ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 278/528/18

провадження № 51-7575км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженої ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 1 листопада 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 вересня 2024 року, касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_8 та прокурора на вищевказану ухвалу апеляційного суду, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001181, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Мінськ, Білорусія, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком районного суду ОСОБА_6 засуджено за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено часткового, стягнуто на його користь з ОСОБА_6 400 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Цивільний позов ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Згідно з вироком суду, на ґрунті довготривалих неприязних відносин у невстановлений час та місці у ОСОБА_6 виник умисел на умисне вбивство свого колишнього чоловіка - ОСОБА_9 з особливою жорстокістю.

З метою реалізації цього умислу, 25 листопада 2017 року у ранковий час ОСОБА_6 , із заздалегідь заготовленою невстановленою вогнепальною зброєю, приїхала з дочкою ОСОБА_11 до будинку АДРЕСА_2 , де залишились на ніч.

26 листопада 2017 року приблизно о 8:00 ОСОБА_6 перебуваючи на другому поверсі будинку, взяла до рук вищевказану вогнепальну зброю та зайшовши до кімнати, де в той час перебував ОСОБА_9 , умисно здійснила із неї три постріли в тулуб потерпілого, чим спричинила останньому сильного фізичного болю і таким чином подолала його волю до опору.

Не припиняючи свої злочинні дії ОСОБА_6 взяла до рук електричну праску, якою із особливою жорстокістю нанесла численні удари, у кількості не менше двадцяти дев`яти, в область розташування життєво важливих органів по голові і обличчю потерпілого, від чого останній відчуваючи сильний фізичний біль втратив свідомість й впав на підлогу.

Далі, з метою доведення злочинного умислу до кінця, ОСОБА_6 взяла до рук подушку, якою закрила органи дихання потерпілому, однак останній, вирвався й вибіг із будинку на вулицю.

Після спричинених ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, несумісних із життям, ОСОБА_9 було доставлено до лікарні, де останній помер.

Смерть ОСОБА_9 настала від геморагічного шоку, який розвинувся унаслідок множинних забійних ран на голові, трьох вогнепальних поранень тулубу та правої верхньої кінцівки з ушкодженням лопатки, хребця, легені, груднини, кровоносних судин.

Діями ОСОБА_6 потерпілому було заподіяно: наскрізне вогнепальне поранення тулуба і правої верхньої кінцівки, сліпе вогнепальне проникаюче поранення тулуба, сліпе вогнепальне поранення тулуба, двадцять три рани на голові, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень й знаходяться в причинному зв`язку зі смертю. Також ОСОБА_9 було заподіяно легких тілесних ушкоджень (п`ять синців на обличчі), які у причинному зв`язку зі смертю не знаходяться.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, частково задовольнив апеляційну скаргу засудженої та її захисника. Вирок районного суду змінив, перекваліфікував дії ОСОБА_6 з п. 4 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 115 КК і призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. В решті вирок залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На думку захисника, судами не було надано належної оцінки доказам (зокрема, протоколу обшуку, який є також недопустимим доказом, протоколу слідчого експерименту із ОСОБА_6 , висновкам експертиз, показанням свідка ОСОБА_11 та іншим доказам), які підтверджують, що саме потерпілий здійснив перший постріл в засуджену.

При цьому, ОСОБА_6 зазначала, що потерпілий також застосовував до неї насилля, однак апеляційний суд безпідставно зазначив, що всі виявлені у неї тілесні ушкодження утворилися внаслідок боротьби з потерпілим, коли він намагався її зупинити.

Отже, судами не було спростовано доводи сторони захисту про застосування до ОСОБА_6 насилля і здійснення в неї пострілу з вогнепальної зброї, належної потерпілому, а також про перебування засудженої в стані необхідної оборони після посягання на її життя і здоров`я.

Таким чином судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК, є незаконними і ґрунтуються на припущеннях, а тому підлягають до скасування.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджена, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просить змінити ухвалу апеляційного суду, перекваліфікувавши її дії на ст. 118 КК, як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони.

