ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 345/6210/24

провадження № 51-3364 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, а також касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000225 від 16 квітня 2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Івачів Зборівського району Тернопільської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення шкоди, завданої злочином, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 141 419,19 грн понесених витрат на лікування та поховання, 500 000,00 грн моральної шкоди і 12 100,00 грн витрат за надання правової допомоги.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку,15 квітня 2024 року близько 18:10 ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «VolksvagenGolf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у якому перебували у якості пасажирів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , рухався дорогою від ТОВ «Гудвеллі Україна» у напрямку вул. Промислова в м. Калуш. Останній, проїхавши ділянку дороги, яка має заокруглення у ліву сторону відносно його напрямку руху, в порушення пунктів 1.3, 1.5, 2.3 «б», 2.3 «д», 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) проявив неуважність та виїхав на смугу зустрічного руху, побачивши зустрічний автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 на прямій ділянці дороги та перебуваючи на його смузі руху, останній не вжив заходів для зменшення швидкості або безпечного об`їзду перешкоди, здійснивши маневр з`їзду на узбіччя ліворуч із проїзної частини, допустив зіткнення із вказаним автомобілем.

У результаті ДТП пасажири автомобіля «VolksvagenGolf» ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя у момент спричинення, від яких останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 07 серпня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_13 , а також представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_14 залишив без задоволення, а вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· суди безпідставно встановили порушення ОСОБА_7 пунктів 1.3, 1.5, 2.3«б», 2.3«д» ПДР, оскільки вони самостійно не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, визначені ст. 286 КК України, до того ж порушення останнім п. 10.1 ПДР заперечено висновком експерта;

· дані протоколу огляду місця події є недопустимими доказами, адже вказана слідча дія проведена органом досудового розслідування неякісно, з використанням неналежного бланка схеми ДТП, долучення низької якості фототаблиць, що також призвело до неможливості встановлення експертом місця зіткнення транспортних засобів. Стверджує, що суди допустили суперечності, визнавши кожен з цих доказів допустимими;

· всупереч приписам статей 223 та 240 КПК України слідчі експерименти від 10 червня та 30 липня 2024 року проведені в присутності одного понятого та без застосування безперервного відеозапису. Також у ході слідчого експерименту з ОСОБА_7 використано транспортний засіб, який за своїми технічними характеристиками відрізняється від транспортного засобу, який потрапив у ДТП та порушено право ОСОБА_7 на захист, оскільки пасивна поведінка його адвоката призвела до порушення вимог КПК України. До того ж зазначені слідчі експерименти були проведені з ОСОБА_7 як зі свідком, який надалі був визнаний підозрюваним, чим також порушено ч. 3 ст. 87 КПК України;

· суди не врахували практику Верховного Суду та залишили поза увагою те, що цивільна відповідальність засудженого на час ДТП була застрахована у Страховій компанії «Княжа», а тому дійшли безпідставного висновку про стягнення на користь потерпілої шкоди виключно з ОСОБА_7 . Вказану страхову компанію не було залучено до розгляду справи у якості співвідповідача;

· суди не взяли до уваги дані про особу обвинуваченого та призначили йому покарання, яке є несправедливим через надмірну суворість. У матеріалах провадження наявні докази можливості застосування до ОСОБА_7 приписів ст. 75 КК України;

· суд апеляційної інстанції не усунув допущених місцевим судом порушень та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суди не взяли до уваги її доводи в частині того, що засуджений вину не визнав, у вчиненому не розкаявся, декілька разів змінював версію подій ДТП, не вибачився, не відшкодував завдану злочином шкоду. Судові рішення не містять переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення засудженому покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, що не відповідає приписам статей 50 і 65 КК України.

Письмові заперечення на касаційні скарги до Суду не надходили.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, водночас доводи касаційної скарги потерпілої вважала обґрунтованими та просила її задовольнити.

Засуджений і його захисники власну касаційну скаргу підтримали, а щодо задоволення касаційної скарги потерпілої заперечували.

Інших учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про їхню особисту участь або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому відповідне покарання.

Суди обґрунтували свої рішення, зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , даними протоколу огляду місця події від 15 квітня 2024 року, протоколів слідчих експериментів від 16 червня та 30 липня 2024 року, висновків експертів від 28 червня 2024 року № СЕ-19/109-24/6257-ІТ, від 16липня 2024 року № СЕ-19/109-24/5516-ІТ, від 17 липня 2024 року № СЕ-19/109-24/5517-ІТ , від 24липня 2024 року№ СЕ-19/109-24/8203-ІТ та від 19 серпня 2024 року № СЕ-19/109-24/11332-ІТ.

