Номер провадження: 11-кп/813/311/25
Справа № 514/1624/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та Тарутинським районним судом Одеської області апеляційні скарги прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 на вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 29.06.2023 року в кримінальному провадженні №0000537 від 09.08.2022 року щодо:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Петрівка Тарутинського району Одеської області, громадянина України, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в с.Євгенівка Тарутинського району Одеської області, громадянина України, одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнані винуватими у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, та кожному із них окремо призначене покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю та без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_11 та ОСОБА_12 звільнені від відбування призначеного їм покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки за умови, що вони протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконають покладені на них обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; а також не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В силу положень ч.1 ст.165 КВК України іспитовий строк обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обчислюється з моменту проголошення вироку, тобто з 29.06.2023 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_12 у виді застави з покладеними обов`язками до набрання вироком законної сили залишено без змін, після набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді застави визначено скасувати.

Крім того, після набрання вироком законної сили визначено повернути ОСОБА_13 суму застави в розмірі 198480 (сто дев`яносто вісім тисяч чотириста вісімдесят) грн., що була внесена за ОСОБА_12 .

Вироком суду вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

У ОСОБА_11 виник корисливий умисел на організацію незаконного переправлення осіб чоловічої статті, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, через державний кордон України до Республіки Молдова та осіб, які намагаються незаконно перетнути державний кордону України, з метою незаконного збагачення.

З метою реалізації свого прямого умислу на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, ОСОБА_11 у невстановлений час та місці залучив до вчинення злочину ОСОБА_12 , Особу 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), та невстановлених в ході досудового розслідування осіб, повідомивши останнім план вчинення злочину, після чого, останні надали свою згоду на його вчинення.

Так, на виконання загального плану вчинення злочину, ОСОБА_11 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, за попередньою змовою групою осіб, за допомогою громадянина Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) підшукав громадянина ОСОБА_14 , якому повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 1000 доларів США.

У подальшому, ОСОБА_15 , 06.09.2022 року, приблизно о 10:00 год., прибув до автовокзалу, що розташований в м. Каушани, Каушанського району, Республіки Молдова, куди в свою чергу прибула Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) разом із невстановленою особою на транспортному засобі марки «DACIA DUSTER», д.з. Республіки Молдова « НОМЕР_1 », які приблизно о 13:00 год., 06.09.2022 року, доставили ОСОБА_15 до ділянки державного кордону України з Республікою Молдова, на околиці села Тараклія, район прикордонного знаку 0696/15, де його чекав ОСОБА_11 , на автомобілі марки «Toyota Rav 4», д.з. НОМЕР_2 , з метою подальшого незаконного переправлення ОСОБА_15 , через державний кордон України та Республіки Молдова.

Прибувши до зазначеного місця, громадянин Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) повідомив ОСОБА_15 про необхідність подальшого пересування у бік державного кордону та перетинати державний кордону України на території якої знаходився ОСОБА_11 , а також що за вказану послугу ОСОБА_15 має передати громадянину Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) грошові кошти на загальну суму 400 доларів США. Після передачі грошових коштів, ОСОБА_15 , виконуючи надані вказівки громадянина Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), вийшов із транспортного засобу та попрямував до державного кордону України, де знаходився ОСОБА_11 , який його зустрів та наказав останньому сісти до автомобіля марки «Toyota Rav 4», д.з. НОМЕР_2 , який знаходився біля лінії державного кордону України та Республіки Молдова, на території України.

У подальшому, ОСОБА_11 з метою реалізації свого злочинного умислу на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, використовуючи автомобіль марки «Toyota Rav 4», д.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_11 , будучи обізнаними із способами та порядком перевірки транспортних засобів співробітниками правоохоронних органів та Державної прикордонної служби України, наказав ОСОБА_15 , сховатись у салоні транспортного засобу «Toyota Rav 4», д.з. НОМЕР_2 , з метою недопущення виявлення вказаної особи, працівниками поліції та Державної прикордонної служби України та доставив його до місця свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , за вказану послугу ОСОБА_15 передав ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 600 доларів США.