Також не погоджується з вирішенням цивільного позову потерпілого, просить скасувати ухвалу в цій частині і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Засуджена стверджує, що вона перебувала в стані необхідної оборони, оскільки саме потерпілий перший здійснив в неї постріл, що підтверджується показаннями свідків і письмовими доказами. При цьому всього пострілів було чотири, а не три, як зазначену у судових рішеннях. Стверджує, що умислу вбивати ОСОБА_9 у неї було та вона мала на меті лише припинити його протиправні дії. Отже, судові рішення, на думку засудженої, побудовані на припущеннях.

Крім іншого ОСОБА_6 зазначає, що втекла з дитиною не від поліції, а від неодноразово судимих друзів ОСОБА_9 , а речі викинула не з міркувань приховування слідів злочину, а тому, що вони були порвані і брудні.

Апеляційний суд не спростував основних доводів апеляційних скарг сторони захисту та не дотримався стандарту доведення винуватості поза розумним сумнівом. Отже, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК, не є обґрунтованим та вмотивованим.

У касаційних скаргах представник потерпілого та прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої через м`якість, просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.

На думку скаржників, рішення апеляційного суду про перекваліфікацію дій засудженої є передчасним та належним чином необґрунтованим, оскільки органом досудового розслідування та судом першої інстанції достеменно встановлено наявність в діях ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки - особлива жорстокість, що підтверджується дослідженими доказами. Також, судом призначено ОСОБА_6 покарання, яке є явно несправедливим, при цьому не враховано ряд обставин, зокрема, думку потерпілого тощо.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора, засуджена та її захисник просять залишити її без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

Засуджена та її захисник підтримали свої касаційні скарги, просили їх задовольнити і заперечували проти задоволення касаційних скарг прокурора та представника потерпілого. Прокурор підтримав касаційні скарги, подані прокурором і представником потерпілого та заперечував проти задоволення касаційних скарг засудженої та її захисника.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Водночас Суд звертає увагу, що в поданих касаційних скаргах засуджена та її захисник, серед іншого, не погоджуються з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, вказують на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та ставлять під сумнів достовірність окремих доказів, тоді як їх перевірка, як зазначалося вище, на підставі положень статей 433, 438 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Тобто, такі доводи касаційних скарг не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки Суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд за результатами судового розгляду дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК.

При цьому, під час судового розгляду місцевий суд проаналізував показання: засудженої ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_10 (батько загиблого), ОСОБА_12 (брат загиблого), ОСОБА_13 (донька загиблого), свідків ОСОБА_11 (донька загиблого), ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , експертів ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 .

Крім цього судом першої інстанції було досліджено протоколи огляду місця події, огляду трупу, затримання особи, обшуків, огляду предмету, проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , висновки експертиз, акт обстеження ОСОБА_6 , характеризуючи дані на ОСОБА_6 і ОСОБА_9 та інші, наявні в матеріалах справи докази.

Дослідивши вищевказані докази, місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 , здійснивши три постріли з вогнепальної зброї і поцілив у ОСОБА_9 , не зупинилась, а продовжила вчиняти дії, направлені на реалізацію наміру з умисного заподіяння смерті потерпілому саме з особливою жорстокістю й нанесла йому більше двадцяти ударів праскою по голові. Після чого ОСОБА_6 ще душила ОСОБА_9 подушкою.

У підсумку суд визнав ОСОБА_6 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК та призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги. Зокрема, сторона обвинувачення просила призначити ОСОБА_6 більш суворе покарання, а сторона захисту наголошувала на неправильній кваліфікації дій ОСОБА_6 та просила їх перекваліфікувати на ст. 118 КК.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки умисного вбивства - вчинення злочину з особливою жорстокістю, а тому перекваліфікував їх з п. 4 ч. 2 на ч. 1 ст. 115 КК.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що особливою жорстокістю слід вважати умисну дію (або бездіяльність), що супроводжує або наступає за насильницьким злочином, є необов`язковою для його вчинення і настання звичайних для злочину наслідків, що полягає в заподіянні потерпілому або його близьким додаткового, як правило, тяжкого фізичного або психічного страждання, тобто винний усвідомлює, що він вчиняє діяння, які є надмірними для досягнення злочинного наслідку та обирає спосіб вчинення злочину, який охоплює діяння зайві (надмірні) для вбивства потерпілого.

