Номер провадження: 11-кп/813/1747/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 28.03.2025 року, у кримінальному провадженні №0000557 від 08.08.2024 року, відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівськ Одеської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, працюючого кухарем у ФОП « ОСОБА_9 », одруженого, має на утриманні малолітню дитину, та батька, який є особою з інвалідністю 1-ї групи «А», який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваною вироком суду першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не застосовувався.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту його фактичного затримання при виконанні вироку, після набрання вироком законної сили.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 30.07.2024 близько 21:30 біля житлового будинку № 23 по вулиці Ільфа та Петрова в м. Одесі побачив ОСОБА_10 з її золотим ланцюжком на шиї, на якому висів золотий кулон останньої у вигляді ікони з зображенням «Божої Матері з Дитиною» та її срібний хрестик, після чого у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення цього майна ОСОБА_10 золотого ланцюжка із золотим кулоном та срібним хрестиком, вчинене в умовах воєнного стану.

Потім, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи в умовах дії воєнного стану, введеного у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, ОСОБА_8 біля вказаного будинку підійшов до ОСОБА_10 і правою рукою шляхом ривку відкрито викрав з шиї останньої її майно: золотий ланцюжок вагою 4,93 грама - вартістю 8 907 гривень 27 копійок, із золотим кулоном вагою 3 грами у вигляді ікони з зображенням «Божої Матері з Дитиною» - вартістю 5 420 гривень 25 копійок та з срібним хрестиком вагою 1 грам - вартістю 32 гривні 19 копійок.

Після цього, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном втік, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши майнову шкоду ОСОБА_10 на загальну суму 14 359 гривень 71 копійка.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій обвинувачена ОСОБА_8 захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вирок підлягає зміні в частині призначення покарання через його суворість.

Доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, скоїв злочин без насильства чи погрози його застосування, потерпіла не наполягала у застосуванні у застосуванні покарання у вигляді позбавлення волі та надала до суду першої інстанції заяву у якій зазначила, що будь-яких претензій не має до обвинуваченого.

Просить вирок змінити в частині призначення покарання та призначити покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_8 із застосуванням ст. 75 КК України.

Потерпіла ОСОБА_10 будучи належним чином сповіщеною про дату та час в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила. При цьому клопотань про її обов`язкову участь у судовому засіданні не заявляла.

За таких обставин апеляційний суд заслухавши думку сторони захисту та прокурора, які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності потерпілої, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України вважав за можливе провести судовий розгляд за відсутності потерпілої.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно кримінального провадження та оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_8 винним себе у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України визнав у повному обсязі та підтвердив обставини справи, які описані у обвинувальному акті.

За таких обставин суд першої інстанції за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінальногоправопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

У апеляційній скарзі сторони захисту не оспорюються фактичні обставини вчинення ним кримінальних правопорушень, встановлених судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Щодо доводів сторони захисту з приводу суворості призначеного покарання, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, до обставин, що пом`якшують покарання суд першої інстанції відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, добровільне відшкодування матеріальної шкоди.

Обставини, що обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання районний суд враховав, що у нього є на утриманні малолітня дитину та батько - особу з інвалідністю 1-ї групи ОСОБА_11 , через поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, його мати у період вчинення злочину хворіла тяжким захворюванням, на лікування якого обвинувачений витрачав значні грошові кошти на придбання ліків. Внаслідок зазначеного захворювання 19.09ю2024 року мати ОСОБА_8 померла, що підтверджує пояснення обвинуваченого про те, що у сім`ї склалася важка ситуація та тяжке матеріальне становище через відсутність роботи у обвинуваченого та необхідність лікування важко хворої матері.

Санкція ч. 4ст. 186 КК України передбачає відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

З урахуванням наведених висновків щодо порядку призначення покарання, викладених обставин у справі, особи обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, усвідомив суспільну небезпечність своїх дій, щиро розкаявся, активне сприяв розкриттю злочину, а також враховуючи позицію потерпілої, яка не має жодних претензій до обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих обставин та наявність виключно пом`якшуючих покарання обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та те, що під час проведення досудового розслідування, судового розгляду відсутні будь-які відомості, які б свідчили про ухилення обвинуваченого від органів досудового розслідування або суду, що свідчить на його намагання відвернути негативні наслідки вчиненого ним злочину, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність застосуванняст. 69 КК України із призначенням основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4ст.186 КК України, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також усталену практику Верховного Суду , згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Апеляційний суд вважає, що призначене покарання за своїм видом і розміром є законним, достатнім, співрозмірним, справедливим та призначене у відповідності до вимог ст. 50 та 65 КК України.

Щодо доводів захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його особі, шляхом звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Зокрема, приписами ст. 75 КК України регламентовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.

А саме, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Посилання захисника на обставини, які на її думку підлягають для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що вчинення грабежу в умовах воєнного стану є особливо небезпечним діянням, оскільки воно посягає не лише на право власності конкретної особи, а й підриває публічну безпеку та суспільну стабільність у період, коли держава перебуває в надзвичайно вразливому становищі. Під час воєнного стану кожен громадянин має підвищений обов`язок діяти доброчесно та солідарно, адже від рівня суспільної дисципліни залежить здатність держави протистояти зовнішній загрозі.

При цьому колегія суддів зауважує, що думка потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання не є визначальною, а повинна враховуватися у сукупності з усіма обставинами кримінального правопорушення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що призначена міра примусу до обвинуваченого узгоджується з вимогами закону, є необхідною та достатньою для його виправлення, справедливою та такою, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність і відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

З урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, а також тих, про які захисник вказує у апеляційній скарзі, не вбачається підстав вважати призначену обвинуваченому ОСОБА_8 міру примусу явно несправедливою через суворість або такою, що призначена на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 28.03.2025 року, у кримінальному провадженні №0000557 від 08.08.2024 року, яким ОСОБА_8 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4