Номер провадження: 11-кп/813/1937/25
Справа № 511/4407/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.04.2025 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Роздільна, Роздільнянського району, Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», раніше не судимого,

обвинуваченого у скоєні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.289 КК України у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР № 0000679 від 03.10.2024 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та йому призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, якщо він на протязі іспитового строку в 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього вироком суду обов`язки, передбачені ч.1 п.1,2 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до вироку суду першої інстанції:

02 жовтня 2024 року близько 19 години 20 хвилин ОСОБА_8 перебував біля мийки автомашин, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , де між ним та потерпілим ОСОБА_10 виник словесний конфлікт, на ґрунті особистих неприязних стосунків, в ході якого у ОСОБА_8 винник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме: автомобілем марки ВАЗ 21063 з реєстраційним номером НОМЕР_2 , 1992 року випуску, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_11 та фактично перебував у користуванні ОСОБА_10 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом, 02.10.2024 року біля 19 години 32 хвилин ОСОБА_8 діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, спочатку почав погрожувати ОСОБА_10 застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я, а після відмови останнього у передачі документів та ключів від автомобілю ВАЗ 21063 з реєстраційним номером НОМЕР_2 , застосував до ОСОБА_10 фізичне насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я, що виразилось у нанесенні двох ударів в ділянку обличчя ОСОБА_10 , в результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді саден з локалізацією у лівій виличній ділянці обличчя.

Подолавши опір ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , діючи умисно і цілеспрямовано, спочатку забрав ключі від транспортного засобу та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а в подальшому незаконно заволодів транспортним засобом марки ВАЗ 21063 з реєстраційним номером НОМЕР_2 , 1992 року випуску, після чого вказаним транспортним засобом розпорядився на власний розсуд, чим завдав матеріального збитку потерпілому ОСОБА_10 на суму 45537,18 гривень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій, прокурор Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання та звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції досить формально віднісся до визначення щирості каяття, не врахувавши послідовну практику Верховного Суду. Судом також не враховано того, що ОСОБА_8 вчинив інкримінований йому злочин із застосуванням насильства, в той час, коли відносно нього Роздільнянським районним судом Одеської області розглядався обвинувальний акт за обвинуваченням за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, що свідчить про відсутність критичної оцінки поведінки обвинуваченого.

Також прокурор зазначає, що суд безпідставно визнав факт добровільного відшкодування шкоди, оскільки транспортний засіб, яким незаконно заволодів ОСОБА_8 вилучено працівниками поліції у обвинуваченого та повернуто користувачу. При цьому, матеріали справи не містять відомостей, які свідчать про те, що ОСОБА_8 активно сприяв розкриттю злочину; потерпілий у своїй заяві не висловлював думку щодо відсутності у нього будь-яких претензій до обвинуваченого.

Крім того наголошує, що інкримінований злочин ОСОБА_8 вчинено 02.10.2024 року, а мобілізовано його 10.12.2024 року, тому мобілізація ОСОБА_8 за таких обставин є виконання ним обов`язку, а не добровільна дія, що знижує її значення, як пом`якшуючої обставини.

На підставі цього просить вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.04.2025 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч.2 ст.289 КК України призначити покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

В судовому засіданні апеляційного суду, прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, натомість обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 , заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був здійснений без дослідження доказів на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, а в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.289 КК України, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Що стосується призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , то апеляційний суд не погоджується з доводами прокурора про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а отже неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке потягло за собою призначення надто м`якого покарання.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За результатами апеляційного розгляду, апеляційний суд приходить до висновку про те, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог статей 50, 65 КК України, а також врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, у зв`язку з чим, такі доводи апеляційної скарги визнає необґрунтованими.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на ті обставини, що оскарженим вироком ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна, тобто в межах санкції зазначеної статті кримінального закону.

Стверджуючи про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_8 через надмірну м`якість, прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок в цій частині та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з конфіскацією майна, тобто таке саме основне покарання, яке призначено судом першої інстанції, але з застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації майна.

За таких обставин доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через надмірну м`якість, апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, за результатами апеляційного розгляду апеляційний суд, визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, не в повній мірі врахував тяжкість злочину та особу обвинуваченого.

Положеннями ч.1 ст.409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є зокрема застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями частин 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з положеннями ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про застосування до обвинуваченого ст.75 КК України, суд повинен належним чином дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для прийняття рішення, й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 12 березня 2019 року у справі № 520/3854/17 вказала про те, що за тих самих даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують покарання, звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону, звільнивши ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на обґрунтування прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Зокрема, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не навів достатніх мотивів звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, а застосувавши зазначену правову норму, допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги прокурора, що у даному кримінальному провадженні відсутня пом`якшуюча обставина, передбачена п.1 ч.1 ст. 66 Кримінального кодексу України, - щире каяття обвинуваченого. На думку сторони обвинувачення, обвинувачений не виявив щирого розкаяння у вчиненому, а тому підстав для визнання такої обставини судом немає.