У подальшому після передачі грошових коштів ОСОБА_11 , до місця його мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , прибув ОСОБА_12 , який з метою реалізації злочинного умислу на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, будучи обізнаним про вчинення ОСОБА_11 злочину в складі організованої групи використовуючи автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», д.з. НОМЕР_3 , перебуваючи за кермом вказаного транспортного засобу, будучи обізнаними із способами та порядком перевірки транспортних засобів співробітниками правоохоронних органів та Державної прикордонної служби України, наказав ОСОБА_15 , сховатись спочатку у багажнику, а потім у салоні транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», д.з. НОМЕР_3 з метою недопущення виявлення вказаної особи, працівниками поліції та Державної прикордонної служби України та доставив його до смт. Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області.

Цього ж дня, ОСОБА_15 був викритий працівниками Державної прикордонної служби України, та затриманий в місці прикордонного наряду «Прикордонний патруль» під умовною назвою «Удобне», коли знаходився в рейсовому автобусі сполученням «Сарата-Одеса».

Також встановлено, що на виконання загального плану вчинення злочину, ОСОБА_11 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, за попередньою змовою групою осіб, разом із невстановленою особою через мобільний додаток «телеграм бот https://t.me/DONALDPASTBAS» почав здійснювати пошук чоловіків, через яким на період дії правового режиму воєнного стану заборонено виїзд за межі країни, та які мають намір виїхати за межі території України поза пунктами пропуску.

У ході зазначеного, ОСОБА_11 , за допомогою невстановленої особи підшукав ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , яким повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 4500 доларів США з кожного, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , яким повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 3000 доларів США, за кожного, ОСОБА_20 , якому повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 3000 доларів США та ОСОБА_21 , якому повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 10000 доларів США.

У подальшому, ОСОБА_16 , та ОСОБА_17 , погодились на запропоновані умови невстановленої особи, та виконуючи вказівки останнього, 15.09.2022 року, приблизно о 10:00 год., прибули на автомобілі до магазину «АТБ», що розташований за адресою: провулок Маяцький 2а, у с. Великий Дальник, І Одеського району, Одеської області. Окрім цього, до вказаної адреси прибули ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_22 .

У свою чергу, ОСОБА_11 запропонував своєму знайомому ОСОБА_12 на належному йому транспортному засобі «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , зустріти вказаних осіб біля магазину «АТБ», що розташований за адресою: пров. Маяцький 2а с. Великий Дальник Одеського району Одеської області, та доставити їх за адресою проживання ОСОБА_11 , а саме: АДРЕСА_2 .

Діючи в складі організованої ОСОБА_11 групи та іншими особами за попередньою домовленістю, о 10:00 год, ОСОБА_12 зустрів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_22 біля магазину «АТБ», що розташований за адресою: пров. Маяцький 2а в с. Великий Дальник Одеського району Одеської області, та будучи обізнаними із способами та порядком перевірки транспортних засобів співробітниками правоохоронних органів та Державної прикордонної служби України, наказав останнім, сховатись у причепі транспортного засобу «Toyota Land Cruiser» з метою недопущення виявлення вказаних осіб, працівниками поліції та Державної прикордонної служби України та доставив їх до місця мешкання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 , де перебував ОСОБА_11 та ОСОБА_21 , який прибули до адреси мешкання ОСОБА_11 самостійно.

При цьому, попередньо було обумовлено, що грошові кошти, які знаходяться у ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 мають передаватись за незаконний перетин державного кордону України на території Республіки Молдова, особі яка їх має зустріти.

У подальшому, ОСОБА_11 з метою реалізації свого злочинного умислу на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з Особою 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), використовуючи автомобіль марки «Volkswagen Т4», д/з НОМЕР_4 , за кермом якого перебував ОСОБА_11 , доставив ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 до ділянки державного кордону, розташованого поблизу села Петрівка Болградського району Одеської області, де їх чекав громадянин Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), який на автомобілі марки «Dacia Duster», д/з реєстрації Республіка Молдова НОМЕР_1 , незаконно перетнув Державний кордон України, з метою подальшого незаконного переправлення ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , через державний кордон України до Республіки Молдова.

