Номер провадження: 11-кп/813/1934/25
Справа № 521/1726/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000178 від 18.03.2025 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Хаджибейського районного суду м.Одеси від 20.05.2025 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Цебрикове, Великомихайлівського району, Одеської області, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 26.10.2023 року Великомихайлівським районним судом Одеської області за ч.4 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, який 08.02.2024 року був змінений Одеським апеляційним судом в частині призначеного покарання, остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст.75 КК України був звільнений від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Великомихайлівського районного суду Одеської області від 26.10.2023 року, який 08.02.2024 року був змінений Одеським апеляційним судом в частині призначеного покарання та ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України був звільнений від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки, та остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років та 1 (один) місяць.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишений без змін.

Строк відбуття покарання обвинуваченому відраховується з 21.01.2025 року.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він, 20.01.2025 року, близько 13 год 48 хв, перебуваючи у маршрутному таксі №201 за адресою: м.Одеса, вул.Святослава Ріхтера. 148, яке зупинилося на зупинці громадського транспорту «Овідіопольська дорога» почав прямувати до виходу. У цей момент ОСОБА_8 помітив раніше не знайому йому потерпілу ОСОБА_9 , яка сиділа на вільному місці з правої сторони біля вхідних дверей та тримала в руках мобільний телефон блакитного кольору, марки «ОРРО А60», модель «СРН2631», іmeі (1): НОМЕР_1 , іmeі (2): НОМЕР_2 в середині якого знаходилась сім-карта оператора «Київстар» із номером НОМЕР_3 . В цей час, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, а саме зазначеного мобільного телефону, який належить ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом та з метою особистого збагачення, в умовах воєнного стану, ОСОБА_8 направляючись у бік виходу маршрутного таксі №201 проходячи вздовж потерпілої ОСОБА_9 , яка в цей час сиділа, правою рукою та шляхом ривку вирвав із її руки належний їй мобільний телефон блакитного кольору, марки «ОРРО А60», модель «СРН2631», іmeі (1): НОМЕР_1 , іmeі (2): НОМЕР_2 в середині якого знаходилась сім-карта оператора «Київстар» із номером НОМЕР_3 , тим самим заволодів ним та почав бігти, усвідомлюючи, що його дії стали помічені і оцінюються як відкрите викрадення чужого майна, з місця вчинення злочину зник, тим самим отримав реальну змогу розпорядитися викраденим майном на власний розсуд. Своїми протиправними діями. ОСОБА_8 спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 5702,45 грн.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просить змінити вирок суду в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України у виді 5 років позбавлення волі, та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Захисник вважає, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Захисник звертає увагу, що ОСОБА_8 під час досудового розслідування та судового розгляду повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, а злочин вчинено внаслідок збігу тяжких сімейних обставин.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу; думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення; перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги

Згідно з положеннями ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави в ід кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура

Відповідно до вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в обсязі, визначеному в порядку ч.3 ст.349 КПК.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_8 злочину, не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого стосовно незаконності вироку в частині призначеного покарання, зокрема щодо можливості застосування при призначенні покарання положень ст.ст.69, 75 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Колегія суддів третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 03 лютого 2021 року (справа №629/2739/18) зауважила про те, що ч.1 ст.69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.186 КК України, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином; вчинення кримінального правопорушення в період відбуття покарання у виді іспитового строку; особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який перебуває у молодому віці 19 років, працевлаштований неофіційно, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває; відсутність тяжких наслідків від вчинення злочину; відсутність будь-яких претензій матеріального та морального характеру з боку потерпілої.

В якості обставин, які пом`якшують покарання, суд першої інстанції врахував щире каяття та визнання вини.

Обставини, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, місцевим судом не встановлено.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на таке.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п.3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, і чи повинен він його відбувати реально, суд першої інстанції в повній мірі врахував особу обвинуваченого, який раніше вже притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, вчинив новий злочин проти власності під час іспитового строку за попереднім вироком.

За наведених обставин місцевий суд не знайшов підстав для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду щодо призначеного покарання, оскільки будь-яких обставин, які б істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на законних підставах призначив обвинуваченому покарання в межах санкції статті кримінального закону, яке є мінімальним, яке останній повинен відбувати реально.

Колегія суддів наголошує, що вчинення особою під час іспитового строку нового кримінального правопорушення є порушенням умов застосування ст.75 КК. У такому випадку суд повинен призначити особі остаточне покарання на підставі ст.71 цього Кодексу у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, що і було зроблено місцевим судом. При цьому повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням у такому випадку є неприпустимим.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 27.08.2020 року (справа №127/10266/19; провадження№ 51-2412 км 20).

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст.50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржений вирок є належно вмотивованим та обґрунтованими, за змістом відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд та положення закону, якими він керувався ухвалюючи вирок.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Хаджибейського районного суду м.Одеси від 20.05.2025 року в кримінальному провадженні №0000178 від 18.03.2025 року, яким ОСОБА_8

засуджено за ч.4 ст.186 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для особи яка утримується під-вартою з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4