Однак апеляційний суд не приймає наведені доводи прокурора, оскільки такі твердження не відповідають дійсності, оскільки сама сторона обвинувачення у затвердженому обвинувальному акті зазначила про наявність цієї обставини, прямо вказавши її серед пом`якшуючих. Під час судового розгляду ця обставина знайшла своє підтвердження - обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, надав послідовні пояснення, які сприяли з`ясуванню фактичних обставин справи, та висловив готовність понести відповідальність за свої дії.

Таким чином, суд приходить до висновку, що щире каяття обвинуваченого є доведеною обставиною, яка відповідно до вимог ст. 66 КК України підлягає врахуванню при призначенні покарання як така, що пом`якшує його ступінь. Доводи прокурора про відсутність вказаної обставини визнаються судом необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Колегія суддів не погоджується з твердженнями прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував факт наявності іншого обвинувального акту щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Так, відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.

Отже, сам по собі факт наявності іншого обвинувального акту чи здійснення судового розгляду в іншому кримінальному провадженні не є доказом вини особи та не створює для суду жодних правових наслідків до моменту ухвалення вироку.

Суд не має права оцінювати або враховувати такі відомості як обставини, що характеризують особу обвинуваченого, оскільки це суперечило б презумпції невинуватості та принципу законності судового розгляду. Врахування не підтверджених вироком відомостей про інше кримінальне провадження фактично призвело до порушення гарантій справедливого судового розгляду.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги факт наявності іншого обвинувального акту стосовно обвинуваченого, оскільки до набрання законної сили вироком у тій справі ця обставина не має жодного юридичного значення та не може впливати на оцінку доказів чи визначення міри покарання.

Попри це, апеляційний суд приймає доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно послався активне сприяння, оскільки розкриття злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту убачається, що орган досудового розслідування не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що ОСОБА_8 не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи. Водночас слід зазначити про те, що у вироку суд, визнаючи обставиною, що пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину, не зазначив, які саме дії обвинуваченого суд розцінив як активне сприяння розкриттю злочину.

Відсутність претензій з боку потерпілого, на яку послався суд першої інстанції, не може бути визнана обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки відсутність таких претензій обумовлена не добровільним відшкодуванням обвинуваченим завданої шкоди, а тим, що транспортний засіб, яким заволодів обвинувачений, був виявлений та вилучений правоохоронними органами і, згідно вироку, підлягає поверненню потерпілому.

Також апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції формально враховано тяжкість злочину та не в повній мірі взяті до уваги відомості про особу обвинуваченого, не надано оцінки низці обставин, які мають значення для застосування ст. 75 КК України.

Так, об`єктом вчиненого ОСОБА_8 злочину є суспільні відносини у сфері охорони права власності, непорушність яких гарантовано Конституцією України, ступінь тяжкості вчиненого злочину, згідно до ст.12 КК України, відноситься до тяжкого злочину.

Не приділено належної уваги тому, що обвинувачений ОСОБА_8 , будучи особою працездатного віку, офіційно не працевлаштований, постійного законного джерела прибутку не має, що і стало підґрунтям для вчинення корисливого тяжкого злочину.

Той факт, що обвинувачений має сім`ю, одружений, має неповнолітню дитину, відсутність претензій з боку потерпілого у даному конкретному випадку на думку апеляційного суду не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість його виправлення без відбування покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Без відбування обвинуваченим покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст.50 КК України мети, захистити права і свободи інших осіб від протиправних посягань, а відтак застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 статті 75 КК України не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, не ґрунтується на досліджених обставинах кримінального провадження та вимогах закону, а тому апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції застосований закон про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

Що стосується тверджень прокурора щодо, необхідності призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, апеляційний суд вважає їх недоцільними, оскільки санкцією ст. 289 ч. 2 КК України таке додаткове покарання передбачено як альтернативне, а не обов`язкове.

Крім того, ОСОБА_8 визнав свою вину, викрадений автомобіль було повернуто потерпілому, у зв`язку з чим останній цивільний позов не заявляв.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що мета покарання виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, може бути досягнута без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Враховуючи положення ст. 65 КК України, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування конфіскації майна та вважає її призначення надмірним у даному випадку.

Що кореспондується з висновком Верховного Суду викладеному у постанові (справа № 759/20318/19) від 28 листопада 2023 року.

Таким чином, зазначені обставини, відповідно до положень п.4) ч.1 ст.409; п.2) ч.1 ст.413; п.4) ч.1 ст.420 КПК України, є підставами для часткового задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування оскарженого вироку відносно ОСОБА_8 в частині звільнення обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробовуванням та ухвалення нового вироку в цій частині.

Керуючись статтями 370, 372, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532, 615 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.04.2025 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у скоєні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.289 КК України у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР № 0000679 від 03.10.2024 року скасувати в чистині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.289 КК України покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі без конфіскацією майна.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим у той самий строк з дня отримання копії вироку.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4