Водночас доводи касаційної скарги захисника є фактично аналогічними доводам, які сторона захисту наводила в суді апеляційної інстанції та які були ретельно перевірені цим судом.

Варто зауважити, що аналіз КПК України дає підстави стверджувати, що цей закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК України).

Крім того, згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність факту вчинення злочину конкретною особою.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані протоколів слідчих дій, експертних висновків та інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК України є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.

Оцінка достовірності цих доказів перебуває у компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і не віднесена до повноважень Верховного Суду.

Змістом оскаржуваних судових рішень підтверджується, що ОСОБА_7 , будучи допитаним у суді першої інстанції та в апеляційному суді за участі захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та, зокрема, зазначив, що 15 квітня 2024 року близько 18:10 він керував автомобілем марки «VolksvagenGolf» та рухався зі швидкість не більше 60 км/год дорогою від ТОВ «Гудвеллі Україна» у напрямку вул. Промислова в м. Калуш разом із пасажирами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Проїхавши ділянку дороги, яка має заокруглення в ліву сторону відносно його напрямку руху, він побачив автомобіль (бус), який був розміщений на його смузі руху (марки «Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI» під керуванням ОСОБА_12 ). ОСОБА_7 об`їжджав перешкоду (бус), тому виїхав на зустрічну смугу руху. У цей час бус під керуванням ОСОБА_12 почав рухатися в його сторону, тому, намагаючись уникнути зіткнення, він виїхав на узбіччя зустрічної смуги, де і сталась ДТП. ОСОБА_7 зауважив, що водій буса марки «Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI» виляв автомобілем і саме він винен у тому, що сталася ДТП.

Водночас місцевий суд позицію обвинуваченого про невизнання винуватості оцінив критично, зазначивши, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

Так, потерпіла ОСОБА_8 в ході судового розгляду, зокрема пояснила, що коли її чоловік ОСОБА_11 у лікарні прийшов до тями, то повідомив, що ДТП сталася через велику швидкість автомобіля, яким керував ОСОБА_7 , адже він не впорався з керуванням та допустив зіткнення із зустрічним автомобілем.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 зауважив, що 15 квітня 2024 року близько 18:00 він керував бусом марки «Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI». Звернувши із вул. Промислова на дорогу без розмітки та вибоїнами, він рухався по правому боці із швидкістю близько 30 км/год, не виляючи під час руху. Надалі, проїхавши близько 500 м, побачив, що на зустріч на великій швидкості рухався автомобіль марки «Volkswagen Golf», який виїхав із-за плавного повороту відносно напрямку його руху в праву сторону та почав рух на його смузі. Побачивши це, свідок різко взяв правіше до узбіччя, щоб уникнути зіткнення, однак водій автомобіля «Volkswagen Golf» скерував свій автомобіль у тому ж напрямку і між їхніми автомобілями відбулось зіткнення уже на правому трав`яному узбіччі дороги. На той час була світла пора доби, однак сонце світило в очі водію ОСОБА_7 . Вважає, що швидкість автомобіля «Volkswagen Golf» приблизно становила 100 км/год, тому ОСОБА_7 і не зміг зупинити свій автомобіль та уникнути ДТП.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що 15 квітня 2024 року близько 18:00 керував бусом марки «Mercedes-Benz Vario», та їхав на ТОВ «Гудвелі Україна» позаду бусу білого кольору марки «Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI», рухався із швидкістю приблизно 30 км/год, за кермом якого був ОСОБА_12 . Останній повернув раніше за нього, а він повернув вслід за ним. Коли бус під керуванням ОСОБА_12 заїхав за поворот, то він його не бачив. Однак коли виїхав із повороту то побачив, що між вказаним бусом і автомобілем «Volkswagen Golf» зеленого кольору сталася ДТП, транспортні засоби були на правому узбіччі відносно напрямку його руху.

Суд першої інстанції, оцінивши показання потерпілої та свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , дійшов висновку про те, що вони були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, - часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Водночас цей суд зауважив, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доводиться також і іншими дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, зокрема, даними:

- протоколу огляду місця події від 15 квітня 2024 року, де зафіксовано подію ДТП на схемі та фототаблицях (т.1 а.с.91-101);

-протоколу слідчого експерименту від 10 червня 2024 року за участю свідка ОСОБА_12 , проведений з метою перевірки і уточнення відомостей про обставини ДТП, яка мала місце 15 квітня 2024 року в м. Калуші по вул. Промислова, у ході якого свідок ОСОБА_12 розташував автомобілі OpelAstraH та Volkswagen Golf відносно елементів дороги таким чином, як вони рухалися безпосередньо перед ДТП та в місці, з якого він вперше побачив зустрічний автомобіль. Слідчим проведені відповідні заміри;

