Провадження № 11-кп/4808/511/25
Категорія ст. 331 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2025 року запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_9 - тримання під вартою з визначеним, ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 15.04.2025 року, розміром застави 50 неоподатковуваних мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 (сто п`ятдесят одну тисячу чотириста) гривень продовжено до 07 грудня 2025 року включно.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати ухвалу суду та обрати ОСОБА_9 запобіжний захід домашній арешт у певний період доби (не покидати житло з 22:00 до 05:00 год.), а саме: будинок АДРЕСА_1 , з визначенням судом обов`язку: з`являтися на виклики до суду, не виїжджати за межі області без дозволу суду та/або прокурора.

На думку захисту, немає підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 , який виконує вимоги установи виконання покарань та не порушував дисципліну за час перебування в установі від 21.03.2024 року, а також з огляду на те, що ризики, про які вказував прокурор в судовому засіданні, не існують.

Зокрема, ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду прокурор обґрунтовує лиш тяжкістю покарання, що суперечить практиці ЄСПЛ.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, то зауважує, що основним свідком сторони обвинувачення є свідок зі зміненими анкетними даними, який був залучений до оперативних закупок наркотичного засобу в обвинуваченого ОСОБА_10 , а фактів збуту ОСОБА_9 , органом досудового розслідування зафіксовано не було. При цьому, сторона захисту в судовому засіданні звертала увагу суду на ту обставину, що свідок залегендований, до нього застосовані заходи безпеки і ніякими даними про особу свідка ОСОБА_9 не володіє.

Вважає безпідставним твердження про існування ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки як можна знищити чи спотворити докази, які знаходяться у володінні суду та прокурора, адже досудове розслідування завершено, справа знаходиться на розгляді в суді, більша частина доказів вже досліджена, водночас, такі не мають жодного відношення до ОСОБА_9 .

На спростування ризику можливого вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, сторона захисту зауважує, що у матеріалах провадження наявне підтвердження приватного підприємця про готовність прийняти на роботу, а також є підтвердження гр. ОСОБА_11 про забезпечення ОСОБА_9 житлом безкоштовно. Крім того, надано суду характеристику з установи виконання покарань, з якої вбачається, що ОСОБА_9 за час перебування під вартою зарекомендував себе позитивно.

При цьому, наявність ризиків прокурор повинен обґрунтовувати належними доказами, але таких не представлено.

Вказує, що судом першої інстанції постійно повторюються одні і ті ж підстави для тримання під вартою і, на думку суду, цього потребують інтереси суспільства. Разом з тим, захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_9 раніше не притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, має можливість працевлаштуватися за фахом, житлом забезпечений, за час перебування в установах виконання покарань дисципліну не порушував та зарекомендував себе як спокійний та врівноважений, ніхто із представників суспільства не цікавиться перебігом справи щодо висунутого ОСОБА_9 обвинувачення.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 підтримала вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, оскільки вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді на розгляді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.307 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України.

Під час судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження раніше обраного щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб з визначенням застави, у зв`язку з тим, що встановлені під час досудового слідства ризики, передбачені ст.177 КПК України, продовжують існувати, а тому підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу відсутні.

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

ОСОБА_9 , які відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким (ч. 2 ст. 307 КК України) та нетяжким злочинами (ч. 1 ст. 317 КК України), дані, що характеризують особу обвинуваченого, а також ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися, а саме: можливість переховування обвинуваченого від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності; можливість впливати на свідків; можливість вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

Так, підставами вважати, що ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, є те, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна, і у разі визнання його винуватими, ризик втечі для нього може бути менш небезпечним, ніж призначене покарання і процедура його відбування.

Суд першої інстанції правильно врахував те, що продовжує бути високим ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки розгляд кримінального провадження триває та ще не допитані свідки і обвинуваченому відомі їхні анкетні дані.

Підставами вважати, що ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується, є те, що обвинуваченому інкримінується вчинення декількох кримінальних правопорушень упродовж вказаного проміжку часу, а також те, що обвинувачений не працевлаштований, постійного джерела доходу не має.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує його тримання під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

З огляду на вищевказане, апеляційні твердження захисника обвинуваченого щодо відсутності доказів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України встановлені в ухвалі суду та підтверджуються матеріалами провадження.

В апеляційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів щодо запобігання наявним ризикам в інший спосіб, ніж передбачений відповідним судовим рішенням При цьому характеризуючі особу обвинуваченого дані, на які посилається захисник, на думку колегії суддів, є недостатніми для гарантування належної поведінки обвинуваченого та не свідчать про відсутність вказаних ризиків з огляду на конкретні обставини кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд першої інстанції правильно зауважив, що обвинуваченому ОСОБА_9 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначення застави у розмірі, що становить 50 неоподатковуваних мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 гривень, яку може бути внесено як обвинуваченими, так і іншою особою в будь-який момент під час розгляду кримінального провадження. Таким чином, судом першої інстанції встановлена можливість застосування до ОСОБА_9 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави на умовах, які були визначені попереднім рішенням суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419,422-1КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2025 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5