При цьому умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю, якщо винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних, психічних чи моральних страждань.

Водночас, суд першої інстанції при обґрунтуванні наявності в діях ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки умисного вбивства, як вчинення злочину з особливою жорстокістю, послався на велику кількість ударів, завданих потерпілому, відчуття останнім особливого фізичного болю протягом тривалого часу, а також на те, що після здійснення трьох пострілів ОСОБА_6 не зупинилась, а продовжила наносити удари потерпілому праскою.

Проте, з вказаним обґрунтуванням не погодився суд апеляційної інстанції та наголосив на тому, що сама собою велика кількість тілесних ушкоджень під час вчинення умисного вбивства не у всіх випадках може свідчити про наявність у діях винного кваліфікуючої ознаки - особлива жорстокість.

Суд звернув увагу на те, що тілесні ушкодження було завдано ОСОБА_9 протягом короткого проміжку часу у життєво важливий орган - голову. При цьому у матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що ОСОБА_6 навмисно відпустила потерпілого заради відтягування доведення свого умислу до кінця з метою спричинення особливого фізичного болю, який би виходив за межі страждань, притаманних будь-якому вбивству.

На переконання апеляційного суду, нанесення ОСОБА_6 ударів праскою після здійснення трьох пострілів, не може свідчити про особливу жорстокість, адже ОСОБА_6 мала умисел на вбивство, однак потерпілий після отримання вогнепальних поранень (від яких смерть могла настати миттєво) ще був живим та чинив опір. Отже, саме заради доведення свого умислу до кінця ОСОБА_6 наносились удари праскою по голові потерпілого.

При цьому місцевим судом не викладено у вироку доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 , завдаючи вищевказаних ударів, з метою позбавити його життя, свідомо бажала не лише вбити потерпілого, а й того, щоб він відчував додаткові страждання, які не були б необхідними для настання його смерті. Інших даних на підтвердження заподіяння потерпілому особливих страждань, апеляційним судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням апеляційного суду, а тому вважає безпідставними твердження представника потерпілого та прокурора про те, що рішення апеляційного суду про перекваліфікацію дій ОСОБА_6 є передчасним та належним чином необґрунтованим.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про недоведеність факту душіння ОСОБА_6 потерпілого ОСОБА_9 подушкою.

Спростовуючи протилежні висновки місцевого суду, апеляційний суд зазначив, що проведеними у кримінальному провадженні експертизами не було підтверджено факту душіння потерпілого ОСОБА_9 , а показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , яким у свою чергу про душіння стало відомо зі слів потерпілого, не можуть поза розумним сумнівом спростувати версію захисту, яка заперечує цей факт. При цьому, апеляційний суд виходив з ч. 4 ст. 17 КПК та тлумачив такі сумніви на користь ОСОБА_6 . Отже, твердження сторони обвинувачення в цій частині є також неспроможними.

Відносно доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не мала умислу на вбивство потерпілого, вона діяла з перевищенням меж необхідної оборони, а тому її дії слід кваліфікувати за ст. 118 КК, то слід зазначити, що вони були предметом ретельної перевірки апеляційного суду та правильно визнані необґрунтованими.

Зокрема, виходячи з установлених обставин справи - способу, характеру і локалізації тілесних ушкоджень направлених у життєво важливі органи, зокрема: синці на обличчі, верхніх кінцівках та садна на обличчі (6), ран на голові (23), вогнепальні поранення (3) тулуба та правої верхньої кінцівки, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що в сукупності вони свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_6 на вбивство потерпілого. Таким чином, ОСОБА_6 повинна була і могла передбачити настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті, оскільки для цього не потрібно мати спеціальних пізнань у галузі медицини, а достатньо загального емпіричного досвіду щодо наслідків застосування фізичного насильства.