Прибувши до зазначеного місця, ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , про необхідність подальшого пересування у бік державного кордону в пішому порядку та пересідати до автомобіля марки «Dacia Duster», д/з реєстрації Республіка Молдова НОМЕР_1 , яким керував громадянин Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження). Після чого, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , виконуючи надані вказівки ОСОБА_11 , вийшли із транспортного засобу та попрямували до автомобіля «Dacia Duster», д/з реєстрації Республіка Молдова НОМЕР_1 , який знаходився приблизно 30 м від лінії державного кордону України та Республіки Молдова.

Однак, зазначені незаконні дії ОСОБА_11 та Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) були викриті працівниками правоохоронних органів, після чого останні затримані на місці події.

Суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, тобто в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництві такими діями, сприянні їх вчиненню порадами та вказівками, наданням засобів, вчинених щодо кількох осіб, організованою групою, повторно, з корисливих мотивів.

З метою реалізації прямого умислу на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, було залучено ОСОБА_12 .

Так, на виконання загального плану вчинення злочину, ОСОБА_11 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, за попередньою змовою групою осіб, за допомогою громадянина Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) підшукав громадянина ОСОБА_14 , якому повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 1000 доларів США.

В подальшому, ОСОБА_15 , 06.09.2022 року, приблизно о 10:00 год., прибув до автовокзалу, що розташований в м. Каушани, Каушанського району, Республіки Молдова, куди в свою чергу прибула Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) разом із невстановленою особою на транспортному засобі марки «DACIA DUSTER», д.з. Республіки Молдова « НОМЕР_1 », які приблизно о 13:00 год., 06.09.2022 року доставили ОСОБА_15 до ділянки державного кордону України з Республікою Молдова, на околиці села Тараклія, район прикордонного знаку 0696/15, де його чекав ОСОБА_11 , на автомобілі марки «Toyota Rav 4», д.з. НОМЕР_2 , з метою подальшого незаконного переправлення ОСОБА_15 , через державний кордон України та Республіки Молдова.

Прибувши до зазначеного місця, громадянин Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) повідомив ОСОБА_15 про необхідність подальшого пересування у бік державного кордону та перетинати державний кордону України на території якої знаходився ОСОБА_11 , а також що за вказану послугу ОСОБА_15 має передати громадянину Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) грошові кошти на загальну суму 400 доларів США. Після передачі грошових коштів, ОСОБА_15 , виконуючи надані вказівки громадянина Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), вийшов із транспортного засобу та попрямував до державного кордону України де знаходився ОСОБА_11 , який його зустрів та наказав останньому сісти до автомобіля марки «Toyota Rav 4», д.з. НОМЕР_2 , який знаходився біля лінії державного кордону України та Республіки Молдова, на території України.

У подальшому, ОСОБА_11 з метою реалізації свого злочинного умислу на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, використовуючи автомобіль марки «Toyota Rav 4», д.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_11 , будучи обізнаними із способами та порядком перевірки транспортних засобів співробітниками правоохоронних органів та Державної прикордонної служби України, наказав ОСОБА_15 , сховатись у салоні транспортного засобу «Toyota Rav 4», д.з. НОМЕР_2 , з метою недопущення виявлення вказаної особи, працівниками поліції та Державної прикордонної служби України та доставив його до місця свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , за вказану послугу ОСОБА_15 передав ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 600 доларів США.

У подальшому, після передачі грошових коштів ОСОБА_11 , до місця його мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , прибув ОСОБА_12 , який з метою реалізації злочинного умислу на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, будучи обізнаним про вчинення ОСОБА_11 злочину в складі організованої групи використовуючи автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», д.з. НОМЕР_3 , перебуваючи за кермом вказаного транспортного засобу, будучи обізнаними із способами та порядком перевірки транспортних засобів співробітниками правоохоронних органів та Державної прикордонної служби України, наказав ОСОБА_15 , сховатись спочатку у багажнику, а потім у салоні транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», д.з. НОМЕР_3 , з метою недопущення виявлення вказаної особи, працівниками поліції та Державної прикордонної служби України та доставив його до смт. Сарата Білгород-Дністровського району, Одеської області.

Цього ж дня, ОСОБА_15 був викритий працівниками Державної прикордонної служби України, та затриманий в місці прикордонного наряду «Прикордонний патруль» під умовною назвою «Удобне», коли знаходився в рейсовому автобусі сполученням «Сарата-Одеса».

