Провадження № 1-кс/161/6872/25
У Х В А Л А

про відмову в арешті майна

м. Луцьк 19 листопада 2025 року

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

Слідчий СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про арешт майна, яке вилучене 16.11.2025 в ході огляду місця події за адресою: м.Луцьк Волинської області, вул.Наливайка, поруч будинку №4, а саме: дві одиниці бруківки (сейф-пакети NPU5980135, NPU5980135), з позбавленням права на користування, відчуження та розпорядження вказаним майном.

Клопотання мотивує тим, що у провадженні СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській областіперебуває кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені 16.11.2025 до ЄРДР за №0002825 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.

Вказане у клопотанні майно постановою слідчого від 17.11.2025 визнано речовими доказами, оскільки є предметом вчинення кримінального правопорушення та зберігає на собі сліди вчинення кримінального правопорушення.

Оскільки вказане майно, на думку слідчого та прокурора, має важливе значення у вказаному кримінальному провадженні, з метою його дослідження органом досудового розслідування, та в зв`язку з тим, що воно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, тому звернулися з даним клопотанням до суду.

В судове засідання прокурор та слідчий не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання, водночас, подали суду клопотання про проведення судового засідання за їх відсутності, подане клопотання підтримують повністю, а тому, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 107 КПК України, судове засідання проводиться за їх відсутності, а також не здійснюється фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши додані докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.2 цієї ж статті арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог чинного КПК України клопотання має відповідати вимогам, визначеним ст.171 КПК України.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України визначено, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Як вбачається з матеріалів клопотання, слідчий та прокурор просять накласти арешт на дві одиниці бруківки (сейф-пакети NPU5980135, NPU5980135), які, як вказано у клопотанні, вилучені 16.11.2025 в ході проведення огляду місця події за адресою: м.Луцьк Волинської області, вул.Наливайка, поруч будинку №4.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

З наведених приписів кримінального процесуального закону випливає, що вилучені речі та предмети мають статус тимчасово вилученого майна тільки в тому випадку, якщо осіб (законних володільців) позбавлено можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

Як вказано вище, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Таким чином, клопотання слідчого в частині накладення арешту на дві одиниці бруківки (сейф-пакети NPU5980135, NPU5980135), що вилучені слідчим 16.11.2025 в ході проведення огляду місця події за адресою: м.Луцьк Волинської області, вул.Наливайка, поруч будинку №4, не відповідає вимогам кримінально-процесуального закону, зокрема меті арешту.

Тобто, слідчим та прокурором не доведена така мета арешту, як забезпечення збереження речових доказів, оскільки вказані вище предмети отримано в ході проведення огляду місця події, вони перебувають в розпорядженні органу досудового розслідування, не являються власністю будь-яких осіб і фактично є частиною матеріалів кримінального провадження, що виключає можливість їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Сам факт визнання об`єктів речовими доказами, за відсутності досягнення конкретних завдань арешту майна, визначених ст. 170 КПК України, не є безумовною підставою для накладення арешту.

За таких обставин, враховуючи наведене, слідчий суддя не вбачає підстав для накладення арешту на зазначені дві одиниці бруківки (сейф-пакети NPU5980135, NPU5980135).

На підставі викладеного, керуючись ст. 131, 170-173 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

У клопотанні слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1