Отже, ОСОБА_6 діяла з умислом на вбивство ОСОБА_9 , могла і повинна була передбачати можливість настання похідних наслідків у виді смерті, між її діями і наслідками встановлений причинний зв`язок, а тому тривалість часу, який минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого (що на думку захисту свідчить про відсутність умислу у ОСОБА_6 на вбивство), можливість відвернути настання наслідків у разі своєчасного надання медичної допомоги, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має. Те, що обвинувачена після нанесення вищезазначених тілесних ушкоджень «відпустила» потерпілого ОСОБА_9 на кваліфікацію не впливає.

Відносно доводів захисту про перебування ОСОБА_6 в стані необхідної оборони, то апеляційний суд, пославшись на правову позицію Верховного Суду, зазначив, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання й, в разі його наявності, - якщо характер посягання не підпадає під ознаки, зазначені у ч. 5 ст. 36 КК, - оцінити відповідність захисту небезпечності посягання.

Водночас, суд звернув увагу на те, що у даному кримінальному провадженні відсутні свідки, котрі б бачили події, що передували здійсненню ОСОБА_6 пострілів зі зброї та могли вказати на наявність чи відсутність необхідної оборони в її діях. Тобто, враховуючи можливість використання ОСОБА_6 факту відсутності свідків з метою уникнення відповідальності, її показання потребують особливої уваги та їх оцінки на достатність, достовірність, взаємозв`язок з іншими матеріалами справи для встановлення наявності чи відсутності акту суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого.

Сторона захисту наголошувала на тому, що потерпілий стріляв в ОСОБА_6 та завдавав їй тілесних ушкоджень, а вона мала на меті лише припинити його протиправні дії, однак перевищила межі необхідної оборони. Схожі доводи викладені в касаційних скаргах засудженої та її захисника.

Так, згідно версії захисту пострілів було не три, а чотири, тобто трьом пострілам здійсненим засудженою, передував один постріл здійснений потерпілим в неї.

Відхиляючи вказану версію апеляційний суд зазначив, що відповідно до експертизи трупа ОСОБА_9 виявлено, крім двох сліпих вогнепальних поранень, одне наскрізне. Згідно протоколу обшуку будинку АДРЕСА_2 , описано отвір у стіні, ймовірно від кулі, жодних інших пошкоджень у приміщенні під час обшуку не виявлено.

Разом з тим, якщо припустити, що іншу кулю з кімнати все ж забрав потерпілий чи його товариші (як вказує захист), не можливо пояснити відсутність другого отвору у стіні кімнати чи дивані, з огляду на те, що постріл здійснено в закритому приміщенні, а на вікнах були москітні сітки. Відтак, після пострілу у приміщенні не могло не залишитись пошкоджень від куль, оскільки навіть якщо припустити, що вікна були відчинені, то на сітках мали залишитись отвори чи ушкодження.

При цьому суд звернув увагу, що отвір від кулі у стіні відповідає напрямку, в якому ОСОБА_6 було здійснено два постріли у спину потерпілого, в результаті одного з яких він отримав наскрізне вогнепальне поранення, що відображено ОСОБА_6 під час слідчого експерименту.

Отже, суд дійшов висновку, що саме знайденою під час обшуку кулею було спричинено наскрізне поранення тіла потерпілого, і як наслідок - подальшого польоту кулі, утворились пошкодження в стіні, а відсутність на кулі крові пояснюється тим, що, пройшовши наскрізь тіло ОСОБА_9 , вона зіткнулась зі стіною.

Відносно посилань захисту на наявність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, то апеляційний суд зазначив, що попередньо спростований факт посягання потерпілого (здійснення ним пострілів) на ОСОБА_6 , дає підстави обґрунтовано вважати, що виявленні у останньої тілесні ушкодження утворились внаслідок боротьби з ОСОБА_9 , коли потерпілий намагався зупинити ОСОБА_6 .

