Провадження №1-кс/367/998/2025
УХВАЛА

Іменем України

26 грудня 2025 року місто Ірпінь

Слідчий суддя Ірпінського міського суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 06.09.2019 у справі №367/7035/19 (провадження №1-кс/367/1700/2019),

установив:

представником заявниці ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_4 подано до Ірпінського міського суду Київської області клопотання про скасування арешту на майно, належне ОСОБА_3 . Так, клопотання обґрунтовано тим, що у провадженні СВ ВП №2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області перебуває кримінальне провадження №0000529, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.07.2016 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України. З матеріалів убачається, що посадові особи відділу Держкомзему у м.Ірпені та Гостомельської селищної ради, зловживаючи владою та службовим становищем, з метою незаконної передачі у приватну власність та подальшої зміни цільового призначення земель лісового фонду та земель сільськогосподарського призначення в селищі Гостомель, загальною площею 60 (шістдесят) га на користь третіх осіб, вчинили протиправні дії з порушенням вимог земельного законодавства та всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди державним інтересам. Досудове розслідування в указаному кримінальному провадженні триває з 06.07.2016, тобто вже дев`ять років. Ухвалою слідчого судді Ірпінської міської ради Київської області від 06.09.2019 у справі №367/7035/19 частково задоволено клопотання прокурора у цьому кримінальному провадженні та накладено арешт на земельні ділянки, які належали громадянину ОСОБА_5 та які розташовані в адміністративних межах Гостомельської селищної ради з цільовим призначенням для житлової та громадської забудови, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування. Разом з тим, частина земельних ділянок на момент накладення арешту належали ОСОБА_3 . Зауважив, що з плином часу необхідність (потреба) у застосуванні арешту належних ОСОБА_3 земельних ділянок відпала, враховуючи, що при зверненні до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на земельні ділянки прокурором та слідчим суддею не враховано, що зміна цільового призначення земельних ділянок відбувалося у порядку та у спосіб, визначений діючим на той час законодавством, що у свою чергу, свідчить про необгрунтованість накладеного арешту. З огляду на викладене, покликаючись на положення кримінального процесуального закону, практику Європейського суду з прав людини у конкретних справах, просив клопотання задовольнити та скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 06.09.2019 у справі №367/7035/19, у межах кримінального провадження №0000529 від 06.07.2016 за ознаками складу правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України, на земельні ділянки за кадастровими номерами №:01:076:0262, №:01:076:0263, №:01:076:0265 та №:01:076:0266, що перебувають у приватній власності ОСОБА_3 .

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду указане клопотання передано слідчому судді ОСОБА_1 .

Судові засідання 30.09.2025 та 12.11.2025 відкладалися: у зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті у іншому кримінальному провадженні, а також за клопотанням прокурора.

У судовому засіданні представник заявниці адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання у повному обсязі, просив його задовольнити за обставин, зазначених у ньому. Також зауважив, що з 2019 року, тобто з моменту накладення арешту на указані земельні ділянки, органом досудового розслідування жодних слідчих дій не проведено, правомірність зміни цільового призначення земельних ділянок підтверджено постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.07.2008 у справі №2-а-1026/08, на момент арешту чотири земельні ділянки, які є предметом цього розгляду, вже належали ОСОБА_3 на праві приватної власності, а не ОСОБА_5 . Також звернув увагу, що ухвалою слідчого судді від 06.09.2019 накладено арешт на певну кількість земельних ділянок, деякі з них дійсно належали ОСОБА_5 , однак ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 29.09.2020 у справі №367/3816/20, скасовано арешт на ці земельні ділянки, шляхом заборони користування та розпорядження.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечила проти задоволення указаного клопотання, зауважила, що на сьогодні досудове розслідування не завершено, всі слідчі не проведено, а тому є доцільність того, що указані земельні ділянки перебували під обтяженням. Водночас зазначила, що відомості до ЄРДС внесено у 2016 році, арешт накладено ухвалою слідчого судді 06.09.2019 та після указаних процесуальних дій жодної слідчої дії проведено не було.

