н/п 1-кп/766/1274/26
У Х В А Л А

про продовження строку дії запобіжного заходу

29.01.2026 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю секретаря: ОСОБА_2

прокурора (в режимі відеоконференції): ОСОБА_3

обвинувачених (в режимі відеоконференції): ОСОБА_4

ОСОБА_5

захисників (в режимі відеоконференції): ОСОБА_6

ОСОБА_7

під час відкритого підготовчого судового засідання в залі суду м. Херсона, проведеного в режимі відеоконференції з Державною установою «Миколаївський слідчий ізолятор», з розгляду кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР 11.02.2025 за №0000010 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

-у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 КК України -

(обвинувальний акт з додатками відносно яких до суду надійшов 27.10.2025 зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону,

відносно ОСОБА_5 на стадії досудового розслідування ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.04.2025 застосовано запобіжний захід у вигляді «тримання під вартою», який востаннє продовжено строком до 15.02.2026,

відносно ОСОБА_4 на стадії досудового розслідування ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.04.2025 обрано запобіжний захід у вигляді «тримання під вартою», який востаннє продовжено строком до 15.02.2026), -

в с т а н о в и в:

На розгляд до Херсонського міського суду Херсонської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України.

І. Доводи клопотання сторони обвинувачення

Прокурором під час підготовчого судового засідання було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді «тримання під вартою» стосовно обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на обґрунтування яких зазначено про наявність ризику переховування обвинувачених від суду, а також можливість впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки їх допит не розпочато. Крім того вважає, що обвинувачені зможуть вчинити інше кримінальне правопорушення.

ІІ. Доводи сторони захисту

Захисником ОСОБА_8 було подано письмові заперечення на клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 , на обґрунтування якого зазначено про те, що є вагомі підстави для зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 на більш м`який, який визначається зменшенням ризиків з плином часу тримання обвинуваченого під вартою.

Зауважив, що прокурор фактично дублює шаблонні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без надання оцінки ризиків визначених ст. 177 КПК України, стану здоров`я обвинуваченого, стадії судового розгляду, ролі та причетності обвинуваченого до вчинення злочину. Підозра повідомлена ОСОБА_5 жодним чином не обґрунтована. Просив врахувати, що тяжкість можливого покарання не є достатньою підставою для констатації ризику переховування, крім того ОСОБА_5 постійно перебуває в умовах слідчого ізолятора, мети та можливості переховуватись від органів досудового розслідування не має, оскільки не має матеріальних та спеціальних навичок для цього.

Також не зазначено на яких саме свідків може впливати ОСОБА_5 , оскільки інших свідків, крім залегендованого ОСОБА_9 по справі немає. На стадії ж судового розгляду суд може формувати свою позицію лише на підстав доказів, здобутих під час слідства і не має права виносити рішення на підставі припущень, а тому суд зобов`язаний оцінити покази свідків, їх важливість для встановлення істини у справі та зробити висновок про реальну, а не вигадану можливість незаконного впливу.

Вважає, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення надуманим, враховуючи особу обвинуваченого та його життєвий шлях.

Жоден із зазначених ризиків, що могли б обґрунтувати застосування до підозрюваного найсуворіший запобіжний захід не має ні фактичного підґрунтя, ні належного правового обґрунтування.

З плином часу зменшується актуальність ризиків, закріплюється позиція обвинувачення таким чином, що негативна процесуальна поведінка підозрюваного меншою мірою здатна перешкодити ефективності розслідування відповідно має знижуватись суворість запобіжного заходу. Отже наявні на початковому етапі ризики мають тенденцію до свого зменшення та втрати своєї актуальності.

Просив врахувати стан здоров`я ОСОБА_5 , який потребує лікування, в тому числі хірургічного втручання.

Також звертав увагу суду на ту обставину, що на суд покладено обов`язок надання оцінки можливості застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, що узгоджується з усталеною позицією ЄСПЛ.

З огляду на викладене просив розглянути можливість визначення розміру застави або застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Захисник ОСОБА_7 під час судового розгляду зауважив, що Конституційний суд України сформував правову позицію щодо застосування запобіжних заходів на стадії підготовчого судового засідання, зокрема вказав що підстави та порядок застосування цих запобіжних заходів мають бути визначені в законі та повинні відповідати конституційним гарантіям справедливої судової процедури. Після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення особи свободи і судові органи мають навести інші підстави для тримання особи під вартою, тоді як автоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у п. 3 ст. 5 Конвенції. Висновки слідчого судді не є преюдиційними. Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу є несумісним з принципом захисту від свавілля.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра можуть бути достатніми підставами для обрання саме тримання під вартою, то чим довше особа перебуває під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу.