В подальшому, ОСОБА_11 , за допомогою невстановленої особи підшукав ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , яким повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 4500 доларів США з кожного, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , яким повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 3000 доларів США, за кожного, ОСОБА_20 , якому повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 3000 доларів США та ОСОБА_21 , якому повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 10000 доларів США.

ОСОБА_16 та ОСОБА_17 погодились на запропоновані умови невстановленої особи, та виконуючи вказівки останнього, 15.09.2022 року, приблизно о 10:00 год., прибули на автомобілі до магазину «АТБ», що розташований за адресою: провулок Маяцький 2а у с.Великий Дальник Одеського району Одеської області. Окрім цього, до вказаної адреси прибули ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_22 .

У свою чергу, ОСОБА_11 запропонував своєму знайомому ОСОБА_12 на належному йому транспортному засобі «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , зустріти вказаних осіб біля магазину «АТБ», що розташований за адресою: пров. Маяцький 2а с.Великий Дальник Одеського району Одеської області, та доставити їх за адресою проживання ОСОБА_11 , а саме: АДРЕСА_2 .

Діючи в складі організованої ОСОБА_11 групи та іншими особами за попередньою домовленістю, о 10:00 год., ОСОБА_12 зустрів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_22 біля магазину «АТБ», що розташований за адресою: пров. Маяцький 2а в с.Великий Дальник Одеського району Одеської області, та будучи обізнаними із способами та порядком перевірки транспортних засобів співробітниками правоохоронних органів та Державної прикордонної служби України, наказав останнім, сховатись у причепі транспортного засобу «Toyota Land Cruiser» з метою недопущення виявлення вказаних осіб, працівниками поліції та Державної прикордонної служби України та доставив їх до місця мешкання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 , де перебував ОСОБА_11 та ОСОБА_21 , які прибули до адреси мешкання ОСОБА_11 самостійно.

При цьому, попередньо було обумовлено, що грошові кошти, які знаходяться у ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 мають передаватись за незаконний перетин державного кордону України на території Республіки Молдова, особі яка їх має зустріти.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.332 КК України, за кваліфікуючими ознаками організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями, сприяння їх вчиненню порадами та вказівками, наданням засобів, вчинених щодо кількох осіб, організованою групою, повторно, з корисливих мотивів.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку в частині призначеного обвинуваченим покарання, посилаються на наступне.

Прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного обвинуваченим покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , кожному окремо, призначити покарання за ч.3 ст.332 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Мотивуючи вимоги скарги, прокурор вказує, що вирок суду підлягає скасуванню, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості.

Прокурор вважає, що відсутні підстави для застосування до обвинувачених ст.ст. 69, 75 КК України, оскільки жодна із наведених у вироку обставин не може суттєво знизити ступінь тяжкості та суспільної небезпеки скоєного обвинуваченими кримінального правопорушення. На переконання прокурора, місцевий суд безпідставно врахував сприяння обвинуваченими розкриттю злочину та їх щире каяття.

Окрім цього, прокурор вказує, що звільняючи обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував роль кожного із обвинувачених в скоєнні ними кримінально протиправних дій, а саме роль ОСОБА_11 як організатора та роль ОСОБА_12 як виконавця. Також судом не враховано, що лише за останнім епізодом організації незаконного перетину державного кордону України обвинувачені організували незаконне переміщення 6 (шести) осіб, загальна сума незаконно отриманої вигоди від скоєного злочину склала 1200000 грн. Також прокурор зазначає, що місцевий суд безпідставно не призначив обвинуваченим додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Захисник просить пом`якшити вирок в частині призначеного покарання, застосувавши положення ст.69 КК України, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.332 КК України, зокрема у виді штрафу в розмірі 1500 (однієї тисячі п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) грн.