-протоколу слідчого експерименту від 10 червня 2024 року за участю свідка ОСОБА_7 в присутності адвоката ОСОБА_16 , проведений з метою перевірки і уточнення відомостей про обставини ДТП, яка мала місце 15 квітня 2024 року в м. Калуші по вул. Промислова, у ході якого свідок ОСОБА_7 розташував автомобілі OpelAstraH та Volkswagen Golf відносно елементів дороги таким чином, як вони рухалися безпосередньо перед ДТП та у місці з якого він вперше побачив припаркований автомобіль. Слідчим проведені відповідні заміри;

- висновку експерта від 28 червня 2024 року № СЕ-19/109-24/6257-ІТ, відповідно до яких зіткнення між автомобілями Volkswagen Golf та Меrcedes-Веnz Sprinter 308 CDI відбулося на правому по напрямку руху до ТзОВ «Гудвеллі Україна» узбіччі, та відносно елементів дороги знаходиться в районі ділянки осипу пластикових елементів кузовів автомобілів, а також речовини, що зовні схожа до паливно-мастильних матеріалів, передній край якої, зафіксовано на відстані 2 м від правого краю проїзної частини дороги. Більш точніше встановити місце зіткнення транспортних засобів відносно елементів дороги, експертним шляхом не є можливим, у зв`язку із недостатньою кількістю слідової інформації, яка зафіксована у наданих на дослідження копіях протоколу огляду місця події від 15 квітня 2024 року, схемі та фототаблиці до нього (т. 1 а.с.120-122).

- протоколу слідчого експерименту від 30 липня 2024 року за участю свідка ОСОБА_7 в присутності адвоката ОСОБА_16 , проведений з метою перевірки і уточнення відомостей про обставини ДТП, яка мала місце 15 квітня 2024 року в м. Калуші по вул. Промислова, відповідно до якого зафіксовано, що зі слів свідка ОСОБА_7 автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI було розташовано відносно елементів дороги таким чином і в тому місці, де він його побачив вперше, на відстані від правих коліс до правого краю проїзної частини дороги 5,5 м, до умовної лінії, яка проведена на місці зіткнення від передньої частини автомобіля - 31,2 м, відповідно до схеми слідчого експерименту від 10 червня 2024 року. Для визначення часу за який автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI подолає відстань з моменту початку руху до моменту зіткнення, було тричі виміряно час секундоміром, який склав: 6,91с; 7,56с, 7,15с. Слідчим експериментом встановлено, що з моменту руху до моменту зіткнення автомобіль подолав відстань 35,6 м (т.1 а.с.148-149).

- висновку експерта від 19 серпня 2024 року № СЕ-19/109-24/11332-ІТ, відповідно до якого водій автомобіля Volkswagen Golf ОСОБА_7 , рухаючись з швидкістю 60 км/год, мав технічну можливість попередити зіткнення із автомобілем Меrcedes-Веnz Sprinter 308 CDI під керуванням водія ОСОБА_12 , шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. У діях водія автомобіля Volkswagen Golf ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам пункту 12.3 ПДР які, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку із настанням даної ДТП. Однак, вирішити питання в частині невідповідності дій водія даного транспортного засобу вимогам пункту 10.1 ПДР експертним шляхом не є можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку. Показання водія ОСОБА_7 в частині того, що в момент виникнення небезпеки для руху (початку руху автомобіля Меrcedes-Веnz Sprinter 308 CDI в напрямку зустрічної смуги) він, керуючи автомобілем Volkswagen Golf, рухався по зустрічній смузі на відстані 17,8 м до місця зіткнення - не можуть вважатися технічно спроможними (т.1 а.с.154-162).

Урахувавши викладене, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні слушно зазначив, що місцевий суд під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов правильного висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, всупереч доводам касаційної скарги захисника, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, чітко і однозначно встановив, що в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам пункту 12.3 ПДР, які і перебувають у причинному зв`язку із настанням ДТП, водночас та обставина, що в ході експертизи не виявилося можливим встановити наявність/відсутність у діях останнього порушення п. 10.1 ПДР, не впливає на встановлення його винуватості. До того ж винуватість засудженого підтверджується не тільки висновками експерта, а також і іншими дослідженими в ході судового розгляду доказів.

За таких обставин колегія суддів погоджується з наведеними в оскаржуваних рішеннях висновками щодо визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки такі висновки суди зробили, виходячи з усього комплексу встановлених під час судового розгляду фактичних обставин кримінального правопорушення.

Варто зауважити, що Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що доводи сторони захисту не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до їхньої незгоди з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги, що дані протоколу огляду місця події від 25 травня 2022 рокує недопустимим доказом

Обґрунтовуючи вказані доводи, сторона захисту посилається на те, що вказана слідча дія проведена органом досудового розслідування неякісно, з використанням неналежного бланка схеми місця ДТП, долучено фототаблиці місця події низької якості, що призвело до неможливості встановлення експертом місця зіткнення транспортних засобів.

Вказані доводи були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, на які цей суд дав вичерпні відповіді.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Частиною 7 цієї статті визначено, що при огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

За таких обставин огляд місця події проводиться слідчим, який складає та несе відповідальність за складений ним протокол огляду місця події та схему місця ДТП.

Натомість, як слушно зауважив апеляційний суд, у матеріалах провадження відсутні дані про те, що протокол огляду місця події та схема місця ДТП містять недостовірні відомості та в ході апеляційного перегляду таких також не здобуто, а відтак у суду відсутні підстави для визнання вказаного доказу недопустимим.

Зі свого боку колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити, що та обставина, що експерт не зміг з точністю визначити місце зіткнення транспортних засобів автоматично не свідчить про неякісне проведення огляду місця події, а може вказувати лише на відсутність на місці ДТП достатньої кількості слідової інформації для проведення відповідного дослідження.

Тож доводи сторони захисту в цій частині не заслуговують на увагу.

Щодо доводів сторони захисту про недопустимість даних протоколів слідчих експериментів від 16 червня та 30 липня 2024 року

Обґрунтовуючи доводи в цій частині захисник зазначає, що всупереч приписів статей 223 та 240 КПК України слідчі експерименти від 10 червня 2024 року за участю свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_7 та повторний слідчий експеримент від 30 липня 2024 року за участю ОСОБА_7 проведені в присутності лише одного понятого та без застосування безперервного відеозапису, а також у ході слідчого експерименту з ОСОБА_7 використано легковий транспортний засіб Opel Astra, який за своїми технічними характеристиками відрізняється від мікроавтобуса Mercedes-Benz Sprinter. Наголошує, що під час слідчого експерименту було порушено право ОСОБА_7 на захист, оскільки пасивна поведінка його адвоката призвела до порушення вимог КПК України, на які останній уваги не звернув. Зазначені слідчі експерименти були проведені з ОСОБА_7 як зі свідком, який надалі був визнаний підозрюваним, чим порушено ч. 3 ст. 87 КПК України.

Так, в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні перебувати права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з ч. 1 цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Отже, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та уже зазначалося вище, у ході досудового розслідування 10 червня 2024 року слідчим у присутності понятого проведено слідчий експеримент на місці події зі свідком ОСОБА_12 (т.1 а.с.138-141) Цього ж дня слідчим у присутності понятого проведено слідчий експеримент на місці події зі свідком ОСОБА_7 за участю його адвоката (т. 1 а.с.141-145). Крім того, 30 липня 2024 року слідчим у присутності двох понятих проведено слідчий експеримент на місці події зі свідком ОСОБА_7 за участю його захисника (т.1 а.с.148-150).

Так, частиною 7 ст. 223 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії. Поняті можуть бути запрошені для участі в інших процесуальних діях, якщо слідчий, прокурор вважатиме це за доцільне.

Проаналізувавши матеріали цього кримінального провадження, колегія суддів доходить висновку, що хоча слідчі експерименти за участі свідка ОСОБА_12 і ОСОБА_7 від 10 червня 2024 року були проведені за участі лише одного понятого та за відсутності безперервної відеофіксації, однак за обставин цієї справи вказані недоліки суттєво не вплинули на зміст даних, отриманих під час їхнього проведення. До того ж касаційна скарга не містить переконливого обґрунтування того, як саме вказане порушення вплинуло на хід слідчих експериментів та на законність ухвалених судами попередніх інстанцій рішень. Водночас протоколи вказаних слідчих дій не містять відомостей про те, що хтось із їхніх учасників висловлював будь-які зауваження щодо проведених слідчих експериментів, а у матеріалах провадження відсутні дані про звернення сторони захисту до слідчого судді зі скаргою на дії або бездіяльність слідчого у ході досудового розслідування.

Крім того п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачає, що суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Так, відповідно до ст. 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Порівняно з положенням зазначеної вище статті Конституції України, ст. 18 КПК України конкретизувала зміст та розширила обсяг гарантій свободи від самовикриття, зазначивши, що жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 18 КПК України), та що кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права (ч. 2 ст. 18 КПК України).