Заслухавши доводи адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_6 , дослідивши матеріали кримінального провадження за №0000529 від 06.07.2016, слідчий суддя приходить до висновку, що подане клопотання підлягає задоволенню.

Слідчим суддею установлено, що у провадженні Бучанського РУП ГУНП в Київській області кримінальному провадженні № 0000529 від 06.07.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України. Процесуальне керівництво в указаному кримінальному провадженні здійснює Бучанська окружна прокуратура.

Постановою прокурора від 03.09.2019 земельні ділянки, зокрема за кадастровими №:01:076:0262, №:01:076:0263, №:01:076:0265 та №:01:076:0266 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000529 від 06.07.2016.

Ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 06.09.2019 клопотання прокурора задоволено частково та накладено арешт у кримінальному провадженні №0000529 від 06.07.2016 на земельні ділянки із кадастровими №№:01:076:0102, :01:076:0103, :01:076:0104, :01:076:0105, :01:076:0106, :01:076:0107, :01:076:0251, :01:076:0252, :01:076:0253, :01:076:0254, :01:076:0255, :01:076:0256, :01:076:0257, :01:076:0258, :01:076:0259, :01:076:0260, :01:076:0261, :01:076:0262, :01:076:0263, :01:076:0264, :01:076:0265, :01:076:0266, :01:076:0277, :01:076:0278, :01:076:0280, що розташовані в адміністративних межах Гостомельської селищної ради Київської області, з цільовим призначенням для житлової та громадської забудови, що знаходиться у приватній власності громадянина України ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Донецької області, ідентифікаційний код , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування.

Після накладення арешту на указані земельні ділянки відомості про проведення слідчих дій матеріали кримінального провадження №0000529 не містять.

Водночас відповідно до договору купівлі-продажу земельних ділянок від 30.11.2018 громадянин ОСОБА_5 відчужив, а громадянка ОСОБА_3 придбала земельні ділянки, розташовані на території Гостомельської селищної ради, з кадастровими №:01:076:0262, №:01:076:0263, №:01:076:0265 та №:01:076:0266

Розглядаючи клопотання слідчим суддею ураховується таке.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень статті 131 КПК України, захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом (частина перша статті 167 КПК України).

Згідно положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі "Смирнов проти Росії" зазначено, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна (пункт 1 частини першої статті 170 КПК України).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (пункт 2 частина перша статті 170 КПК України).

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (частина друга статті 170 КПК України).

Відповідно до абзацу 2 частини десятої статті 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України (пункт 1 частини третьої статті 170 КПК України). Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна (пункт 1 частини десятої статті 170 КПК України).

У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в постанові № 4 від 07.02.2014 «Про узагальнення судової практики розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження», арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Відповідно до частини другої, дев`ятої статті 100 КПК України речовий доказ зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ, зобов`язана зберігати його у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Питання про долю речових доказів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. Таким чином, законодавчо визначений механізм періодичного перегляду необхідності збереження заходу забезпечення кримінального провадження із плином часу, а також його скасування при закритті кримінального провадження, що дозволяє запобігати потенційним зловживанням.

За вимогами статті 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до статті 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна.

Відповідно до статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Як убачається з ухвали слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області 06.09.2019 у справі № 367/7035/19 (провадження №1-кс/367/1700/2019) ОСОБА_3 не брала участі у судовому засіданні при розгляді питання про арешт належного їй майна. Зокрема, зі змісту клопотання про скасування арешту майна убачається, що заявниця відноситься до осіб, яким за законом надано право на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Абзацом 2 частини першої статті 174 КПК України передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Із аналізу наведеної норми вбачається, що прийняття рішення про скасування арешту майна за клопотанням вищенаведених осіб можливе за таких умов:

- доведення, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або

- доведення, що арешт накладено необґрунтовано.