Захисник вважає вирок суду в частині призначеного обвинуваченим покарання несправедливим унаслідок його суворості, без врахування всіх обставин кримінального провадження та особи обвинувачених, які мають міцні соціальні зв`язки, визнали свою вину та щиро розкаялися, не оспорювали обставин кримінального провадження, не переховувалися від суду, не вчиняли нових кримінально протиправних діянь, а також перерахували грошові кошти на оборону України та на підтримку Збройних Сил України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав скаргу сторони обвинувачення, окрім цього зазначивши, що місцевий суд при призначенні покарання обвинуваченим не врахував обтяжуючу обставину - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; обвинувачених та захисників, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Положеннями ст.2 КПК регламентовано, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ч.3 ст.373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до положень п.2 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити серед іншого докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

За змістом цієї норми закону у мотивувальній частині обвинувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні, аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинувачених, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, а також мотивовані висновки суду про доведеність вчинення кримінального правопорушення або недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Прийняття такого рішення свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при ухваленні вироку, а сторони позбавляються права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За своєю правовою природою ч.3 ст.349 КПК визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадження і зазначені у ч.1 ст.91 КПК.

Визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню в кримінальному провадженні в порядку ч.3 ст.349 КПК, не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань та випадків, передбачених ч.3 ст.323 та ст.381 КПК. Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч.3 ст.349 КК.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 року (справа №521/11693/16-к), щодо застосування ч.3 ст.349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 16.09.2024 року (справа №444/870/22) зробила висновок щодо правозастосування положень ч.3 ст.349 КПК, та вказала, що суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч.3 ст.349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов?язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч.1 ст.91 КПК.

Згідно ч.1 ст.351 КПК допит обвинуваченого починається з пропозиції головуючого надати показання щодо кримінального провадження, після чого обвинуваченого першим допитує прокурор, а потім захисник. Після цього обвинуваченому можуть бути поставлені запитання потерпілим, іншими обвинуваченими, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також головуючим і суддями. Крім того, головуючий має право протягом всього допиту обвинуваченого ставити йому запитання для уточнення і доповнення його відповідей.

Суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону, а тому оскаржений вирок суду не можна вважати законним і обґрунтованим.

Так, у мотивувальній частині вироку місцевий суд вказав, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 під час судового розгляду визнали свою вину у вчиненні кримінального правопорушення та розкаялись у вчиненому.

Однак, зміст журналу судового засідання від 18.05.2023 року (а.п.40-43 т.2) та звукозапис фіксації судового процесу в суді першої інстанції, свідчать про те, що під час допиту в ході судового розгляду, обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 фактично в повному обсязі не підтвердили обставин вчинення інкримінованого їм злочину за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Зокрема, у судовому засіданні 18.05.2023 року, обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , хоча не заперечували факту скоєння ними кримінального правопорушення, однак фактично не підтвердили вчинення злочину організованою групою; не підтвердили, що обвинувачений ОСОБА_11 був організатором злочину; а також не підтвердили жодної суми грошових коштів, які мали бути передані особами, яких вони переправляли через кордон, та не підтвердили отримання ними будь-яких грошових коштів.

Так, надаючи покази в місцевому суді, обвинувачений ОСОБА_11 , як за першим, так і за другим епізодом інкримінованого злочину вказав, що ініціатива та регулювання злочинної діяльності була від іншої особи громадянина Молдови. Далі, відповідаючи на уточнююче питання захисника чи визнає обвинувачений ОСОБА_11 себе винуватим у вчиненні злочину, останній хоч і вказав, що визнає, однак додав, що він виявився ніби організатором, оскільки «молдован» зник.

Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_11 , відповідаючи на питання прокурора чи платили йому грошову винагороду особи, яких вони переправляли закордон, обвинувачений заперечив «не платили», «ні, взагалі».

На запитання прокурора чи обумовлювали з особами, яких переправляли через кордон, скільки це буде коштувати, обвинувачений ОСОБА_11 вказав «ні, я з ними не спілкувався, це все «молдованин», який хоча і обіцяв йому якусь винагороду, однак ніякі грошові кошти йому не передавав.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_11 фактично не підтвердив обставини, які вказані у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, а саме, що він підшукав громадянина ОСОБА_14 , якому повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 1000 доларів США; про те, що ОСОБА_15 мав передати громадянину Республіки Молдова Особа 1 (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) грошові кошти на загальну суму 400 доларів США; про те, що за вказану послугу ОСОБА_15 передав ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 600 доларів США.

