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу і просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Вирок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, призначеного основного покарання в поданій касаційній скарзі захисником не оспорюються.

Колегія суддів також не оцінює аспекти застосування судами нижчих інстанцій положень ст. 75 КК України до основного покарання за відсутності для цього належного процесуального приводу.

Що стосується доводів касаційної скарги про суворість призначеного засудженому покарання у зв`язку із застосуванням до нього апеляційним судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на вирок місцевого суду, зокрема, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не погоджувався з вироком суду першої інстанції у зв`язку з не призначенням ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами; вважав таке рішення неумотивованим, що призвело до м`якості призначеного покарання; просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Відповідно до змісту статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, й не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.

Апеляційний суд обґрунтовано вказав, що суд першої інстанції, не призначаючи ОСОБА_7 додаткового покарання, не врахував, що вчинений злочин є тяжким, ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху щодо обрання безпечної швидкості руху автомобіля, внаслідок чого стався наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка загинула.

При цьому апеляційний суд, визначаючи строк, на який ОСОБА_7 необхідно позбавити права керування транспортними засобами, врахував обставини, встановлені судом першої інстанції при обранні покарання, у томі числі й дані про особу обвинуваченого, його сімейний стан та позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснювала, що не має претензій до обвинуваченого, а тому дійшов висновку про призначення додаткового покарання не в максимальному розмірі, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що буде сприяти виправленню засудженого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо правильності призначення додаткового покарання ОСОБА_7 , у касаційній скарзі не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених положеннями ст. 433 КПК України, не встановлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги захисника не вбачає.

Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3