ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/4887/25 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2519/25 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.5 ст.111-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 24.11.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , -

встановила:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», на 60 днів, тобто до 22.01.2026 року (включно).

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України. Беручи до уваги, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, то слідчий суддя не визначив розмір застави у кримінальному провадженні.

На вищевказану ухвалу слідчого судді захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, яка містить прохання: скасувати ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 24.11.2025 року в частині відмови у визначенні розміру застави та винести нову ухвалу, якою визначити ОСОБА_6 заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 60 560 грн.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду обставин справи, ухвала є незаконною, безпідставною, обвинувачена ОСОБА_6 визнає вину частково, сторона обвинувачення у поданому клопотанні не довели існування ризиків, які передбачені ст.177 КПК України.

Крім того, сторона захисту зазначає, що слідчий суддя при застосуванні альтернативного запобіжного заходу все ж таки мав право застосувати запобіжний захід у виді визначення розміру застави та не звернув увагу на особу обвинуваченої, яка раніше не є судимою, мала постійне місце роботи, позитивно характеризується, має на утриманні неповнолітнього онука, має постійне місце мешкання.

Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_7 подав до початку судового засідання до канцелярії Харківського апеляційного суду заяву, суть якої зводиться до того, що просить колегію суддів розглянути справу без його участі. Додатково до канцелярії Харківського апеляційного суду було подано захисником клопотання про долучення доказів, а саме відповідь із ТУ ДСА України в Харківській області від 17.04.2025 року №04-48/1380/25 про внесення застави у розмірі 302 800,00 грн за ОСОБА_6 .

Прокурор по справі та обвинувачена ОСОБА_6 про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, на участі не наполягали, жодних заяв чи клопотань до початку судового засідання не подали.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали суду за відсутності обвинуваченої та прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та від них надійшли заяви про розгляд апеляційної скарги без їх участі.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що рішення слідчого судді є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками слідчого судді, зокрема щодо існування ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченою зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачена обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, якими слідчий або прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги вказані ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченої та обставин кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, а відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою застосовується до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років

Щодо ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, не виключена можливість переховування обвинуваченої від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності за вчинене. Беручи до уваги той факт, що на даний час не всі межі державного кордону України знаходяться під контролем її влади, ОСОБА_6 матиме можливість незаконно перетнути державний кордон України, переслідуючи все ту ж мету уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується із думкою слідчого судді щодо можливості усвідомлення тяжкості та невідворотності покарання за вчинення тяжкого злочину обвинуваченою, у разі доведення її винуватості, остання може залишити та змінити своє місце проживання, а також може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності шляхом переховування від правоохоронних органів та суду.

Щодо ризиків, передбачених п.3 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, оскільки обвинувачена обізнана про анкетні дані свідків та їх місце проживання, тому імовірна можливість, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, обвинувачена зможе впливати на вказаних учасників кримінального провадження. Враховуючи, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань та дослідження їх судом, а ОСОБА_6 має реальну можливість впливати на вказаних осіб у даному кримінальному провадженні, не можна виключати можливість такого впливу обвинуваченої на останніх з метою зміни їх свідчень на свою користь.

Разом з цим колегія суддів погоджується з існуванням ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, з огляду на характер інкримінованого діяння, його суспільну небезпечність, а також особливий статус цього злочину, існує реальна і обґрунтована ймовірність того, що, перебуваючи на волі, обвинувачена може вчинити інше кримінальне правопорушення, спрямоване на підрив національної безпеки держави, у якій вона обвинувачується. Крім того, тяжкість можливого покарання та контекст кримінального правопорушення, пов`язаного з посяганням на державну безпеку, свідчать про підвищену вірогідність вчинення нових протиправних дій у разі незастосування щодо неї найсуворішого запобіжного заходу.

Крім того, під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, за клопотанням сторони захисту, але, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, було зроблено вмотивований висновок про те, що на даному етапі розгляду справи не дозволяється застосувати до обвинуваченої інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою, на строк в межах строку досудового розслідування. З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне відмовити адвокату ОСОБА_7 щодо скасування ухвали Основ`янського районного суду м. Харкова від 24.11.2025 року в частині відмови у визначенні розміру застави та винесенні нової ухвалу, якою визначити ОСОБА_6 заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 60560 грн., зважаючи на наступне.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, яке належить до категорії злочинів проти основ національної безпеки України та вчинене в умовах збройної агресії проти України.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті - тримання під вартою.

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України.

З огляду на характер і ступінь суспільної небезпеки інкримінованого діяння, суд апеляційної інстанції погоджується із думкою слідчого судді та доходить висновку, що застосування запобіжного заходу у вигляді застави не здатне забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та не усуває ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема ризику переховування від суду, незаконного впливу на свідків, а також ризику продовження протиправної діяльності.

Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу на доводи апеляційної скарги щодо особи обвинуваченої та надані стороною захисту відомості про її позитивну характеристику, однак зазначені обставини самі по собі не є безумовною підставою для зміни обраного запобіжного заходу та не стали стримуючим фактором перед вчиненням кримінального правопорушення. З урахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, його спрямованості проти основ національної безпеки України, а також наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, такі дані не спростовують обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки слідчого судді щодо необхідності застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначення розміру застави щодо ОСОБА_6 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, слідчий суддя постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченоїпід час апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її зміни чи скасування на цьому етапі досудового розслідування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 24.11.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 до 22.01.2026 року включно без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: