Дата документу 11.12.2025 Справа№ 314/1170/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1170/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/727/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 185 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 121 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 19733 грн. 30 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 185 КК України за наступних обставин.

9 січня 2019 року, приблизно о 01.00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, через незачинені вхідні двері, таємно проник до господарського приміщення, яке розташоване на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно, яке належало ОСОБА_10 , а саме: полотно дверне ПВХ ТМ «ОМІС», Комфорт СС вільха європейська,шириною 600 мм, висотою 2 метри, коричневого кольору, мийка знержавіючої сталі «Teka» Centroval мікротекстура, електрична плита марки «Greta» EE 5000 NN 13(W), на 4 конфорки, в корпусі білого кольору, каністра металева, в корпусі зеленого кольору об`ємом 10 л, санки зі спинкою в металевому корпусі зеленого кольору з дерев`яним сидінням, поклавши викрадене майно на санки ОСОБА_7 направився до свого знайомого ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_3 , де залишив на зберігання викрадені речі, своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_10 на загальну суму 7572 гривні 2 копійки.

Крім того, 23 грудня 2023 року, приблизно об 11.30 годині, ОСОБА_7 , будучи запрошеним у якості гостя, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у житловому житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, під час конфлікту, що стався на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ним та ОСОБА_12 , стоячи навпроти ОСОБА_12 та діючи умисно, кулаком руки наніс останньому один удар в область обличчя, від якого потерпілий не втримавши рівновагу впав на підлогу на лівий бік, після чого ОСОБА_7 , не зупиняючись на скоєному і усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій, схопив зі столу 12-літровий газовий балон та тримаючи його обома руками, нижньою частиною вказаного балону наніс ОСОБА_12 , який в цей час лежав на підлозі, не менше 2-х ударів у праву частину голови потерпілого, далі обвинувачений наніс зазначеному потерпілому не менше двох ударів зверху-вниз лівою взутою ногою по обличчю та голові потерпілого в результаті чого спричинив потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді ВЧМТ, лінійного перелому луски правої скроневої кістки, що розповсюджується на її пірамідку , гемотемпаніуму, гемомастоїдеуму, рани, наслідком якої є рубці в тім`яній ділянці праворуч , які у сукупності кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, використав для його вчинення важкий предмет (газовий балон), який має ребристу поверхню, продовжував наносити потерпілому удари навіть коли той вже перебував у безпорадному стані.

Також у вироку відсутні посилання на намагання обвинуваченого надати потерпілому допомогу як безпосередньо після вчинення злочину (викликати швидку), так і під час його лікування, а отже більш тяжкі наслідки не настали випадково, незалежно від волі обвинуваченого.

Крім того, суд недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, суспільно-корисною працею не займається, веде антисоціальний спосіб життя, має посередні характеристики.

Вважає, що суд формально визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень за обставини, що пом`якшують покарання.

За таких обставин, у суду першої інстанції були всі підстави для призначення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання не в мінімальних межах санкції.

Звертає увагу, що в порушення приписів ч. 3 ст. 374 КПК України, суд не мотивував своє рішення про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а призначаючи остаточне покарання обрав неправильний принцип його призначення на підставі ст. 70 КК України, оскільки принцип поглинення не є співрозмірним вчиненим злочинам.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у вигляді 6 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, призначити остаточне покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі, а в іншій частині вирок залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримала подану апеляційну скаргу та зазначила, що обвинувачений належних висновків зі скоєного не зробив, щирого каяття не виявив, обмежившись лише формальним визнанням вини. Також прокурор наголосила, що під час судового розгляду кримінального провадження за ст. 185 КК України обвинувачений оголошувався у розшук, що, на її думку, свідчить про ухилення від участі в кримінальному провадженні та негативно характеризує його поведінку. У зв`язку з цим прокурор вказала на відсутність правових підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора, зазначивши, що ОСОБА_7 визнав вину, відшкодував завдану шкоду, а потерпілий просив суд суворо його не карати.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора та наголосив, що інкримінованої йому крадіжки не вчиняв.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст.185 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення за обставини, що пом`якшують покарання, встановив обставину, що обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, врахував дані про особу обвинуваченого, який не працює, має місце проживання, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд першої інстанції взяв до уваги, що потерпілий в судовому засіданні наголосив, що обвинувачений відшкодував завдану шкоду, претензій до нього не має, просив суворо не карати і призначити покарання не пов`язане із позбавленням волі.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі за санкціями ч. 3 ст.185, ч. 1 ст.121 КК України зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що злочин за ч. 1 ст. 121 КК України вчинено в стані алкогольного сп`яніння, із застосуванням важкого предмета (газового балона з ребристою поверхнею), за обставин, коли обвинувачений продовжував завдавати ударів потерпілому навіть у момент перебування останнього у безпорадному стані, що свідчить про підвищений рівень суспільної небезпечності діяння та зухвалість способу його вчинення.

Так само заслуговує на увагу й те, що у вироку відсутні належні посилання на реальні дії обвинуваченого, спрямовані на мінімізацію заподіяної шкоди безпосередньо після події (зокрема, ініціювання виклику швидкої допомоги, надання невідкладної допомоги), а отже уникнення більш тяжких наслідків було обумовлене радше випадковими чинниками, а не активною поведінкою винного.

За таких обставин формальне визнання судом першої інстанції щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень як пом`якшуючих обставин без належного мотивування, у сукупності з недостатнім урахуванням відомостей про особу обвинуваченого (непрацевлаштованість, посередні характеристики, антисоціальний спосіб життя), не узгоджується із засадами індивідуалізації покарання та не забезпечує досягнення його мети.

Окремо колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про істотні недоліки мотивування рішення суду першої інстанції щодо можливості звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, оскільки у порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, суд не навів переконливих міркувань, чому за конкретних фактичних обставин тяжкого насильницького злочину та за наявності обтяжуючої обставини (стан алкогольного сп`яніння) виправлення засудженого можливе без реального відбування покарання.

Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Проте колегія суддів не погоджується з доводами прокурора в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі, оскільки наведена в апеляційній скарзі вимога не містить належного обґрунтування саме такого строку покарання.

Зокрема, прокурором не конкретизовано, з яких підстав призначення саме 6 років позбавлення волі, а не іншого строку в межах санкції статті, є необхідним і достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, та відповідатиме засадам його індивідуалізації, передбаченим ст. 65 КК України.

За відсутності такої конкретизації апеляційний суд не може дійти висновку, що саме строк 6 років є єдино виправданим і співмірним у даній справі.

За таких обставин колегія суддів виходить з того, що покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, оскільки відповідає ступеню тяжкості вчиненого, враховує конкретні обставини події та дані про особу винного, а також узгоджується з принципом справедливості й співмірності.

При цьому суд апеляційної інстанції бере до уваги, що обвинувачений визнав вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а також, за поясненнями потерпілого, відшкодував завдану шкоду, що у сукупності свідчить про наявність підстав для призначення покарання у межах, які не виходять за мінімально необхідні для досягнення його мети.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покарання у вигляді позбавлення волі за ч. 1 ст. 121 КК України, ч. 3 ст.185 КК України, слід призначити з його реальним відбуванням, що буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 квітня 2025 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 1 ст. 121 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Початок строку покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 23 грудня 2023 року по 20 березня 2024 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4