КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1209/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0003610 від 11 листопада 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року задоволено клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна.

Накладено арешт на майно, вилучене 03.11.2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ноутбук Acer Nitro 5, чорного кольору, з ознаками використання, model № N20C1, зарядний пристрій до даного ноутбука, мобільний телефон марки Apple iPhone 15 Pro Max, s/n: НОМЕР_1 , чорного кольору, з сірим чохлом, imei-1: НОМЕР_2 ; imei-2: НОМЕР_3 -, з сім-картою « НОМЕР_4 ».

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 14.10.2025 надано дозвіл виключно на відшукування і копіювання електронного вмісту пристроїв, разом з тим, відмовлено у задоволенні клопотання в частині вилучення технічних пристроїв.

Крім того, апелянт вказує про те, що додані до клопотання про арешт майна матеріали не містять відомостей про те, що ОСОБА_7 будь-яким чином причетний до обставин, які підлягають встановленні у даному кримінальному провадженні, натомість, жодного процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні останній не має.

Апелянт наголошує на тому, що прокурором в клопотанні не доведено існування правових підстав для накладення арешту на вищевказане майно, передбачених ч.2 ст.170 КПК України, оскільки ним не надано доказів, що вищевказане майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки 10.11.2025 оскаржувану ухвалу постановлено без виклику особи, що подає апеляційну скаргу, копію ухвали власник майна не отримував, а з апеляційною скаргою звернувся до суду 19.11.2025, відтак, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Прокурор у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомив та клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд за відсутності прокурора, який без поважних причин не прибув у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 , який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві за процесуального керівництва Київської міської прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003610 від 11.11.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 11.11.2024 невстановлені особи, перебуваючи за адресою м. Київ, вул. Ірпінська, 76, та в інших невстановлених досудовим розслідуванням місцях, під приводом обміну коштів на віртуальні активи, незаконно заволоділи коштами ОСОБА_9 .

Допитаний в якості свідка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав показання про те, що 11.11.2024 через мобільний додаток «Ватсап» до нього звернулась його знайома ОСОБА_9 , яка перебуває за кордоном, із проханням забрати у її подруги грошові кошти у розмірі 49 270 доларів США, привезти їх за адресою: м. Київ, вул. Ірпінська, 76, та передати в обмінник для обміну на криптовалюту USDT по заявці на переказ за кодом "1007-28". Отримавши грошові кошти ОСОБА_10 поїхав до приміщення обміну валюти та показав раніше невідомому чоловіку номер заявки "1007-28", який надала ОСОБА_9 . Він передав грошові кошти ОСОБА_11 , який виконував функцію касира. Перевіривши кошти та перерахувавши їх, ОСОБА_11 повідомив, що відправить на електронний гаманець ОСОБА_9 для тесту 100 USDT в мережі TRC-20, ОСОБА_9 їх отримала. В подальшому ОСОБА_11 по цій же заявці здійснив переказ решти суми в розмірі 47 938 USDT в мережі TRC-20 на електронний гаманець ОСОБА_9 , але остання повідомила, що вона їх не отримала.

12.11.2024, у період часу із 00 год. 51 хв. по 02 год. 40 хв., в ході проведення огляду місці події у ОСОБА_11 за адресою: м. Київ, проспект Берестейський, 109, каб. НОМЕР_10, виявлено та вилучено 49 270 (сорок дев`ять двісті сімдесят тисяч) доларів США, які поміщені до спецпакету № NPU 1115122.

Вказані грошові кошти визнано речовим доказом та на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2024 на них накладено арешт.

Окрім цього, допитано в якості свідка ОСОБА_12 , який повідомив, що знайомий з ОСОБА_9 більше десяти років. ОСОБА_9 звернулася до нього з проханням допомогти в обміні готівкових коштів на цифрову валюту USDT, на що ОСОБА_12 погодився та порекомендував «перейти» до аккаунту в месенджері «Телеграм» під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_2» обмін криптовалют» за наступним посиланням: «ІНФОРМАЦІЯ_3», офіс якого фактично знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 125. В даному каналі, вони створили заявку «1007-28» на транзакцію по купівлі 48 038 USDT в мережі TRC-20.