При цьому, відповідно до даних судово-медичного обстеження у ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у вигляді рани, синців та саден на тулубі та кінцівках, які утворилися від дії тупого (их) предмета (ів), не залишивши в них яких-небудь специфічних та характерних ознак дозволяючих ідентифікувати їх контактуючу слідоутворюючу поверхню, не виключено, в термін та за обставин, вказаних обстеженою (окрім синця на лівому стегні, який має жовте забарвлення та утворився в термін, більше трьох діб до часу освідування) та відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Твердження про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відкинув висновки експертиз (№ 10/122, № 148), якими, на думку сторони захисту, підтверджується факт здійснення потерпілим пострілу в ОСОБА_6 , є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи. Як убачається з ухвали, судом перевірялись вказані доводи захисту, та підстави їх неврахування детально викладені у судовому рішенні.

Відносно доводів захисту про те, що зброя належить потерпілому, (що має значення для спростування обвинувачення ОСОБА_6 в набутті нею цієї зброї для вчинення завчасно спланованого вбивства з її застосуванням), то суд апеляційної інстанції зазначив, що сам факт можливої належності зброї ОСОБА_9 , на яку посилався захист, навіть такого самого типу, не суперечить висновкам суду щодо фактичних обставин справи встановлених місцевим судом і не вносить сумніви у наявності вини ОСОБА_6 .

Крім того апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що показання свідка ОСОБА_11 суперечать дослідженим судом матеріалам, щодо дійсних фактичних обставин по спричиненню тілесних ушкоджень. У свою чергу обвинувачена ОСОБА_6 є зацікавленою особою і її показання про посягання на неї з боку ОСОБА_9 є способом захисту.

Суд звернув увагу на те, що ОСОБА_6 вказувала, що побоювалась розправи від потерпілого чи його товаришів, однак вона поліцію не викликала, не кликала на допомогу сусідів, напроти - викинула праску у каналізаційний люк й револьвер у водойму, тим самим залишивши себе без зброї, якою могла чинити опір потенційним кривдникам.

У підсумку апеляційний суд дійшов висновку, що локалізація (2 вогнепальних поранення у спині), механізм утворення та тяжкість тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, знаряддя злочину, вчинення ряду дій спрямованих на приховування злочину (викинуто праску, револьвер, одяг) та відсутність двох слідів від куль, перший мав утворитись внаслідок промаху ОСОБА_9 , а другий від наскрізного вогнепального поранення потерпілого, свідчать у сукупності про відсутність в діях ОСОБА_6 необхідної оборони або перевищення її меж.

Отже, наведені докази дають підстави вважати, що 26 листопада 2017 року з боку потерпілого не відбувалося суспільно небезпечного посягання на охоронювані законом права та інтереси ОСОБА_6 , а тому підстави для кваліфікації її дій за ст. 118 КК відсутні.

Слід зазначити, що відповідно до висновків експертиз (№ 1101, № 148) встановлено, що смерть ОСОБА_9 настала від геморагічного шоку, який розвинувся внаслідок множинних забійних ран на голові, вогнепальних поранень тулубу та правої верхньої кінцівки з ушкодженням лопатки, хребця, легені, груднини, кровоносних судин.

При експертизі трупа ОСОБА_9 виявлено: п`ять синців на обличчі, верхніх кінцівках та садна на обличчі; двадцяти три рани на голові; наскрізне вогнепальне поранення тулуба та правої верхньої кінцівки; сліпе вогнепальне проникаюче поранення тулуба; сліпе вогнепальне поранення тулуба тощо.

Ушкодження у вигляді ран на голові, синців та саден, могли утворитись в результаті нанесення ударів металевою чи пластиковою частинами праски. При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, які могли утворитись до 26 листопада 2017 року не виявлено. У момент спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 міг перебувати по відношенню до нападника в будь-якому положенні тіла, при якому ділянки тіла з ушкодженнями були б доступні для здійснення травмуючого впливу. ОСОБА_9 була надана кваліфікована медична допомога в умовах стаціонару. Смерть його обумовлена тяжкістю спричинених тілесних ушкоджень.