З метою оцінки доводів клопотання щодо наявності обставин, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба, слідчий суддя враховує таке.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною п`ятою статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з практикою ЄСПЛ що застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції указана норма містить три окремі складові: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном, друга охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями, третя визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії»).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (висновки, викладені у рішенні у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (висновки, викладені у рішеннях у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Так, у своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Також за приписами частини одинадцятої статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з частини першої, другої статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Слідчим суддею установлено, що відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР 06.07.2016, в межах указаного кримінального провадження про підозру жодній особі не повідомлено та не установлено причетність ОСОБА_3 до вчинення кримінального правопорушення, цивільний позов у матеріалах кримінального провадження №0000529 відсутній.

Матеріали кримінального провадження, досліджені у судовому засіданні, не містять відомостей про проведення будь-яких слідчих дій після 06.09.2019. Прокурором не доведено, що існує нагальна потреба у продовженні заходу забезпечення позову, що полягає у обмеженні права ОСОБА_3 мирно користуватися, володіти та розпоряджатися своїм майном. Слідчим суддею установлено, що на момент накладення арешту на майно указані земельні ділянки належали ОСОБА_3 , а не ОСОБА_5 . Натомість вжитими заходами унеможливлено правомірне володіння та користування належним ОСОБА_3 майном, що є надмірним втручанням у її право власності, а розумність та співмірність обмеження права власності законного власника суперечить завданням кримінального провадження.

При розгляді клопотання про скасування арешту майна слідчому судді прокурором не надано будь- які докази, які підтверджують необхідність в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження щодо зазначеного у клопотанні майна. При цьому слідчий суддя враховує, що майно, на яке накладено арешт, не є річчю, яка вилучена з обігу або заборонена в обігу, очевидно не є річчю, яка незаконно набута внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Будь-яких доказів зворотного прокурором не надано. Як і не надано доказів відповідності вилученого майна критеріям та вимогам, що вказані у частині другій статті 167 КПК України.

За наведених обставин слідчий суддя вважає, що у подальшому застосуванні цього заходу в частині заборони користування майном відпала потреба . Вказана обставина, у відповідності до абзацу другого частини першої статті 174 КПК України, є підставою для скасування арешту на майно.

Кримінальне провадження триває більше дев`яти років, з моменту обмеження власника у користуванні, розпорядженні та володінні своїм майном минуло більше п`яти років, жодної слідчої дії після того проведено не було.

При цьому, скасування арешту накладеного на майно ОСОБА_3 не створить загрози для досудового розслідування та не завадить досягненню мети у кримінальному провадженні, разом з тим, забезпечить реалізацію її права як власника майна.

Таким чином, оскільки не було установлено співмірних обставин для продовження застосування в повному обсязі накладеного арешту на майно ОСОБА_3 , слідчий суддя вважає, що є необхідні підстави для задоволення клопотання про скасування арешту.

На підставі викладеного та керуючись статтями 170-173, 174, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :

клопотання представника володільця майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 06.09.2019 у справі №367/7035/19 (провадження №1-кс/367/1700/2019), у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.07.2016 за №0000529, задовольнити.

Скасувати арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 06.09.2019 (Єдиний унікальний номер судової справи №367/7035/19) у кримінальному провадженні №0000529 від 06.07.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України,

а саме: земельні ділянки із кадастровими № :01:076:0262, №:01:076:0263, №:01:076:0265 та №:01:076:0266, що перебувають у приватній власності громадянки України ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, цивільний позивач у випадках, встановлених законом, не позбавлені права повторно звернутися з клопотанням про накладення арешту на майно в порядку частини другої статті 64-2 та статті 171 КПК України з повідомленням власника або володільця майна.

Ухвала в порядку статті 309 КПК України оскарженню не підлягає.

Повний текст складено та підписано 30.12.2025.

Слідчий суддя ОСОБА_1