ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.10.2025 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №0000547 від 26.04.2025 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Приютівка Кіровоградської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше несудимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілий ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и в:

26.04.2025 о 09:54 водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «RENAULT MEGANE» (д.н.з. НОМЕР_1 ) в межах другої (крайньої лівої) смуги проїзної частини вул. Сім`ї Кульженків (зі сторони вул. Полярна в напрямку вул. Лугова) в місті Києві, зменшив швидкість руху та зупинився з метою здійснення маневру розвороту ліворуч.

Після чого, всупереч вимогам пунктів 1.3., 1.5., підпункту «б» 2.3., пунктів 10.1., 10.4. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 та введених у дію 01.01.2002 (далі - Правила дорожнього руху), водій ОСОБА_7 розпочав рух у межах другої (крайньої лівої смуги) проїзної частини вул. Сім`ї Кульженків у міст Києві та, будучи обізнаним, що водій транспортного засобу, виконуючи поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, маючи об`єктивну змогу спостерігати та дати дорогу мотоциклу марки «YAMAHA XJ 600» (д.н.з НОМЕР_2 ), який рухався в зустрічному напрямку в правій смузі проїзної частини по вул. Сім`ї Кульженків, не маючи причин технічного характеру, які б заважали йому обрати безпечні прийоми керування, не зміг правильно оцінити дорожню обстановку та її зміни, відволікся від керування транспортним засобом у дорозі та, створюючи небезпеку для руху, а також загрозу життю та здоров`ю громадян, навпроти будинку № 22 по вул. Сім`ї Кульженків у місті Києві під час виконання маневру «розворот ліворуч» виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з указаним мотоциклом марки «YAMAHA XJ 600» (д.н.з НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_6 , який всупереч підпункту «б» пункту 12.9. Правил дорожнього руху рухався зі швидкістю 60 км/год., що перевищує максимально дозволену на даній ділянці дороги (50 км/год).

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла марки «YAMAHA XJ 600» (д.н.з НОМЕР_2 ) ОСОБА_6 отримав наступні тілесні ушкодження: - відкрита травма правої гомілки: рана (описана клінічними лікарями як рвано-забійна, 3,0х2,0(см) дно рани м`яз) в середній третині правої гомілки по внутрішній поверхні та по внутрішній поверхні правої гомілки (діаметром 1,0х0,5(см), дно рани підшкірно-жирова клітковина), які мають сполучення із ділянкою уламкового перелому діафізу правої великогомілкової кістки в середній третині (зі зміщенням уламків); - перелом правої малогомілкової кістки в проксимальній третині (зі зміщенням уламків), які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Порушення вимог пунктів 1.5., підпункту «б» 2.3., пунктів 10.1., 10.4. Правил дорожнього руху, допущені водієм ОСОБА_7 , знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками:

- пункт 1.5.: дія або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- підпункт «б» пункт 2.3.: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- пункт 10.1.: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- пункт 10.4.: перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.

Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот. За наявності трамвайної колії посередині проїзної частини водій нерейкового транспортного засобу, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям, повинен дати дорогу трамваю.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до висунутого обвинувачення визнав повністю, щиро покаявся, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, не оспорював такі обставини та дав суду наступні показання.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 , зазначивши, що дуже жалкує, що так сталося, попросивши вибачення в потерпілого, показав, що 26.04.2025 зранку він керував автомобілем марки «RENAULT MEGANE» (д.н.з. НОМЕР_1 ) по вул. Сім`ї Кульженків (зі сторони вул. Полярна в напрямку вул. Лугова) в місті Києві, де зупинився у лівій смузі з метою здійснення маневру розворот ліворуч. У цей час у зустрічному напрямку в лівій смузі руху також зупинився інший транспортний засіб з метою здійснити поворот ліворуч, водій якого блимнув йому світлом фар, показуючи таким чином, як він зрозумів, що він може розвернутися, на що він почав рух і в цей час у його транспортний засіб в`їхав мотоцикл. Внаслідок швидкості мотоцикла та раптовості події він не зміг уникнути зіткнення. Незволікаючи, він викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції. Після події він особисто постійно цікавився станом здоров`я потерпілого, надавав матеріальну допомогу на лікування, постійно тримав і тримає зв`язок з ним, повністю відшкодував шкоду завдану потерпілому, останній не має до нього жодних претензій, про що свідчать розписки потерпілого. Зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, просив суд призначити покарання відповідно до закону, що передбачає відповідальність за вчинене.

Потерпілий ОСОБА_6 підтвердив обставини кримінального провадження, зазначив, що обвинувачений дійсно особисто постійно цікавився його станом здоров`я, після події надавав матеріальну допомогу на лікування шляхом здійснення банківських переказів, постійно тримав і тримає зв`язок з ним, повністю відшкодував шкоду, він не має до нього жодних претензій. Просив суд призначити найменш суворе покарання та не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами, проти звільнення від відбування покарання з випробуванням не заперечував та просив суд не позбавляти волі обвинуваченого.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом потерпілого, обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що мають істотне значення для вирішення обвинувачення по суті, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення, допитавши потерпілого та обвинуваченого, дослідивши письмові матеріали, долучені сторонами відповідно до встановленого порядку, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми КК України наділяють суд правом вибору певного виду і розміру у визначених законом межах заходу примусу. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При цьому, із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами від 06.11.2009 «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання ОСОБА_7 , суд враховує ступінь тяжкості злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що відповідно до ст. 12 цього Кодексу відноситься до тяжких злочинів, характеризується необережною формою вини, фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків, відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він до кримінальної відповідальності притягається вперше, працевлаштований, за місцем фактичного проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до яких, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку таких обставин.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України суд визнає: - щире каяття; - добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «щире каяття» обґрунтовується наступним.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки, попросивши вибачення у потерпілого, винуватість у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що свідчить про наявність у кримінальному провадження обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди» обґрунтовується наступним.

Повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема, батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди.

Тобто, добровільним відшкодуванням шкоди є відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди потерпілому без примусу у спосіб, встановлений чинним законодавством. Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила кримінальне правопорушення. Воно полягає в усуненні винною особою наслідків скоєного правопорушення шляхом компенсації шкоди в повному розмірі.

У своїх розписках від 27.08.2025 та 15.10.2025, які долучено до матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_6 зазначив про те, що йому відшкодовано матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі в загальному розмірі 5 000 дол. США, а тому він жодних претензій до обвинуваченого немає. Ці обставини потерпілий підтвердив в судовому засіданні, як і підтвердив те, що під час досудового розслідування протягом травня-червня 2025 року обвинувачений сплатив 24 500 грн в рахунок відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шляхом банківських переказів, що свідчить про те, що обвинувачений із власної ініціативи до прийняття рішення судом по суті обвинувачення добровільно відшкодував завданий збиток, усунув заподіяну шкоду, що підтверджує наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди».

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 16.08.2022 справа №592/5779/20, від 15.02.2022 №283/460/2021 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України ближче до мінімального строку, що буде достатнім для його виправлення. При цьому, суд не вбачає підстав для призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Водночас, санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до пункту 21 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України в кожному випадку призначення покарання за ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд приходить до висновку про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на таке.

Так, судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи обізнаним, що водій, виконуючи поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, всупереч вимогам Правил дорожнього руху, не маючи причин технічного характеру, які б заважали йому обрати безпечні прийоми керування, не зміг правильно оцінити дорожню обстановку та її зміни, відволікся від керування транспортним засобом у дорозі, створивши небезпеку для руху, а також загрозу життю та здоров`ю громадян, розпочав здійснювати маневр розвороту ліворуч, під час виконання якого виїхав на зустрічну смугу руху, де не надав дорогу транспортному засобу, який рухався в зустрічному напрямку в правій смузі проїзної частини та наближався по зустрічній смузі до його траєкторії руху, в результаті чого відбулось зіткнення між автомобілем під керуванням водія ОСОБА_7 та мотоциклом під керуванням водія ОСОБА_6 , внаслідок чого останній отримав тяжких тілесних ушкоджень, тобто аналіз характеру та обсяг допущених обвинуваченим ОСОБА_7 порушень Правил дорожнього руху свідчать про наявність обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що сприятиме запобіганню вчиненню останнім нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

При цьому, в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа№206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на викладене, враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання в сукупності, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, водночас, зваживши на дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшує покарання і відсутність таких, що його обтяжує, а також на позиції у судових дебатах учасників кримінального провадження, з яких як прокурор і потерпілий, так і обвинувачений та захисник, кожен окремо, висловили позицію про можливість звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд приходить до висновку, що перевиховання й виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства та вважає за можливе застосувати положення ст. 75 КК України, оскільки виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, на переконання суду, можливо без реального його відбування, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні відсутній.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати - в порядку ст. 124 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадках виправдування обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Таким чином, арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08.05.2025 за №761/18531/25, на транспортний засіб - автомобіль марки «RENAULT MEGANE» (д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузову № НОМЕР_4 , 2005 року випуску), який належить ОСОБА_7 , підлягає скасуванню.

Підстав для обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись положеннями статей 100, 124, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та/або роботи.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08.05.2025 за №761/18531/25, на транспортний засіб - автомобіль марки «RENAULT MEGANE» (д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузову № НОМЕР_4 , 2005 року випуску).

Речові докази у кримінальному провадженні:

- транспортний засіб марки «RENAULT MEGANE» (д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузову № НОМЕР_4 , 2005 року випуску) (постанова від 26.04.2025), який було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , - після набрання вироком законної сили залишити останньому за належністю;

- мотоцикл марки «YAMAHA XJ 600» (д.н.з НОМЕР_2 ) (постанова від 26.04.2025), який було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , - після набрання вироком законної сили залишити останньому за належністю;

- два відеофайли з відеозаписом дорожньо-транспортної пригоди, що знаходиться на DVD-R диску (постанова від 26.04.2025), - після набрання вироком законної сили залишити при матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта (Отримувач: ГУК у м. Києві/Оболонський р-н 24060300; Код отримувача ; Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); Номер рахунку (IBAN): UA0026006; Код класифікації доходів бюджету: 24060300; Найменування коду класифікації доходів бюджету: Інші надходження):

- висновок експерта від 02.05.2025 №СЕ-19/111-25/25908-ІТ: 3 565 (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) грн 60 коп;

- висновок експерта від 19.05.2025 №СЕ-19/111-25/25909-ІТ: 3 565 (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) грн 60 коп;

- висновок експерта від 24.06.2025 №СЕ-19/111-25/37873-ІТ: 3 565 (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) грн 60 коп.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1