Встановлено, що при здійснені зазначених переводів використовувалась IP-адреса НОМЕР_5 , яка належить інтернет-провайдеру ТОВ «Контент ДеліверіНетворк» (). В ході тимчасового доступу у провайдера ТОВ «Контент ДеліверіНетворк» одержано інформацію, що IP-адреса НОМЕР_5 використовується за адресою: АДРЕСА_1 . Отримано відповідь на запит з крипто-біржі «Binance» про те, що грошові кошти з крипто-біржі виводились на карткові рахунки, відкриті на ім`я « ОСОБА_7 », зокрема: на карту « НОМЕР_6 », відкриту в АТ «ПУМБ»; карти « НОМЕР_7 » та « НОМЕР_8 », відкриті в АТ КБ «Приватбанк»; карту « НОМЕР_9 », відкриту в АТ «ТаскомБанк».

За результатами проведення тимчасового доступу до речей і документів АТ КБ «Приватбанк» встановлено, що вхід до інтернет додатків банку по картковим рахункам « НОМЕР_7 » та « НОМЕР_8 » здійснювався через IP-адресу - НОМЕР_5 . Зазначена ІР-адреса використовується за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

03.11.2025 на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 14.10.2025 проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_7 , в ході якого виявлено та вилучено вищевказане майно.

03.11.2025 слідчим СУ ГУНП у м. Києві винесено постанову про визнання вилучених речей речовими доказами у кримінальному провадженні.

04.11.2025 прокурор Київської міської прокуратури ОСОБА_8 засобами поштового зв`язку подав до суду клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні.

10.11.2025 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва накладено арешт на майно, вилучене 03.11.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ноутбук Acer Nitro 5, чорного кольору, з ознаками використання, model № N20C1, та зарядний пристрій до даного ноутбука; мобільний телефон марки Apple iPhone 15 Pro Max, s/n: НОМЕР_1 , чорного кольору, з сірим чохлом, imei-1: НОМЕР_2 ; imei-2: НОМЕР_3 -, з сім-картою « НОМЕР_4 ».

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Приписами ч. 5 ст. 237 КПК України визначено, що при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження та речей, вилучених з обігу.

Положення ч. 7 ст. 237 КПК України при проведенні огляду уповноважують слідчого, прокурора оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. При цьому, такі речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Разом з тим, ч. 2 ст. 168 КПК України передбачає, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

У свою чергу, в силу приписів ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду. Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на вищевказане майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на майно, вилучене 03.11.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ноутбук Acer Nitro 5, чорного кольору, з ознаками використання, model № N20C1, та зарядний пристрій до даного ноутбука; мобільний телефон марки Apple iPhone 15 Pro Max, s/n: НОМЕР_1 , чорного кольору, з сірим чохлом, imei-1: НОМЕР_2 ; imei-2: НОМЕР_3 -, з сім-картою « НОМЕР_4 », врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника майна та інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання представника власника майна на невідповідність арештованого майна критеріям речових доказів є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, позаяк вилучені речі підлягають додатковому дослідженню та проведенню необхідних експертиз, а відтак зазначені пристрої тимчасово вилучено, у зв`язку із необхідністю їх надання разом з інформацією, що на них міститься, для проведення експертного дослідження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах власника майна чи інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку.

У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 не причетний будь-яким чином до обставин, які підлягають встановленні у даному кримінальному провадженні, та жодного процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні не має, відхиляються колегією суддів, позаяк на даному етапі досудового розслідування вказані доводи не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки, з огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять обставин та посилань на належні та допустимі докази, які б обґрунтовували підозру в тому, що власник майна може сховати, знищити, пошкодити або відчужити майно.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_13

Судді:

ОСОБА_14 ____________