З огляду на викладене, факти й обставини справи не свідчать про те, що ОСОБА_6 , завдаючи потерпілому зазначені вище тілесні ушкодження, перебувала у стані необхідної оборони та діяла з її перевищенням, а тому доводи сторони захисту в цій частині є необґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що судами попередніх інстанцій ретельно перевірялась версія сторони захисту про те, що ініціатором конфлікту був потерпілий, котрий почав розмову, яка переросла у сварку, а потім відбулась спроба ОСОБА_9 здійснити постріл в ОСОБА_6 , проте в ході боротьби вона нанесла йому удари електричною праскою, заволоділа зброєю та здійснила три постріли.

Суди надали належну оцінку доказам, в тому числі й тим, на які посилається сторона захисту (протоколам обшуку, слідчого експерименту проведеного за участю засудженої, показанням свідків, висновкам експертиз та іншим) і повністю спростували вищевказану версію.

Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що під час розгляду даного кримінального провадження судами були належним чином перевірені доводи сторони захисту: щодо завдання потерпілим ударів ОСОБА_6 та здійснення у неї пострілу з вогнепальної зброї, яких всього було чотири; щодо наявності слідів пороху на речах потерпілого та приналежності зброї останньому; щодо перебування ОСОБА_6 в стані необхідної оборони та перевищенні її меж; щодо упередженості суду та порушення вимог ст. 21 КПК; щодо неправильної оцінки доказів та їх недопустимості (зокрема, протоколу слідчого експерименту проведеного за участю з засудженої, протоколу обшуку, висновкам експертиз, показанням дочок ОСОБА_6 - ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також іншим доказав); щодо відсутності у ОСОБА_35 умислу на вбивство потерпілого та неправильної кваліфікації її дій тощо. Підстави неврахування вказаних доводів детально викладені у судових рішеннях.

Отже, колегія суддів вважає, що у цьому провадженні винуватість засудженої ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, доведено поза розумним сумнівом сукупністю достатніх доказів, які є взаємодоповнюючими, належними та допустимими.

Водночас, судом апеляційної інстанції перевірялись твердження захисту про недопустимість певних доказів, які за змістом та суттю аналогічні тим, що зазначені в касаційних скаргах засудженої та її захисника.

Зокрема, спростовуючи доводи захисту про недопустимість протоколу обшуку, апеляційний суд зазначив, що 26 листопада 2017 в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , було проведено обшук відповідно до п. 3 ст. 233 КПК у зв`язку з переслідуванням особи, яка підозрюється у вчиненні тяжкого злочину та її затриманні, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення.

При цьому встановлено, що цього ж дня о 8:20 потерпілий ОСОБА_9 повідомив на лінію «102», що його обстріляла колишня жінка, хотіла вбити, та о 13:30 ОСОБА_6 було затримано за підозрою у вчинені злочину, а о 14:00 настала смерть потерпілого. Обшук у місці вчинення злочину було розпочато о 15:45, крім того, 26 листопада 2017 року - неділя (тобто неробочий день).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, за обставин цієї справи, на момент проведення обшуку домоволодіння існували виключні обставини, які унеможливлювали отримання слідчим попередньо в порядку, передбаченому КПК, відповідного дозволу слідчого судді до проведення слідчої дії, оскільки будь-яке зволікання із проведенням обшуку у той же день, в який було вчинено вбивство, могло призвести до втрати важливих доказів у справі.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що проведення обшуку до постановлення ухвали слідчого судді не свідчить про його незаконність, оскільки надалі такий дозвіл було отримано 27 листопада 2017 року у порядку ч. 3 ст. 233 КПК. Невідкладність обшуку на перших етапах з подальшим санкціонуванням цієї процесуальної дії слідчим суддею пов`язана зі специфікою розкриття злочинів цієї категорії. Вказаний обшук було проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому отримані у його результаті відомості є належними та допустимими. Відповідно й висновки цитологічної експертизи № 245 та імунологічної експертизи № 1423 не можуть бути визнані недопустимими як похідні від обшуку.

Отже Суд вважає, що в супереч твердженням сторони захисту, розгляд кримінального провадження здійснено відповідно до положень КПК, з додержанням засад диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Доводи про упередженість судів та обвинувальний ухил при оцінки наявних у справі доказів, не знайшли свого підтвердження в ході касаційного перегляду судових рішень.

