Дата документу 20.01.2026 Справа № 314/1991/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/334/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/1991/25Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.263 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Комісарівка П`ятихатського району Дніпропетровської області, зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

На початку серпня 2024 року ОСОБА_8 , проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ЗСУ, НОМЕР_2 ОПТБ, перебуваючи на посаді номер обслуги з військовим званням «старший солдат», маючи умисел, направлений на незаконне придбання, зберігання, носіння та збут вибухових пристроїв, бойових припасів та вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, в населеному пункті с.Рівнопіль Волноваського району Донецької області придбав автомат АК-74, який є бойовою нарізною вогнепальною стрілецькою зброєю; 2 картонні пачки з патронами 5,45 мм (120 шт. в кожній), які є боєприпасами до нарізної вогнепальної стрілецької зброї; 5 магазинів до автомату спорядженими 148 патронами, калібр 5,45 мм, які є боєприпасами до нарізної вогнепальної стрілецької зброї, підривач типу УЗРГМ-2, який являється самостійними вибуховим пристроєм і відноситься до засобів підриву; корпус гранати Ф-1, який містить в собі вибухову речовину, які переніс до тимчасового місця дислокації в н.п.Степногірськ Василівського району Запорізької області - лісосмуга, та які діючи умисно, з корисливих мотивів, почав зберігати з метою їх подальшого збуту.

У подальшому 19.02.2025 року близько 14 год. 30 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості поблизу вул.Миру в с.Українка Матвіївської ТГ Запорізького району Запорізької області, незаконно збув ОСОБА_9 , який діяв під контролем працівників правоохоронних органів, за грошові кошти в сумі 34 000,00 грн автомат АК-74; 2 картонні пачки з патронами 5,45 мм (120 шт. в кожній); 5 магазинів до автомату спорядженими 148 патронами, калібр 5,45 мм; підривач типу УЗРГМ-2; корпус гранати Ф-1.

19.02.2025 року о 15 год. 10 хв. ОСОБА_9 , добровільно видав працівникам правоохоронних органів вибухові пристрої, бойові припаси та вогнепальну зброю, яку він придбав у ОСОБА_8 , а саме:

- автомат АК-74, з маркуванням на ствольній коробці (трикутник) НОМЕР_3 , який є бойовою нарізною вогнепальною стрілецькою зброєю;

- 388 патрони, калібру 5,45*39 мм, які є боєприпасами до нарізної вогнепальної стрілецької зброї - бойовими проміжними патронами калібру 5,45*39мм;

- підривач типу УЗРГМ-2, який являється самостійними вибуховим пристроєм і відноситься до засобів підриву;

- корпус гранати Ф-1, який містить в собі вибухову речовину.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК як незаконне придбання, зберігання, носіння та збут вибухових пристроїв, бойових припасів та вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.

Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, зарахування в строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити та призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.263 КК у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням на ОСОБА_8 передбачених ст.76 КК обов`язків. Свої вимоги мотивував тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості. Обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав, щиро розкаявся у скоєному, сприяв розкриттю злочину. ОСОБА_8 є військовослужбовцем, має ряд державних нагород та відзнак, раніше до кримінальної відповідальності він не притягувався. Зброя, яку збув обвинувачений є трофейною, адже її здобуто в бою. З урахуванням вищенаведеного та з огляду на відсутність обставин, що обтяжують покарання, захисник вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого і захисника, які повністю підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В своїй апеляційній скарзі захисник вимагав призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст.263 КК у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням положень ст.75 КК. Проте такі вимоги захисника не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Регламентовані ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час призначення покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає наведеним вимогам закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою, виконуючи приписи ст.65 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією віднесено до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік, матеріальний та сімейний стан, стан здоров`я, а також те, що він військовослужбовець, за місцем проходження служби характеризується позитивно, має нагородження. При цьому, під час призначення покарання суд враховував визнання обвинуваченим своєї вини, а також зважив на обставину, що пом`якшує покарання щире каяття. Обставин протилежного змісту судом не встановлено.

Судова колегія наголошує, що суд першої інстанції в оскаржуваному вироку правильно вказав на відсутність підстав для застосування ст.75 КК.

В обвинувальному акті дійсно зазначено, що окрім щирого каяття, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, є активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, про що йдеться в апеляційній скарзі захисника.

Проте, на переконання колегії суддів, неврахування судом першої інстанції зазначених обставин не може позначитись на висновку про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Повертаючись до аналізу змісту ст.75 КК, колегія суддів зауважує, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Наведені положення знайшли своє відображення у оскаржуваному вироку, в якому суд, мотивуючи неможливість застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення від відбування покарання, виходив із того, що практика звільнення від відбування покарання осіб, що вчинили дії, які інкримінуються обвинуваченому може створити небезпечні прецеденти можливості фактично безкарного нехтування законодавства у сфері контролю держави щодо обігу (носіння, зберігання, придбання) вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв.

При цьому суд першої інстанції зважив на реальний ступінь небезпеки інкримінованого ОСОБА_8 злочину для інших осіб, інтересів держави, суспільства, врахував характер кримінального правопорушення та конкретні обставини його вчинення обвинуваченим, під час проходження військової служби.

З огляду на вищевикладене колегія суддів констатує, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення від відбування покарання за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його основної мети.

Крім того, апеляційний суд зважає і на ту обставину, що ОСОБА_8 було призначено мінімально можливе передбачене ч.1 ст.263 КК покарання, в той час як санкцією вказаної частини статті КК передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а вимоги захисника про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК задоволенню не підлягають.

Правових підстав, які би доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_8 за вироком суду покарання, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4