Прокурор продовжує посилатись на ті самі підстави, які були передумовою для застосування саме тримання під вартою, не наводячи жодних нових підстав. Ризик переховування від суду є гіпотетичним та необґрунтованим, адже ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, відомості про спроби ухилення від органів досудового розслідування відсутні. Необґрунтованим є і ризик впливу на свідків, оскільки жодної відповідної спроби зафіксовано не було, а ризик вчинення іншого кримінального правопорушення носить ймовірний характер. Крім того стороною обвинувачення не наведено жодних мотивів неможливості застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу. Прокурор замовчує ту обставину, що ОСОБА_5 з початку досудового розслідування сприяв слідству.

Клопотання не може носити абстрактний характер і не може не змінюватись протягом 10 місяців та ігнорувати сформовану правову позицію. Має бути з`ясовано чи не втратили свою актуальність раніше заявлені ризики, проте прокурор від клопотання до клопотання зазначає одні й ті самі обставини. Саме на прокурора покладено обов`язок доведення заявлених ризиків, тоді як останнім цей обов`язок не виконується і клопотання має стандартний набір формулювань.

Зазначив, що суд зобов`язаний розглянути можливість застосування альтернативного запобіжного заходу, яким може бути застава або домашні арешт, враховуючи особу ОСОБА_5 .

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечив проти клопотання прокурора. Просив врахувати стан його здоров`я, який перешкоджає подальшому перебуванню в умовах слідчого ізолятора, оскільки він потребує належної медичної допомоги, в тому числі й оперативного втручання.

Захисник ОСОБА_6 , заперечивши про клопотання прокурора, зазначив, що актуальна практика ЄСПЛ свідчить про те, що не можливо особу тримати під вартою, не забезпечуючи право на застосування щодо неї іншого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою. Суд не аналізує чому не можливим є застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу. Клопотання прокурора має ознаки формального і такого, зміст якого не змінюється протягом тривалого часу. Зазначив, що у разі застосування щодо ОСОБА_4 саме домашнього арешту це забезпечить його кращу соціалізацію та надасть можливість реалізувати свої базові потреби, крім того застосування цілодобового домашнього арешту майже прирівнюється до тримання під вартою, а тому мета заходу забезпечення кримінального провадження буде забезпечена.

Вважав суттєвими ті обставини, що ОСОБА_4 одружений та має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, а також постійне зареєстроване місце проживання, що є достатніми передумовами для застосування домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечив проти можливості продовження подальшого застосування тримання під вартою. Зазначив, що протягом 10 місяців прокурор наводить одні й ті самі ризики, не обґрунтовуючи їх жодними доказами. Вважає, що застосування домашнього арешту цілком може забезпечити його належну процесуальну поведінку.

ІІІ. Оцінка та висновки суду.

Заслухавши думки учасників судового засідання, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд, враховуючи характер інкримінованих кримінальних правопорушень, мету і підстави застосування запобіжних заходів, визначені ст. 177 КПК України, дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та продовження обраних раніше запобіжних заходів.

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.04.2025 відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який востаннє було продовжено ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.1.2025 строком до 15.02.2026.

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.04.2025 відносно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який востаннє було продовжено ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.1.2025 строком до 15.02.2026.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення (ч. 3 ст. 331 КПК України). Строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів (ч. 1 ст. 197 КПК України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити такі дії: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч. 1 ст. 194 КПК України).

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 199 КПК України, суд при вирішенні питання щодо доцільності подальшого тримання під вартою обвинуваченого, повинен враховувати зокрема таке: чи не зменшився заявлений ризик або чи не з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; встановити наявність обставин, які перешкоджають завершенню провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

В обґрунтування клопотання прокурор посилається на існування ризиків, які у свою чергу були враховані слідчим суддею при застосуванні запобіжного заходу, а також їх актуальність підтверджена в ухвалі Херсонського міського суду Херсонської області від 18.1.2025 та ухвалі Херсонського апеляційного суду від 27.01.2026, а тому суд розглядає клопотання прокурора лише в межах заявлених ним підстав.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Оцінюючи наявність ризиків, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує можливість обвинувачених:

1) переховування від суду. Так, останні підозрюються у вчиненні злочинів, пов`язаних з незаконним обігом психотропних речовин, за санкцією яких, а саме: ч. 3 ст. 307 КК України, який є особливо тяжким злочином, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна. Звільнення від кримінальної відповідальності чи звільнення від відбування покарання з випробуванням за вчинення такого характеру злочинів КК України виключає. Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватись від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні Європейського суду з прав людини «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватись судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. При оцінці наявності ризику переховування суд також враховує ту обставину, що матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей щодо міцності соціальних зв`язків обвинувачених, а також відомостей щодо постійного місця проживання за місцем розгляду кримінального провадження щодо них, що могло би бути додатковою гарантією присутності обвинувачених в межах м. Херсона на час проведення судових засідань, тоді як останні в м. Херсоні не проживають, що створює додаткові можливості для ухилення від суду в майбутньому. Наведене створює обґрунтовані побоювання, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у разі обрання відносно них запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, зможуть переховуватись від суду, оскільки достатні стримуючи фактори відсутні;

2) незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні. Оцінюючи наявність цього ризику суд бере до уваги той факт, що судовий розгляд перебуває на початковому етапі, тому суду потрібно буде допитати свідків для встановлення обставин у цьому кримінальному провадженні. Анкетні дані допитаних під час досудового розслідування свідки обвинуваченим відомі, що не виключає можливість їх подальшого спілкування, за наслідками якого останні можуть змінити свої покази на користь обвинувачених. При оцінці існування цього ризику суд також виходить із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України);

3) ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Обґрунтованим вважає суд і твердження сторони обвинувачення щодо існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки, не зважаючи на офіційне працевлаштування ОСОБА_4 , тоді як відповідні відомості щодо ОСОБА_5 відсутні, причинами протиправних дій стало бажання отримати матеріальну вигоду, що викликає обґрунтовані побоювання щодо продовження вчинення протиправних дій в майбутньому. З урахуванням характеру інкримінованих їм кримінальних правопорушень суд погоджується зі стороною обвинувачення щодо відсутності жодних стримуючих факторів, які б могли у достатній мірі запобігти продовженню протиправної діяльності, однією з цілей якої було отримання прибутку.

Суд не погоджується з твердженням сторони захисту про те, що не надано оцінки раніше заявленим ризикам, оскільки відповідна оцінка неодноразово здійснювалась як слідчим суддею, так і судом під час вирішення питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу, так і судом апеляційної інстанції. Незгода ж сторони захисту з наведеними судами мотивами не може свідчить про відсутність надання оцінки як такої.

Також суд звертає увагу і на ту обставину, що на стадії вирішення питання щодо доцільності продовження раніше застосованого запобіжного заходу, а також під час підготовчого судового засідання суд не наділений повноваженнями оцінювати докази сторони обвинувачення з точки зору їх належності та допустимості, про що судом вже зазначалось.

Не заслуговує на увагу суду посилання сторони захисту як на підставу для відмови у задоволенні клопотання прокурора відсутність доказів на обґрунтування заявлених ризиків, що визначено вимогами ст. ст. 184 та 199 КПК України. Остання норма відповідної вимоги не містить, тоді як ст. 184 КПК України стосується клопотання про застосування запобіжного заходу, яке за своїм змістом та підставами має ряд відмінностей від клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Крім того суду звертає увагу сторони захисту, що посилання на рішення Конституційного Суду України від 27.11.2017 №1-р/2017 не є релевантним питанню продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки останнє було ухвалено в контексті редакції ч. 3 ст. 315 КПК України, до якої були внесені зміни відповідно до Закону від 18.10.2022 №2690-IX, яким було урегулювано питання пов`язані з порядком та процедурою проводження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в стадії підготовчого судового засідання.

При вирішенні питання суд бере до уваги у сукупності обставини, які передбачені ст. 178 КПК України, а саме: тяжкість покарання, яке може бути застосоване до ОСОБА_4 у разі доведення обсягу обвинувачення під час судового розгляду; репутацію обвинуваченого, який на обліку у лікарів-нарколога та психіатра не перебуває; відсутність відомостей про постійне місце проживання, а також негативні характеристики за місцем офіційного працевлаштування, судом також враховуються вік та стан здоров`я обвинуваченого, які не перешкоджають подальшому утриманню в умовах ізоляції від суспільства, оскільки даних на підтвердження неможливості утримання обвинуваченого під вартою до суду не надходило, що дає можливість зробити висновок про те, що його здоров`я не перешкоджає перебуванню в установі попереднього ув`язнення.

При вирішенні питання суд бере до уваги у сукупності обставини, які передбачені ст. 178 КПК України, а саме: тяжкість покарання, яке може бути застосоване до ОСОБА_5 у разі доведення обсягу обвинувачення під час судового розгляду; репутацію обвинуваченого, який на обліку у лікарів-нарколога та психіатра не перебуває; відсутність відомостей про постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, а також місце роботи або навчання, наявність факту неодноразового притягнення до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Судом також враховуються вік та стан здоров`я обвинуваченого, які не перешкоджають подальшому утриманню в умовах ізоляції від суспільства, оскільки, не зважаючи на надані стороною захисту відомості про проходження медичного обстеження, які у свою чергу не свідчать про необхідність ургентного оперативного втручання, яке може бути забезпечене лише в умовах медичних закладах поза межами слідчого ізолятору, фактично даних на підтвердження неможливості утримання обвинуваченого під вартою до суду не надходило, що дає можливість зробити висновок про те, що його здоров`я не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення. Крім того установа попереднього ув`язнення до суду з відповідним запитом не зверталась і на необхідності лікування поза межами установи не зазначала.