Також, як убачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції було повторно досліджено докази, а відтак порушення такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження показань, речей і документів, про що зазначає захист, колегія суддів не вбачає.

Крім того з матеріалів справи видно, що 26 листопада 2017 року начальником СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_36 було доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні групі слідчих та цього ж дня заступником прокурора Житомирської області ОСОБА_37 визначено групу прокурорів у кримінальному провадженні ( ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 ). Отже, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження сторони захисту про те, що наявні в матеріалах справи докази є недопустимими, оскільки вони зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора, який не мав на те процесуальних повноважень.

Що стосується тверджень про те, що суд апеляційної інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту, то на думку Суду, вони є безпідставними.

Так, вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. З урахуванням позицій ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на основні доводи, зазначені в апеляційних скаргах засудженої та її захисника, навів переконливі аргументи на їх спростування, указав підстави, з яких визнав скарги необґрунтованими, та належним чином мотивував свою позицію. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Відносно тверджень сторони захисту про невмотивованість рішення місцевого суду про стягнення на користь потерпілого 400 000 грн моральної шкоди, то вони є безпідставними, виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у її душевних стражданнях через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під час визначення розміру відшкодування, суд повинен керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції повністю дотримався.

Як убачається з матеріалів провадження, потерпілий ОСОБА_9 заявив цивільний позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути із засудженої на користь потерпілого, суд першої інстанції врахував глибину душевних страждань ОСОБА_9 , викликаних смертю близької людини, невідворотність наслідків, які не можуть бути нічим компенсовані, інші обставини провадження (зокрема, вину і ставлення до вчиненого ОСОБА_6 , спосіб заподіяння смерті), та дійшов до вмотивованого висновку про часткове задоволення позовних вимог і стягнення на користь потерпілого 400 000 грн моральної шкоди, навівши докладні мотиви свого рішення.

З вказаними висновками обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції та відхиляючи доводи сторони захисту щодо завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, зазначив, що такий розмір визначено на засадах розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи та наслідків, які настали для потерпілого внаслідок смерті рідного брата.

На переконання суду, визначений місцевим судом розмір моральної шкоди, стягнутої із ОСОБА_6 на користь потерпілого, є пропорційним до обсягу моральних страждань у цій ситуації та достатнім для розумного задоволення потреб останнього. Підстав для зміни або скасування судових рішень у цій частині, колегія суддів не вбачає.

Інші доводи, наведені в касаційних скаргах засудженої та її захисника, не спростовують правильності висновків судів, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, і не викликають сумнівів щодо законності цих рішень.Відтак, підстав для задоволення касаційних скарг сторони захисту колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів, викладених у касаційних скаргах представника потерпілого та прокурора, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої через м`якість, то на думку Суду, вони є необґрунтованими з огляду на нижченаведене.

Так, згідно зі ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Проте каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Статтею 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових кримінальних правопорушень. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

У даному кримінальному провадженні не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання засудженій ОСОБА_6 призначено з порушенням указаних норм права. Не наведено переконливих доводів на підтвердження таких порушень й у касаційних скаргах представника потерпілого та прокурора.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що суд апеляційної інстанції призначаючи ОСОБА_6 покарання, повністю дотримався вищенаведених вимог закону України про кримінальну відповідальність та врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким злочином; дані про особу винної, котра раніше не судима, не працює, характеризується як позитивно так і посередньо, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання судом, не встановлено.

Урахувавши всю сукупність наведених обставин, даних про особу винної, її ставлення до вчиненого, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК.

Отже, за своїм видом та розміром призначене ОСОБА_6 покарання є необхідним та достатнім, і відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Підстав вважати це покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Судом було враховано всі обставини, які мають правове значення при виборі покарання та способу його відбування, а тому протилежні доводи представника потерпілого та прокурора є безпідставними. Також Суд вкотре звертає увагу, що думка потерпілого може бути врахована судом під час призначення покарання, однак не є вирішальною, а тому доводи в цій частині є також неспроможними.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційні скарги - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 1 листопада 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 та прокурора - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3