Дійсно, у ході досудового розслідування було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 у процесуальному статусі свідка, який в подальшому набув статусу підозрюваного та обвинуваченого. Втім у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, які б свідчили про те, що при проведенні слідчого експерименту слідчим були вчинені дії, які порушували права чи свободи ОСОБА_7 , або слідчий у будь-якій формі протиправно здійснював вплив на останнього.

Зі змісту протоколів слідчих експериментів вбачається, що ці слідчі дії були проведені у формі, що відповідають його легітимній меті (відтворення дій, обстановки, обставин події), при цьому ОСОБА_7 роз`яснювалися його права, в тому числі і право не давати показань стосовно себе, які можуть стати підставою для його підозри.

Більше того, протягом усього судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_7 у присутності своїх захисників, підтверджував фактичні обставини, відтворені ним у ході слідчих експериментів, тож у Суду відсутні підстави вважати, що відомості, здобуті під час цієї слідчої дії, були отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які би мали ознаки істотного порушення права особи на мовчання та свободи від самовикриття.

До того ж Верховний Суд погоджується з твердженнями апеляційного суду про те, що протоколи слідчих експериментів з додатками не є єдиними доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Варто також зауважити, що обставини за яких у проведенні слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_7 брав участь захисник, що на думку останнього неналежно виконував свої обов`язки, не можна розцінювати як порушення його права на захист, оскільки ОСОБА_7 не був позбавлений можливості залучати іншого захисника на власний розсуд, чим і скористався на стадії апеляційного розгляду.

Отже доводи захисника в цій частині також є неприйнятними.

Щодо призначеного покарання

Так, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що питання, які стосуються призначення покарання, напряму пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

За правилами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суди дотрималися загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України.

Так, суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахували ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України є тяжким злочином, фактичне не визнання останнім своєї винуватості у вчиненні злочину, часткове відшкодування потерпілій збитків в сумі 20000 грн, особу винного, який на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні двох дітей, скоїв злочин, будучи не судимим, у тверезому стані, а також відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

З врахуванням зазначеного в їхній сукупності, суди дійшли висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців із позбавленням права керування всіма транспортними засобами на строк 3 роки.

Погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій і колегія суддів касаційного суду.

Верховний Суд не вбачає підстав для застосування до засудженого більш суворого покарання, як про це просить потерпіла, адже вважає, що призначене покарання є співмірним вчиненому ОСОБА_7 діянню і буде достатнім для його виправлення. До того ж, хоча позиція потерпілої щодо виду та розміру призначеного покарання не є вирішальною, однак вона все одно була обґрунтовано врахована судами в сукупності з іншими встановленими обставинами.

Водночас касаційна скарга захисника не містить такого обґрунтування необхідності застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від її відбування.

Тож Суд не вбачає підстав уважати призначене останньому покарання явно несправедливим через суворість або м`якість.

Щодо вирішення цивільного позову

Приписами ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову в частині стягнення морального відшкодування в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 дотримано не було.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпіла ОСОБА_8 понесла витрати на лікування та поховання померлого чоловіка ОСОБА_11 . З метою відшкодування заподіяної їй матеріальної і моральної шкоди потерпіла звернулися до ОСОБА_7 із цивільним позовом в межах цього кримінального провадження, який було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 141 419,19 грн понесених витрат на лікування та поховання, 500 000,00 грн моральної шкоди та 12100,00 грн витрат за надання правової допомоги.

Водночас на час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована у ПРАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-218131391, який наявний у матеріалах справи. Згідно з вказаним полісом у разі настання страхового випадку, страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, у тому числі за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого та його майну, - на суму завданих збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми, зокрема за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, - 320 000 грн.

Відповідно до положень ст. 22 Закону України №1961-IV«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Приписами ст. 1194 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або згаданим вище Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року (справа № 147/66/17),внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (п.п. 149, 150).

У то й же час потерпіла особа в разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV (п. 172).

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV (п. 173).

Усупереч викладеному, незважаючи на те, що на момент вчинення кримінального правопорушення цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу була застрахована в ПРАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» і у матеріалах справи був наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суди дійшли передчасного висновку про стягнення всього розміру заподіяної потерпілій матеріальної і моральної шкоди виключно із засудженого. Аспекти відповідальності страховика в цьому контексті належним чином досліджені не були.

За таких обставин вирок місцевого та ухвала апеляційного судів у частині відшкодування матеріальної і моральної шкоди не можна визнати законними й обґрунтованими, а отже касаційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 щодо вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_7 в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3