Справа № 304/2304/25 Провадження № 1-кп/304/164/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2026 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160 від 10 серпня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

У С Т А Н О В И В:

На розгляді в Перечинському районному суді перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 подала до суду клопотання про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160 від 10 серпня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Подане клопотання мотивує тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України та має бути повернутий прокурору виходячи з наступного.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Як зазначено в ч 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Згідно з ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У зв`язку з цим, захисник просить звернути увагу на те, що сторона обвинувачення порушила презумпцію невинуватості щодо ОСОБА_4 , оскільки в категоричній формі в обвинувальному акті стверджує про вчинення останнім кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 332 КК України, однак винуватість особи ще не встановлена судом.

Висунуте ОСОБА_4 обвинувачення не містить вказівки на те, у яких саме діях виразилось кримінальне правопорушення, що йому інкримінується: чи він переправляв осіб через державний кордон України, чи він сприяв їх вчиненню та якими саме порадами, вказівками, наданням засобів, усуненням перешкод.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 , на думку захисту, складений з порушенням вимог п.п. 5 та 7 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в обвинувальному акті відсутній виклад фактичних даних та обставин із посиланням на докази на підстави яких вони були встановлені, також відсутнє обґрунтування, на підставі чого зроблено висновок обвинувачення та не надано підтверджень виконання вимог ст. 94 КПК щодо оцінки доказів, а тому вважати зазначені в обвинувальному акті дані фактичними немає жодних підстав. В обвинувальному акті, окрім іншого, мають зазначатися обставини, що пом`якшують покарання. Зазначено, що такі обставини не встановлені. Слово «не встановлені» не є тотожнім слову «відсутні (чи наявні)». Невстановлення даних обставин є ознакою бездіяльності слідчого та прокурора, їх неупередженості, а не доказом відсутності таких обставин. Пом`якшувальні обставини у ОСОБА_4 наявні (шестеро малолітніх дітей, активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття та інше). В обвинувальному акті, окрім іншого, має зазначатися виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та його формулювання. Якщо в обвинувальному акті немає жодного посилання на жоден доказ, немає жодного обґрунтування, на підставі чого зроблені висновки обвинувачення, дані обвинувального акту не є фактичними, а є припущеннями та домислами, що є порушенням ст. 17 КПК України та ст. 62 Конституції України, ст. 6 ЕКПЛ, та п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Обвинувачий ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 підтримали заявлене в інтересах обвинуваченого клопотання і просили повернути обвинувальний акт прокурору.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання захисника і повернення обвинувального акта прокурору, як необґрунтованого. Вважає, що сторона обвинувачення дотрималась вимог до обвинувального акта, визначених у ст. 291 КПК України, і немає законних підстав для повернення цього акта прокурору. Наведені стороною захисту доводи, на його думку, не можуть слугувати підставою для повернення обвинувального акта. Просив відмовити у задоволенні клопотання захисника.

Вислухавши захисника, думку обвинуваченого, прокурора, дослідивши клопотання, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

При цьому законодавець надає суду право, а не встановлює обов`язок під час підготовчого судового засідання повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України (постанова Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 520/8135/15-к).

Положеннями ч. 2 ст. 291 КПК України встановлено вимоги до обвинувального акта, згідно з якими обвинувальний акт повинен містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого; прізвище ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта; дату та місце його складання та затвердження. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

В обвинувальному акті зазначається виклад основних фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, що в своїй сукупності по суті і є обвинуваченням. Ці фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість стороні захисту зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. При цьому конкретність і чіткість пред`явленого обвинувачення не може пов`язуватися з надмірною деталізацією злочину або з аргументацією сторони обвинувачення на підтвердження описаних в обвинувальному акті відомостей. Адже в першому випадку це нав`язування стороні обвинувачення позиції сторони захисту і, відповідно, порушення засад диспозитивності і змагальності, а в другому виходить за межі дослідження обвинувального акту на етапі підготовчого судового засідання і є процесуальною діяльністю сторін на підтвердження своїх позицій і спростування позицій процесуального опонента.

В контексті обвинувального акта, що розглядається, фактичні обставини, які «супроводжують» сформульоване прокурором обвинувачення, містять всі необхідні відомості для розуміння захистом як самого пред`явленого обвинувачення, так і визначення обсягу доказування сторонами під час судового розгляду.

Необхідно наголосити, що суд не може вказувати прокурору як викласти формулювання обвинувачення або удосконалити фактичний виклад обставин, як і не вправі спонукати прокурора до корегування обвинувального акта, внесення до нього змін, у тому числі щодо фактичних обставин інкримінованого злочину та інших обставин, які підлягають доказуванню під час судового розгляду. В обвинувальному акті викладається те обвинувачення, яке прокурор вважає встановленим. В свою чергу, судовий розгляд може здійснюватися лише в межах висунутого обвинувачення, тому дослідження судом обставин про які зазначає прокурор в обвинувальному акті є предметом розгляду в судовому засіданні кримінального провадження по суті, а первісне їх зазначення в процесуальному рішенні - обвинувальному акті є прерогативою прокурора.

