ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/5746/21

Провадження № 11-кп/820/189/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.307 ч.ч. 2,3, ст.311 ч.3, ст. 313 ч.3 КК України, у кримінальному провадженні №0000300, внесеному до ЄРДР 12.11.2019 року-

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 січня 2026 року,за результатами розгляду клопотання прокурора, ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 307 ч.ч. 2,3, ст.311 ч.3, ст. 313 ч.3 КК України, подовжено термін тримання під вартою до 12 березня 2026 року, включно.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд виходив із тяжкості інкримінованих злочинів, частина з яких є особливо тяжкими, а отже, на переконання суду, продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду, незаконного впливу на свідків.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказане рішення обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що тривалий час знаходиться під вартою, а тому просить змінити раніше обраний йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який - домашній арешт або зменшити розмір застави, оскільки для нього сума застави визначена апеляційним судом є непосильною.

Зазначає, що він не має жодного стосунку до цієї справи, що підтвердив у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 . Це також підтверджується відеозаписом, який був переглянутий, проте суд не звернув на це увагу.

На думку ОСОБА_7 , дії суду свідчать про упереджене ставлення до нього, оскільки під час спроб висловити зауваження він не був почутий. Крім того, його клопотання постійно ігноруються судом або вирішуються не на його користь.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного перегляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу та просили задовольнити її з викладених підстав. Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисту.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарнатовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ст.177 ч.2 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ст.177 ч.1 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обґрунтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу в виді тримання під вартою на час судового розгляду. Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, а саме: у незаконному виготовленні, придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту, а також незаконному збуті наркотичних засобів та психотропних речовин, вчиненні повторно, організованою групою, в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ст.307 ч.ч. 2,3 КК України; у незаконному придбанні, зберіганні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, вчиненому повторно, організованою групою, в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ст.311 ч.3 КК України; у незаконному придбанні, зберіганні обладнання, призначеного для виготовлення психотропних речовин, вчиненому повторно, організованою групою, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ст.313 ч.3 КК України; за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна.

Також, приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту, колегія суддів виходить з обставин пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, враховує підвищену суспільну небезпечність злочинів, пов`язаних із сферою обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інших кримінальних правопорушень проти здоров`я населення, їх вчинення в складі організованої групи, а також враховує дані про особу обвинуваченого, який судимий 23.07.2012 Ленінським районним судом м. Донецьк Донецької області за ст. 128, ст. 70 КК України та притягувався до кримінальної відповідальності 27.12.2019 року Хмельницьким ВП ГУНП в Хмельницькій області за ст. 125 ч.1 КК України.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів, виходячи із тяжкості пред`явленого обвинувачення, суворості покарання, яке може бути йому призначено судом у разі доведеності його вини в інкримінованих злочинах, та відомостей про особу ОСОБА_7 , вважає, що існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, останній може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, враховуючи і те, що по справі продовжується судове слідство, досліджуються письмові докази, допитуються свідки.

Вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі про застосування до нього запобіжного заходу, у вигляді домашнього арешту,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора не встановлено достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу. Не наведено доводів, які б вказували на належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі обрання йому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою і в апеляційній скарзі.

Апеляційні доводи захисту про зменшення розміру застави, колегія суддів також вважає безпідставними.

Розмір застави визначається судом з урахуванням низки обставин і фактів. А саме - обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; помірності обраного розміру застави та можливості її виконання, розміру доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа. Тобто розмір застави прямо пропорційно залежить від перерахованих складових. А тому в разі зміни будь-якого з названих чинників має бути змінений і розмір застави.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Аналізуючи апеляційні вимоги обвинуваченого в частині зменшення розміру застави, колегія апеляційного суду виходить з того, що сума застави, яка була визначена ухвалою суду першої інстанції від 12.09.2020 року у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 175 760,00 грн., була зменшена ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 03.12.2026 року до 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151400 грн.

При зменшенні розміру застави колегією апеляційного суду були враховані обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, тривалість перебування його під вартою, тривалість судового розгляду (на даний час досліджуються докази), а також реальну можливість її внесення обвинуваченим.

Колегія суддів також враховує, що ризики, які стали підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу, на теперішній час не втратили своєї актуальності та не зменшилися настільки, щоб обґрунтовувати подальше зменшення розміру застави. Будь-яких нових обставин, які б свідчили про істотну зміну майнового стану обвинуваченого або про зниження наявних процесуальних ризиків, стороною захисту не наведено та належними доказами не підтверджено.

За таких обставин, колегія апеляційного суду доходить висновку, що визначений ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 03.12.2026 року розмір застави в сумі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151400 грн., є обґрунтованим, співмірним та таким, що відповідає вимогам кримінального процесуального закону на данному етапі судового розгляду, а тому підстав для його подальшого зменшення не вбачається.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про його непричетність до інкримінованого кримінального правопорушення та упереджене ставлення до нього суду першої інстанції колегія суддів не розглядає, оскільки оцінка доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності для доведення винуватості особи належить до виключної компетенції суду, який здійснює судовий розгляд по суті, і не може бути предметом перевірки апеляційним судом під час перегляду судового рішення щодо запобіжного заходу.

У підсумку, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, обумовлюють доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та виправдовують обмеження його особистої свободи на певний час.

З огляду на наведене, ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни, за вимогами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 січня 2026 року, якою строк тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено до 12 березня 2026 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3