УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 293/1095/17

провадження № 51-4392 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від

13 жовтня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 вирішено обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з

ОСОБА_5 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 15 000 грн та

150 000 грн моральної шкоди.

Задоволено позов прокурора Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Черняхівської селищної ради, третя особа на стороні позивача - КНП «Черняхівське ТМО» Черняхівської селищної ради, стягнуто з ОСОБА_5 на користь Черняхівської селищної ради Житомирського району Житомирської області кошти витрачені КНП «Черняхівське ТМО Черняхівської селищної ради на стаціонарне лікування ОСОБА_7 в

розмірі 16 587, 09 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 20 липня 2017 року, близько 14 год, перебував поблизу будинку

АДРЕСА_1 , де на ґрунті неприязних відносин в нього виник злочинний умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 у даний час зайшов до вищевказаного будинку, де на ліжку побачив ОСОБА_7 , після чого наніс останньому кулаками рук близько 18 ударів по голові, внаслідок чого спричинив

потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_7 .

У касаційній скарзі захисник просить змінити оскаржувані судові рішення, призначити ОСОБА_5 покарання з урахуванням вимог ст. 69 КК України та звільнити йоговід відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 цього Кодексу. В обґрунтування вказує, що призначене засудженомупокарання у виді позбавлення волі на строк 7 років є надто суворим й таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі

ОСОБА_5 . На його думку, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги наявність підстав для застосування ст. 69 КК України, у зв`язку з чим ОСОБА_5 не було призначено більш м`яке покарання ніж передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 цього Кодексу. Стверджує, що обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, серед іншого, є щире каяття, часткове відшкодування завданої злочином шкоди, а також перебування на утриманні у засудженого трьох дітей.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за

ч. 2 ст. 121 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині не перевіряються.

Стосовно доводів ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, в силу ст. 89 КК України не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, визнав вину, однак матеріальну шкоду в повному обсязі потерпілій не відшкодував, а також щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують.

Крім цього, суд зазначив, що для призначення покарання нижче від найнижчої межі необхідна наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та характеризують особу винного. Однак, на переконання суду, щире каяття

ОСОБА_5 лише під час судових дебатів та часткове відшкодування шкоди не знижують істотним чином тяжкість вчиненого злочину, а тому у даному випадку відсутні підстави для застосування ст. 69 КК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання в межах мінімальної межі визначеної санкцією

ч. 2 ст. 121КК України.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, захисник ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, яка є аналогічною доводам його касаційної скарги, в якій просив змінити рішення суду першої інстанції, призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Спростовуючи доводи скарги, апеляційний суд вказав, що призначаючи

ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції врахував всі обставини, на які посилається сторона захисту, та з огляду на фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, беручи до уваги особу обвинуваченого, вважав, що виправлення останнього можливе лише протягом визначеного судом строку в умовах ізоляції від суспільства.

За приписами ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінальних правопорушень) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох

(не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

В поєднанні з обставинами (обставиною), яка пом`якшує покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування ст. 69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги захисника щодо можливості призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 121 цього Кодексу, є неспроможними, оскільки за обставинами цього кримінального провадження не встановлено умов для її застосування, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а обставини, на які посилається захисник, повністю враховані судами при призначенні засудженому покарання у мінімальному розмірі, визначеномусанкцією вказаної статті.

Разом з цим, суд касаційної інстанції зазначає, що відсутність підстав для пом`якшення призначеного засудженому покарання у виді 7 років позбавлення волі, про що зазначено вище, виключає можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України, оскільки у цьому випадку не дотримується одна із умов застосування цього інституту, а саме призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та визначенні порядку його відбування, ОСОБА_4 у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 09 червня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3