06 листопада 2025 року
справа № 214/2983/24
провадження № 51-2289км25
судді Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 , сформована відповідно до ч. 3 ст. 375 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у провадженні за касаційною скаргою прокурора на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 311 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Цю справу Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 06 листопада 2025 року (далі - Ухвала) передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від висновку щодо застосування норми права (ч. 1 ст. 69-1 КК) у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
Із рішенням Суду про наявність підстав для відступу від сформованого правового висновку не погоджуюся, а тому висловлюю свою позицію в окремій думці.
Так, колегія суддів вважає необхідним відступити від висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 14 квітня 2016 року (справа № 5-23кс (15)16) (далі - Постанова ВСУ) про те, що під час призначення покарання із застосуванням ст. 69-1 КК добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується (відсутність цієї ознаки не є перешкодою для застосування спеціальних правил призначення покарання) тоді, коли такі збитки або шкоду не заподіяно.
З огляду на постановку в Ухвалі проблеми правозастосування доцільно зосередитися на таких питаннях:
1) Чи дійсно за змістом приписів ч. 1 ст. 69-1 КК є безальтернативною неможливість її застосування у разі, якщо відсутнє фактичне заподіяння шкоди (завдання збитків) кримінальним правопорушенням?
2) Чи є правомірним на підставі ч. 1 ст. 69-1 КК призначення покарання, строк або розмір якого є меншим, ніж нижня межа санкції найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією відповідної статті (частини статті) Особливої частини КК?
Щодо першого питання
Згідно з ч. 1 ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
У пункті 2 ч. 1 ст. 66 КК передбачено обставину, що пом`якшує покарання - добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.
Насамперед варто зауважити, що за змістом поняття кримінального правопорушення, відображеного у ст. 11 КК, кожне кримінальне правопорушення є суспільно небезпечним діянням та заподіює або може заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
Однак, використані у п. 2 ст. 66 КК для формулювання обставини, яка пом`якшує покарання, - «добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди», поняття «завданий збиток» і «заподіяна шкода» не є тотожними поняттю істотної шкоди, що внутрішньо властива суспільній небезпеці як ознаці кожного кримінального правопорушення (з матеріальним, формальним чи усіченим складом).
Системне тлумачення норм ст. 11, п. 2 ст. 66, ст. 69-1 КК, а також норм Особливої частини КК, у яких йдеться про спричинення шкоди як наслідку об`єктивної сторони кримінального правопорушення, свідчить про відмежування вищевказаних понять та не виключає можливості, що не у всіх кримінальних провадженнях буде встановлено фактичне завдання збитку або заподіяння шкоди у сенсі норми п. 2 ст. 66 КК.
На мій погляд, у п. 2 ст. 66 КК йдеться про фактично завданий збиток і заподіяну шкоду саме потерпілому у результаті вчиненого кримінально протиправного діяння (а не самим фактом його вчинення), що, відповідно, створює можливість їх відшкодування чи усунення.
Цілком поділяю думку, висловлену в Постанові ВСУ, про те, що не всі ознаки, передбачені у пунктах 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК можуть бути наявними у кримінальному провадженні та, як убачалося у справі, яку розглядав ВСУ, за обвинуваченням за ч. 2 ст. 309 КК, засуджений вчиненням кримінального правопорушення нікому не завдав збитків та не заподіяв шкоду. Тобто ВСУ зробив висновок про можливість застосування норми ч. 1 ст. 69-1 КК у кримінальних провадженнях, коли збитки або шкоду кримінальним правопорушенням заподіяно не було.
До того ж, правозастосовний висновок у Постанові ВСУ ґрунтується на тлумаченні норми, заснованому на верховенстві права, принципах справедливості, рівності та індивідуалізації юридичної відповідальності, а також узгоджується з правилом застосування норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням, є доречним і виправданим на відміну від суто буквального тлумачення, пропонованого Судом під час передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Крім того, як вбачається зі сталої судової практики Верховного Суду (див. наприклад, постанови Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 215/3080/24, провадження № 51-5274км24, від 11 липня 2024 року у справі № 495/6756/23, провадження № 51-1141км24, від 07 листопада 2024 року у справі № 350/1941/19, провадження № 51-1753км23, від 08 листопада 2023 року у справі № 645/4180/17, провадження № 51-5129км23 та ін.), застосування норми ч. 1 ст. 69-1 КК відповідає вимогам правової визначеності, є однаковим, а отже за відсутності істотних змін у суспільних відносинах, законодавстві немає необхідності виносити на розгляд Великої Палати Верховного Суду питання про відступ від висновку у Постанові ВСУ.
Тому аргументи для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати, що ґрунтуються на аналізі особливостей конструкції диспозиції кримінально-правових норм, у яких визначено матеріальні, усічені та формальні склади кримінальних правопорушень, а також щодо наслідків кримінального правопорушення у виді шкоди матеріального і нематеріального характеру, та про те, що приписи ч. 1 ст. 69-1 КК вимагають встановлення і підтвердження доказами того, що шкода як у матеріальному її вимірі, так і нематеріальному, усунена або відшкодовано завданий збиток, - за відсутності зрозумілого пояснення Судом під час передачі провадження не ілюзорної, а практичної можливості винуватому «добровільно відшкодувати завданий збиток або усунути заподіяну шкоду» у кримінальному провадженні щодо кримінального правопорушення з формальним складом, де було заподіяно або могло бути заподіяно істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам, але фактично потерпілому не заподіяно шкоди та не завдано збитку, є неспроможними як підстава для іншого ніж у Постанові ВСУ висновку. Якраз запропонований колегією суддів в Ухвалі правовий висновок призведе до виникнення різної практики, стану правової невизначеності.
Щодо другого питання
Так, на відміну від статей 69, 69-2 КК, які передбачають підстави призначення саме більш м`якого покарання (як нижче від найнижчої межі, так і іншого більш м`якого виду), ніж передбачено законом, норма ч. 1 ст. 69-1 КК є нормою Загальної частини КК, яка визначає спеціальні правила призначення покарання, за наявності обставин, що його пом`якшують, відсутності обставин, що його обтяжують та за умови визнання вини.
Ці норми не конкурують, не створюють колізії, а є самостійними підставами призначення покарання за передбаченими у кожній з них правилами.
Застосування приписів ч. 1 ст. 69-1 КК у жодному разі не може суперечити ч. 3 ст. 65 КК (на приписах якої ґрунтовано позицію щодо передачі провадження), оскільки у ч. 1 ст. 69-1 КК в принципі не йдеться про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а ті випадки, коли дві третини строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією відповідної статті (частини статті) Особливої частини КК, будуть становити менше, ніж нижня межа санкції цього найбільш суворого виду покарання цілком узгоджуються із загальними засадами призначення покарання, передбаченими у ст. 65 КК, зокрема п. 2 ч. 1 про те, що суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК. Саме такими положеннями Загальної частини КК є ч. 1 ст. 69-1 КК, призначення покарання відповідно до якої є обов`язком суду, без можливості дискреції.
Отже, вважаю, що підстав для передачі цього провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду та для відступу від висновку, сформульованого в Постанові ВСУ, немає.
Суддя ОСОБА_1