Не підтвердив обвинувачений ОСОБА_11 і обставин за другим епізодом, стосовно того, що він за допомогою невстановленої особи підшукав ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , яким повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 4500 доларів США з кожного, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , яким повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 3000 доларів США, за кожного, ОСОБА_20 , якому повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 3000 доларів США та ОСОБА_21 , якому повідомив про можливість перетину державного кордону поза пунктом пропуску за грошову винагороду в розмірі 10000 доларів США.

Тобто, обвинувачений ОСОБА_11 під час допиту в місцевому суді фактично не підтвердив вчинення злочину організованою групою; не підтвердив того, що саме він був організатором скоєння злочину; не підтвердив, що отримував будь-які грошові кошти від осіб, яких переправляли через кордон, чи від інших співучасників вчинення злочину.

Аналогічні покази щодо цих обставин надав і обвинувачений ОСОБА_12 , який вказав, що зустріч організував «молдаванин», який повідомляв, що буде дві чи три людини, однак було більше. Відповідаючи на запитання прокурора, чи пропонували йому грошову винагороду, обвинувачений ОСОБА_12 зазначив «ні, гроші від них я не отримував».

Наведене свідчить, що фактично обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не визнали в повному обсязі інкриміновані їм та викладені в обвинувальному акті обставини вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Проте, після допиту обвинувачених, незважаючи на фактичне невизнання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинувачення в повному обсязі, місцевий суд розглянув кримінальне провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК, обмежившись лише допитом обвинувачених.

Більш того, місцевий суд не виклав у вироку зміст показів обвинувачених, а лише вказав про визнання ними вини та каяття у вчиненому.

Таким чином, слід констатувати, що суд першої інстанції, не зважаючи на заперечення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 фактичних обставин кримінального провадження за ч.3 ст.332 КК України, не вжив усіх необхідних заходів для того, щоб переконатися в правильності розуміння обвинуваченими тих фактичних обставин, які вони будуть позбавлені можливості оскаржити, не здійснив допиту обвинувачених відповідно до вимог ст.351 КПК та не дослідив інші докази сторони обвинувачення на підтвердження доведеності обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті.

Відповідно до правової позиції в постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02.02.2021 року (справа №640/4713/19), повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду в порядку ч.3 ст.349 КПК.

Відтак, в даному випадку, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не забезпечив відсутність сумнівів та не переконався у тому, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 дійсно не заперечують всі фактичні обставини кримінального провадження, встановлені під час досудового розслідування та поставлені їм в провину у висунутому обвинуваченні, а також чи правильно вони розуміють та усвідомлюють зміст цих обставин, оскільки, з огляду на зміст показань обвинувачених в судовому засіданні суду першої інстанції, останні фактично обставини справи та провину за ч.3 ст.332 КК України за викладених в обвинувальному акті обставинах в повному обсязі вочевидь не визнавали.

Наведене свідчить, що під час розгляду кримінального провадження, судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема не було дотримано обов`язкових передумов можливості здійснення розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК.

Крім того, під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції, колегією суддів встановлені інші істотні порушення вимог КПК, які тягнуть за собою скасування вироку суду.

Із оскарженого вироку вбачається, що місцевий суд визнав обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, скоєного організованою групою.

Частиною 3 статті 28 КК України визначено, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) злочинів, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Відповідно до позиції Верховного Суду у постанові від 02.02.2023 року (справа №607/2827/21) утворення (створення) організованої групи чи злочинної організації слід розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об`єднання для зайняття злочинною діяльністю. Зазначені дії за своїм змістом близькі до дій з організації злочину і включають підшукування співучасників, об`єднання їхніх зусиль, детальний розподіл між ними обов`язків, складання плану, визначення способів його виконання. Проте основною метою організатора такої групи (організації) є утворення стійкого об`єднання осіб для зайняття злочинною діяльністю, забезпечення взаємозв`язку між діями всіх учасників останнього, упорядкування взаємодії його структурних частин.

Організована група, на відміну від групи з попередньою змовою (без попередньої змови), утворюється не одномоментно, а впродовж тривалого часу.

