ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 756/15041/23

провадження № 51-2669км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002194, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, тобто в незакінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 13 серпня 2024 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі положень ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 16 червня 2023 року о 06:30, перебуваючи у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки й бажаючи їх настання, тримаючи в правій руці ніж, умисно завдав ОСОБА_9 множинні удари лезом ножа в тулуб, чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після того, як ОСОБА_9 почав оборонятись, ОСОБА_8 вистрибнув з вікна вказаної квартири, що знаходиться на другому поверсі, й залишив місце вчинення злочину. Потерпілого було доставлено до КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», де йому надали медичну допомогу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року вирок місцевого суду було залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що апеляційний суд безпідставно погодився з вироком суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України за ознаками спричинення умисного легкого тілесного ушкодження та вважає, що кількість заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, їх локалізація свідчать про спрямованість умислу засудженого на вбивство потерпілого.

Вважає, що висновок про те, що не було встановлено у обвинуваченого мотиву на вбивство потерпілого, а відповідальність має настати за тілесні ушкодження, які фактично були заподіяні, є необґрунтованим.

Вказує, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою факт нанесення засудженим ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 тринадцяти колото-різаних ножових поранень, а також його поведінку після вчинення злочину, який втік з місця події, допомогу не надавав, що дає підстави зробити висновок, що обвинувачений діяв з прямим умислом на спричинення смерті потерпілому.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції обмежився лише загальними формулюваннями без будь-якого обґрунтування свого рішення, зокрема не надав кожному доказу сторони обвинувачення оцінку з точки зору належності та допустимості відповідно до положень ст. 94 КПК України, не зазначив, чому він бере до уваги одні докази та відкидає інші.

Крім того, апеляційний суд належним чином не мотивував рішення про відмову в задоволенні апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.

Також вказує, що прокурором було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів, зокрема протоколів огляду місця події від 16.06.2023 та 17.06.2023; протоколу огляду речей; копії карти виїзду швидкої медичної допомоги; протоколів огляду відеозаписів з портативних відеореєстраторів працівників патрульної поліції, які прибули на виклик 16.06.2023, висновків експертиз, однак суд апеляційної інстанції відмовив в дослідженні зазначених доказів, чим порушив вимоги щодо безпосередності їх дослідження.

У запереченні захисник ОСОБА_7 просить касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор та представник потерпілого підтримали подану касаційну скаргу і просили її задовольнити.

Захисник та засуджений заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з частиною першою указаної статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Усі доводи, що містяться в апеляційних скаргах, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів з тим, щоб жоден з них не залишився нерозглянутим. Однак цих законодавчих вимог апеляційний суд не дотримався.

Як убачається з матеріалів провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Оболонський районний суд м. Києва у вироку від 13 серпня 2024 року дійшов висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч.2 ст. 125 КК України.

Не погоджуючись з таким висновком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції і постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, й призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Зазначав, що суд першої інстанції необґрунтовано змінив правову кваліфікацію кримінального правопорушення за обвинуваченням ОСОБА_8 , оскільки питання про умисел вирішувалося, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема способу, знаряддя, кількості, характеру і локалізації поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунків. Сукупність всіх підстав свідчить про наявність у ОСОБА_8 умислу саме на вбивство потерпілого, а не на завдання йому легких тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження, дійшов висновку, що діяння ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України кваліфіковано правильно, оскільки у обвинуваченого не було прямого умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 . При цьому апеляційний суд вказав, що про відсутність прямого умислу в обвинуваченого на вбивство потерпілого свідчать показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що удари він завдав, обороняючись від ОСОБА_9 , й під час нанесення тілесних ушкоджень обвинувачений не погрожував вбивством потерпілому.

Також апеляційний суд вказав, що зібрані докази у кримінальному провадженні не містять об`єктивних даних, які б свідчили про намір ОСОБА_8 вчинити умисне вбивство ОСОБА_9 ; обвинувачений не перебував у будь-якому психічно нестабільному стані, усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними; обвинувачений та потерпілий перебували в дружніх відносинах; характер нанесених тілесних ушкоджень, які хоча й утворились від 13-ти дій травмуюючого предмета (ножа), однак тілесні ушкодження кваліфіковані як легкі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але менше 21 доби.

Також апеляційний суд вказав, що після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 втік, вистрибнувши з вікна, маючи реальну можливість продовжити свої злочинні дії та позбавити ОСОБА_9 життя, однак цього не зробив.

Викладені у касаційній скарзі прокурора доводи про невмотивованість висновків суду апеляційної інстанції щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України колегія суддів касаційного суду в цілому вважає слушними.

Згідно зі змістом ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

При розмежуванні замаху на вбивство та умисного легкого тілесного ушкодження суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Необхідний причинний зв`язок відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Вчиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, людина здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи, ставляться їй у провину.

Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням об`єктивних умов вчинення діяння, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК України, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

При встановленні форми та виду вини суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів, сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує характер і спосіб його вчинення, інтенсивність і спрямованість протиправного впливу, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, інше.

Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій.

У аспекті встановлення підстави кримінальної відповідальності, юридичної оцінки суб`єктивного ставлення до вчиненого, суд мав враховувати, що за ступенем конкретизації у свідомості суб`єкта передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків виокремлюють визначений (пов`язаний із передбаченням конкретного наслідку) і невизначений (альтернативний) умисли, коли свідомістю винного охоплюється можливість настання двох або більше альтернативних наслідків. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини. При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні.

Як було встановлено апеляційним судом, засуджений в судовому засіданні визнавав факт заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , однак стверджував, що не мав умислу на позбавлення його життя, а наніс удари, обороняючись від дій ОСОБА_9 , який перед цим завдав йому декілька ударів ножем. ОСОБА_8 також зазначив, що з потерпілим вони боролись, ніж знаходився у нього в руці, якою він, обороняючись, наніс кілька ударів ОСОБА_9 в плече.

Однак, без належної оцінки суду апеляційної інстанції залишились характер дій ОСОБА_8 , знаряддя злочину - ніж, локалізація виявлених ушкоджень, які свідчать про те, що вони утворилися від 13 травмуючих дій предмету, якому притаманні колюче-ріжучі властивості, що підтверджено висновком експерта від 08.09.2023 № 042-1406-2023 (т. 2 а.п. 285-291), а також його поведінку після вчинення злочину, який втік з місця події, допомогу не надавав.

Також, як убачається з ухвали апеляційного суду, судом було спростовано твердження ОСОБА_8 про активний напад на нього з боку потерпілого й нанесення 4-5 ударів потерпілому лише в межах необхідної оборони як показаннями потерпілого, так і висновком судово-медичних експертів, яким встановлено 13 поранень від колюче-ріжучого предмета у потерпілого та різані рани рук у обвинуваченого.

За таких обставин не вбачається вмотивованим рішення апеляційного суду щодо обґрунтування спрямованості умислу засудженого при завданні ним такої кількості умисних ударів потерпілому, у тому числі в тулуб, потиличну частину голови, лише на спричинення йому легких тілесних ушкоджень.

З огляду на це ухвала апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою, а допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону в силу положень ст. 412 КПК України є істотними.

При цьому колегія суддів касаційного суду лише частково погоджується з доводами касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив в дослідженні окремих доказів, зокрема протоколів огляду місця події від 16.06.2023 та 17.06.2023, протоколу огляду речей, копії карти виїзду швидкої медичної допомоги, протоколів огляду відеозаписів з портативних відеореєстраторів працівників патрульної поліції, які прибули на виклик 16.06.2023, висновків експертиз, характеризуючих даних обвинуваченого.

Як убачається з матеріалів провадження, прокурор у прохальній частині апеляційної скарги просив повторно дослідити окремі докази.

Згідно зі звукозаписом судового засідання в суді апеляційної інстанції від 25.02.2025 прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, частково підтримав заявлене клопотання про повторне дослідження доказів, тому апеляційний суд задовольнив клопотання прокурора частково й повторно частково дослідив докази, на які вказав прокурор під час судового засідання, а саме: протокол огляду мобільного телефону від 21.06.2023 (т. 2 а.п. 43-53), протокол слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 від 21.06.2023 з додатком (т. 2 а.п. 84-88), протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_8 від 13.07.2023 з додатком (т. 2 а.п. 109-113), висновок експерта від 08.09.2023 № 042-1406-2023 щодо тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_9 (т. 2 а.п. 285-291).

Окрім того, апеляційним судом було задоволено клопотання представника потерпілого про повторне дослідження протоколу огляду мобільного телефону від 21.06.2023 (т. 2 а.п. 43-53).

Однак колегія суддів касаційного суду звертає увагу на те, що за висновками об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду про застосування норми права, передбаченої ч. 3 ст. 404 КПК України (постанова від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20, провадження № 51-1747кмо22), під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо постановлення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того, чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, з урахуванням приписів ст. 404 КПК України.

У зв`язку з цим, касаційну скаргу прокурора потрібно задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду потрібно скасувати з мотивів істотного порушення вимог КПК України, а також у зв`язку з невмотивованістю позиції апеляційного суду щодо правильності застосування місцевим судом закону про кримінальну відповідальність, з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Під час апеляційного перегляду потрібноусунути зазначені порушення, повно та всебічно перевірити доводи поданої на вирок місцевого суду апеляційної скарги й постановити рішення, яке відповідає вимогам закону.

Тому, керуючись положеннями ст. ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3