УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 216/2565/17

провадження № 51-4441ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001603 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, місцевий суд частково приєднав невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року та призначив засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, застави, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 визнано винуватим у таємному викраденні майна (крадіжці), поєднаному з проникненням у житло, вчиненому повторно (ч. 3 ст. 185 КК). Так, у середині серпня 2017 року, більш точний час досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_4 умисно, з корисливих мотивів, діючи повторно, за допомогою ключів (які він взяв без дозволу власниці будинку АДРЕСА_2 ) відкрив двері та проник у квартиру АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав телевізор марки «Toshiba», модель «32Р1300DG», вартістю 4 854,67 грн, що належить ОСОБА_6 , чим спричинив йому матеріальної шкоди на зазначену суму.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 14 серпня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує, що телевізор не був наданий експерту для проведення експертизи, а визначена вартість викраденого майна, на переконання скаржника, є лише припущенням експерта. Також стверджує про незабезпечення місцевим судом ОСОБА_4 права на надання показань. Крім того, за твердженням скаржника, порушено приписи ст. 365 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки засудженому не було надано можливості виступити з останнім словом. Вказує також на те, що відсутність фіксації цієї стадії судового розгляду на технічному носії інформації свідчить про недотримання принципу повного фіксування судового процесу.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 КПК.

Так, установлені судом першої інстанції обставини підтверджено сукупністю доказів, а саме показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також протоколом огляду місця події від 20 серпня 2017 року, протоколом огляду предмета від 26 жовтня 2017 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 жовтня 2017 року, висновком експерта № 37/12.1/617 від 31 жовтня 2017 року, протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 від 24 листопада 2017 року.

Щодо доводів про ненадання для проведення експертизи об`єкта дослідження

Насамперед Суд зауважує, що такі аргументи були предметом перевірки апеляційного суду та визнані неспроможними, з огляду на те, що приписи п. 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 № 1950/5), надають право слідчому під час вирішення питання про призначення експертизи навести детальний опис ознак предмета дослідження та фактично не надавати його на дослідження. Урахувавши викладене, а також обставини щодо ризику пошкодження речового доказу під час направлення до експертної установи, апеляційний суд дійшов висновку, що уповноважена особа законно прийняла рішення навести детальний опис об`єкта дослідження та не надавати його безпосередньо на дослідження, а повернути потерпілому. За вказаних обставин ненадання на дослідження експерту об`єкта дослідження не призводить до недопустимості висновку експерта.

Також апеляційний суд зауважив, що посилання на наявність у висновку експерта поняття «ймовірно» не свідчить про істотне порушення закону, адже експерт, аналізуючи ринок товарів та послуг, бере до уваги середньо-статистичну ціну на відповідний товар та вказує її як ймовірну. З огляду на те, що викрадене в потерпілого майно було в користуванні ймовірний висновок суд взяв до уваги, як належний доказ, що підтверджує вартість майна.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та додатково зауважує, що усупереч твердженням скаржника, та обставина, що експерт не оглянув безпосередньо річ, щодо якої він склав висновок про вартість, не свідчить про неправомірність покладення висновку експерта як доказу в основу обвинувального вироку стосовно ОСОБА_4 , як і не свідчить про порушення приписів КПК експертом, зокрема вимог п. 1 ч. 5 ст. 69 КПК, згідно з якими експерт зобов`язаний особисто провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому запитання, а в разі необхідності - роз`яснити його.

Крім того, Суд зауважує, що здійснення експертного дослідження без безпосереднього вивчення експертом викрадених товарів не суперечить положенням п. 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 № 1950/5), якими передбачено, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що згідно з приписами частин 1, 2 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Необхідно також зауважити, що ч. 1 ст. 356 КПК передбачено, окрім іншого, що за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що експерту можуть бути поставлені запитання щодо наявності в нього спеціальних знань та кваліфікації з досліджуваних питань (освіти, стажу роботи, наукового ступеня тощо), дотичних до предмета його експертизи; використаних методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт дійшов висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші запитання, що стосуються достовірності висновку.

Отже, приписами КПК (ст. 356 КПК) надано право, зокрема, захиснику, обвинуваченому клопотати про допит експерта в суді, під час якого з`ясувати питання достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок. Однак захисник, стверджуючи про недостатність наданих експерту відомостей, через ненадання йому викраденого майна, з огляду на зміст касаційної скарги та копію оскаржуваної ухвали вказаним правом не скористався і, відповідно, висновки місцевого суду не було спростовано.

Стосовно ненадання показань ОСОБА_4 та реалізації його права на останнє слово

Передусім колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що були предметом перевірки апеляційного суду доводи захисника щодо ненадання засудженому останнього слова та визнані безпідставними, оскільки за результатами перевірки аудіозапису та журналу судового засідання цей суд встановив, що 16 липня 2024 року о 13:45:22 суд першої інстанції надав можливість ОСОБА_4 виступити з останнім словом перед виходом до нарадчої кімнати. Однак засуджений своє право на звернення до суду з останнім словом не використав з власних міркувань, а не з мотивів обмеження судом у такому праві.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та додатково зауважує, що посилання сторони захисту виключно на відсутність технічного запису останнього слова саме по собі не свідчить про порушення вимог ст. 365 КПК, оскільки цими приписами передбачено обов`язок суду надати обвинуваченому право на останнє слово. Водночас нереалізація засудженим права на останнє слово з власної волі не може розцінюватися як порушення кримінального процесуального закону судом.

Отже, узагальнені доводи захисника не спростовують висновків апеляційного суду, оскільки останній на підставі належної фіксації судового процесу - аудіозапису та журналу судового засідання встановив факт надання засудженому можливості виступити з останнім словом.

Неспроможними є й твердження скаржника про незабезпечення місцевим судом права на надання показань.

У цьому контексті Суд зауважує, що однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність - ст. 26 КПК. Приписами цієї статті, передбачено, зокрема, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Інша загальна засада кримінального провадження це змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 22 КПК). Відповідно до ч. 1 указаної статті кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 42 КПК передбачено, зокрема, що обвинувачений має право давати пояснення, показання з приводу підозри, обвинувачення чи в будь-який момент відмовитися їх давати. Однак захисник не зазначає у скарзі про неповідомлення обвинуваченого під час судового розгляду про ці права відповідно до ст. 345 КПК.

Згідно з оскарженим вироком, ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді першої інстанції винуватість не визнав, та жодних пояснень по суті обвинувачення не надав. Крім того, зі змісту ухвали апеляційного суду, а також доводів касаційної скарги не убачається щоб сторона захисту намагалась ініціювати повторний допит обвинуваченого під час апеляційного перегляду, якщо вона вважала наявною неповноту дослідження цього доказу. До того ж, із судових рішень не вбачається, що суд позбавив засудженого можливості надати показання щодо пред`явленого обвинувачення. Натомість реалізація передбаченого процесуального права пов`язана виключно з волевиявленням особи, яка є носієм цього права. З огляду на це вказані доводи захисника є безпідставними.

Щодо призначеного засудженому покарання

Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того, як установлено із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не тільки його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Водночас підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У цьому кримінальному провадженні, як випливає зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Отже, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, призначив засудженому справедливе покарання за вчинений ним злочин.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на приписах ст.ст. 370, 374, 419 КПК, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних рішеннях судів, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3