3.1 Щодо можливості визначення розміру застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого ст. ст. 255-2553 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. ст. 109-1142, 258-2586, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України (ч. 4 ст. 182 КПК України).

Розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 2 ч. 4 ст. 182 КПК України).

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

У той же час слід не допускати встановлення такого розміру застави, що є завідомо непомірним для цієї особи та призводить до неможливості виконання застави (абзац 4 п. 16 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» №511-550/0/4-13 від 04.04.2013).

Таким чином, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на неї обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Тобто із наведених приписів Кодексу випливає, що законодавець закріпив дискрецію слідчого судді, суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених ст. ст. 177, 178 Кодексу.

Суспільна небезпека злочинів інкримінованих обвинуваченим полягає в тому, що останній в першу чергу має наслідком незаконне розповсюдження психотропних речовин в зоні бойових дій, а саме: на території Херсонської області, що в випадку наявності факту купівлі відповідних речовин військовослужбовцями може мати своїм наслідком значне порушення воєнної дисципліни і як наслідок завдання втрат особовому складу Збройних Сил України. Крім того на переконання суду особливого характеру набувають дії, інкриміновані обвинуваченим і у зв`язку з тим, що мали місце в умовах воєнного стану, а один з обвинувачених являється працівником правоохоронного органу.

За таких обставин суд зауважує, що враховуючи характер інкримінованих обвинуваченим злочинів, а також обставини їх вчинення, що суттєво підвищує рівень суспільної небезпечності діяння, що на переконання суду унеможливлює пом`якшення раніше застосованого запобіжного заходу, метою якого є посилений контроль за діями обвинувачених та недопущення вчинення інших дій, направлених на незаконний обіг психотропних речовин.

З огляду на викладене неможливим є застосування і запобіжного заходу у виді домашнього арешту, оскільки розгляд справи перебуває на початковій стадії, позиція обвинувачених щодо кримінального провадження судом з`ясована не була, а тому більш м`які запобіжні заходи на переконання суду в повній мірі не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Також суд звертає увагу на безпідставність тверджень сторони захисту щодо не вирішення питання судом можливості застосування альтернативних видів запобіжного заходу, оскільки відповідне мотивування було викладено і в ухвалі Херсонського міського суду Херсонської області від 18.12.2025, про що було зазначено і в ухвалі Херсонського апеляційного суду від 27.01.2026. Незгода з обсягом та способом викладення мотивів суду є суб`єктивною оцінкою рішень, ухвалених судом.

Обставини, на які посилаються захисники не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки на даній стадії кримінального провадження та надали б можливість застосувати до обвинувачених запобіжний захід, враховуючи початкову стадію судового розгляду, не пов`язаний з триманням під вартою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинувачених, на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши у сукупності всі обставини, з метою запобігти спробам обвинувачених ухилитися від суду, від виконання процесуальних дій, перешкодити встановленню істини у справі, забезпечити виконання ними процесуальних рішень, суд вбачає підстави для задоволення клопотання прокурора, з урахуванням цілей п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу правової визначеності, вважає доцільним, продовжити дію раніше обраних запобіжних заходів щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Отже, запобіжні заходи були обґрунтовано застосовані з урахуванням даних про особи обвинувачених, тяжкості злочинів, які їм інкримінуються та інших обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання такого запобіжного заходу, передбачених ст. ст. 176-178, 181-183, 193-194, 196 КПК України, оскільки вищевказане в своїй сукупності, вказує на наявність ризиків, які були підставами для обрання відносно обвинувачених запобіжних заходів і не перестали існувати, а тому застосування до останніх більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам їх можливого впливу на свідків, з метою зміни ними показань, та можливості переховування від суду, а також попередження продовження протиправної діяльності.

Керуючись ст. ст. 176-178, 181-183, 193, 194, 199, 314-315, 331, 369, 372, 376 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинувачених задовольнити. У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовити.

2. Продовжити строк «тримання під вартою» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, на 60 днів до «29» березня 2026 року включно.

3. Продовжити строк «тримання під вартою» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, на 60 днів до «29» березня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором протягом 5 (п?яти) днів з дня її проголошення безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суддя: ОСОБА_10