Зазначені захисником обставини щодо не повного розкриття механізму та характеру дій обвинуваченого не свідчать про невідповідність обвинувального акта вимогам закону, а свідчать про те, що саме такі дані були отримані під час досудового розслідування. Їх відповідність фактичним обставинам і підтвердження або не підтвердження доказами є процесуальною діяльністю суду за наслідками комплексного дослідження та оцінки наданих сторонами доказів на пізніших етапах судового провадження.

Суд вважає, що формулювання обвинувачення є зрозумілим, чітким та достатньо визначеним для здійснення належного правового захисту обвинуваченого.

Щодо доводів про невідповідність обвинувального акта вимогам п.п. 5, 7 ч. 2 ст. 291 КПК України в частині викладу фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, а також сформульованого обвинувачення.

Аналіз ст. 91 КПК України дає можливість побачити, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, форма співучасті, якщо наявна, та інші обставини та факти, що стосуються вчиненого протиправного діяння, у тому числі розкривають причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням та наслідками), винуватість обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, а також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Системний аналіз ст. 91 КПК України та ст. 291 КПК України дає можливість зробити висновок, що обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, втілюються у такій частині обвинувального акту як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування визначається як процес, що полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. І якщо відповідно до ст. 92-94 КПК України сторони кримінального провадження мають право збирати, перевіряти та оцінювати докази, то суд має право лише оцінювати зібрані у кримінальному провадженні докази з метою підтвердження чи спростування обставин, що визначені у ст. 91 КПК України.

Оскільки кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, то суд доходить висновку, що прокурор, як сторона кримінального провадження, є самостійним у визначені фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення, розкриття характеру дій обвинувачених та суті злочину. Такий висновок, зокрема, підтверджується і тим, що відповідно до ст. 291 КПК України в обвинувальному акті зазначаються ті фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, які «прокурор вважає встановленими».

Отже, встановлення та виклад фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення та здійснення правової кваліфікації кримінального правопорушення є дискреційними повноваженнями прокурора, а тому викладаються в обвинувальному акті у такому виді, в якому вважає за необхідне саме прокурор.

На додаток до цього ККС ВС у постанові від 03.07.2019 у справі № 273/1053/17 зазначив, що кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг та повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною або неповною кваліфікацією дій обвинуваченого, визначення ж обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що визначення повноти формулювання обвинувачення, розкриття характеру дій обвинувачених та суті злочину, підтвердження або спростування фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення на основі зібраних доказів, вирішення питання про достатність доказів на підтвердження ознак та елементів складу кримінального правопорушення здійснюється судом лише під час судового розгляду по суті шляхом оцінки доказів, зібраних у змагальному кримінальному провадженні. Вирішення цих питань під час підготовчого судового засідання суперечить призначенню цієї стадії кримінального провадження.

За результатами перевірки змісту обвинувального акта судом встановлено, що він відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України та не містить у цій частині недоліків, які перешкоджають призначенню та проведенню судового розгляду.

Доводи сторони захисту зводяться до незгоди з фактичними обставинами інкримінованих кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, а також до незгоди із способом формулювання обвинувачення, який застосовується прокурором в обвинувальному акті. Захист вважає всі відомості, що викладені в обвинувальному акті, такими, що не відповідають дійсності, не містять ознак складів інкримінованих правопорушень, не дають можливості зробити висновок про вчинення якогось правопорушення.

Таким чином, суд вважає відповідні доводи сторони захисту необґрунтованими та такими, що не свідчать про наявність підстав для повернення обвинувального акта.

В свою чергу розгляд судом решти аргументів сторони захисту, зокрема, тих які, стосуються порушення презумпції невинуватості, то суд не вважає це порушенням, що тягне за собою повернення обвинувального акта прокурору.

Крім цього, захисником ОСОБА_5 наведено також інші доводи, які не потребують здійснення судом детального аналізу, оскільки, з урахуванням встановлених обставин та вимог кримінального процесуального закону, вони не мають вирішального значення при вирішенні питання про повернення обвинувального акта прокурору.

При цьому суд керується усталеною практикою Європейського суду з прав людини, згідно якої стаття 6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент (VandeHurk v. theNetherlands, 19 April 1994, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007§30). При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09 грудня 1994 року, № 303-A, §29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, §58).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України та не обмежує прав сторони захисту. Підстав для його повернення прокурору за зазначеними мотивами не встановлено.

За таких обставин, оскільки правових підстав для повернення обвинувального акта прокурору немає, суд відмовляє в задоволенні клопотання сторони захисту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 36, 291, 314, 369, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акта прокурору відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню не підлягає.

Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

На підставі ч. 2 ст. 376 КПК України повний текст ухвали складено 27 січня 2026 року.

Головуюча:ОСОБА_1