Належить ураховувати, що співучасть у злочині не є тотожним поняттям співучасті в злочинній діяльності, оскільки співучасть у злочині полягає у взаємодії співучасників, спрямованій лише на забезпечення злочинного результату, співучасть же у злочинній діяльності передбачає забезпечення не тільки злочинного результату, але й збереження самого об`єднання на майбутнє (як цілісного суб`єкта злочинної діяльності).

У даному кримінальному проваджені, незважаючи на те, що у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, та в кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 місцевий суд вказав про доведеність вчинення злочину організованою групою, однак фактично виклад обвинувачення не містить ознак організованої групи, попередньої організації стійкого об`єднання для вчинення злочину, які б мали єдиний план з розподілом ролей, функцій кожного із учасників групи, які б були спрямовані на досягнення відомого для всіх учасників цього плану.

Стабільний склад групи, тісні стосунки між його учасниками, їхнє централізоване підпорядкування, єдині для всіх правила поведінки, а також план злочинної діяльності в цілому, є одними із основних ознак організованої групи.

Однак, формулювання обвинувачення визнане судом доведеним, вказаних ознак організованої групи не містить, а ролі обвинувачених, розподіл грошових коштів тощо, у вироку не описані.

Також колегія суддів звертає увагу, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_11 мав роль керівника, організатора вчинення злочину організованою групою, натомість ОСОБА_12 був виконавцем вчинення злочину, однак незрозуміло яким чином їх дії кваліфіковано за одними й тими ж кваліфікуючими ознаками вчинення кримінального правопорушення.

Окрім цього, з формулювання обвинувачення вбачається, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України за двома епізодами. Натомість, місцевий суд зазначив загальну кваліфікацію дій обвинувачених відразу за двома епізодами, не врахувавши при цьому, що ознака «повторності» за першим епізодом відсутня.

За таких обставин, встановивши, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не в повному обсязі підтверджують обставини інкримінованого їм стороною обвинувачення злочину, у разі виникнення сумнівів у доведеності формулювання обвинувачення та кваліфікації дій обвинувачених, суду першої інстанції належало повернутись до визначення обсягу доказів та встановлення порядку їх дослідження й розглянути кримінальне провадження в загальному порядку, що місцевим судом не було здійснено.

Вказані обставини, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 412, 415 КПК, апеляційний суд визнає істотними порушеннями, які тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Пунктом 6 ч.1 ст.407 КПК передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.415 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені ч.2 ст.412 цього Кодексу.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст.ст. 7, 9 КПК, апеляційний суд, вважає, що судове провадження в суді першої інстанції було здійснено з істотним порушенням вимог КПК, а тому з урахуванням положень ст.ст. 412, 415 КПК, визнається апеляційним судом істотними, що у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.409 КПК тягне за собою скасування вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, в іншому складі суду.

Частиною 2 та 3 ст. 415 КПК передбачено, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Разом з цим, з огляду на приписи ч.ч. 1, 2 ст. 416 КПК щодо особливостей нового судового розгляду судом першої інстанції після скасування судом апеляційної інстанції вироку, при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв?язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Приймаючи до уваги слушність доводів апеляційної скарги прокурора в частині необґрунтованого застосування положень ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_11 та ОСОБА_12 покарання, враховуючи при цьому той факт, що апеляційний суд, в зв`язку з встановленими і наведеними вище допущеними місцевим судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, за наявності яких судове рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, позбавлений можливості ухвалити новий вирок в цій частині, колегія суддів звертає увагу, що в разі доведеності вини обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину під час нового розгляду в суді першої інстанції, а також у разі якщо за результатами нового судового розгляду не буде встановлено інших обставин, які пом`якшують покарання, які не були відомі та не були враховані судом при ухвалені оскарженого вироку, призначення обвинуваченим покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, слід вважати необґрунтованим.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для частково задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника, скасування вироку суду з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, в іншому складі суду.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі суду факти недотримання вимог кримінального процесуального закону, провести судове провадження у відповідності до вимог КПК та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати вимогам закону та забезпечить виконання положень ст.ст. 2, 7 КПК.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 29.06.2023 року в кримінальному провадженні №0000537 від 09.08.2022 року, яким ОСОБА_11 та ОСОБА_12 засуджені за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, - скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження №0000537 від 09.08.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4