справа № 462/1270/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року Залізничний районний суд м.Львова

у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участі секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові кримінально провадження про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Іллінка Красноперекопського району Автономної Республіки Крим, українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого на АДРЕСА_1 та фактично проживаючого на АДРЕСА_2 , раніше не судженого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,

ВСТАНОВИВ:

обвинувачений ОСОБА_4 , обіймаючи з 24 грудня 2019 року, посаду заступника начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, діючи умисно, з корисливого мотиву та з метою особистого незаконного збагачення, маючи умисел на отримання неправомірної вигоди для себе, використовуючи своє службове становище, 17 листопада 2020 року, повідомив заступнику директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» ОСОБА_6 , про необхідність надання йому неправомірної вигоди в сумі 20000 грн. 28 грудня 2020 року, близько 14 год. 00 хв., одержав для себе від ОСОБА_6 , першу частину неправомірної вигоди в сумі 10000 грн., та 04 січня 2021 року, близько 12.00 год., одержав для себе від ОСОБА_6 другу частину неправомірної вигоди в сумі 10000 грн., тобто одержав для себе від ОСОБА_6 неправомірну вигоду в загальній сумі 20000 грн. за вчинення в інтересах нього дій з використанням свого службового становища, а саме - за сприяння в укладенні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну з ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» договорів на поставку каменю бутового №17/11-1 від 17.11.2020 року, №17/11-2 від 17.11.2020 року, №12/1-К від 02.12.2020 року, у підписанні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну документів щодо приймання у ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» каменю бутового, а також у здійсненні відповідної оплати за вказаний товар.

Так, у жовтні 2020 року, більш точну дату і час встановити не виявилося можливим, обвинувачений ОСОБА_4 , під час спілкування із ОСОБА_6 , з яким був знайомий на той час вже більше року, обговорюючи робочі питання, з приводу яких вони час від часу зідзвонювались і зустрічалися, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та незаконного збагачення, запропонував ОСОБА_6 , що підприємство ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія», яке він представляв, може взяти участь у державних закупівлях товарів і робіт, які планує провести Басейнове управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, а він, в разі перемоги в торгах, посприяє в підписанні документації зі сторони Управління, на що ОСОБА_6 погодився. В одній з наступних розмов, обвинувачений ОСОБА_4 , по телефону запропонував ОСОБА_6 взяти участь у закупівлі Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну каменю бутового.

В подальшому 10 листопада 2020 року, ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» було оголошено переможцем у спрощеній закупівлі (UА-2020-10-29-008347-с) Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну - 190 метрів кубічних каменю бутового.

17 листопада 2020 року, точного часу встановити не виявилось можливим, обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи в коридорі приміщення Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Родини Крушельницьких, 14, під час розмови із ОСОБА_6 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел з корисливого мотиву, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та незаконного збагачення, повідомив йому про необхідність надання неправомірної вигоди в сумі 20000 грн. за сприяння в укладенні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну з ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» договорів на поставку каменю бутового, у підписанні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну документів щодо приймання у ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» каменю бутового, а також у здійсненні відповідної оплати за вказаний товар, та повідомив, що вказану суму неправомірної вигоди ОСОБА_6 повинен передати йому після здійснення Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну відповідної оплати за товар на рахунок ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія».

ОСОБА_6 , будучи зацікавленим, щоб вказані договори на поставку каменю бутового були укладені, а ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» і він особисто отримали дохід, погодився надати обвинуваченому ОСОБА_4 неправомірну вигоду.

Далі, того ж дня, точного часу встановити не виявилось можливим, між Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну та ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» було укладено договір №17/11-1 від 17.11.2020 року на поставку 95 кубічних метрів каменю бутового та договір №17/11-2 від 17.11.2020 року на поставку 95 кубічних метрів каменю бутового.

02 грудня 2020 року, точного часу встановити не виявилось можливим, між Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну та ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» було укладено договір №12/1-К від 02.12.2020 року на поставку 20 кубічних метрів каменю бутового.

В подальшому, обвинувачений ОСОБА_4 , 28 грудня 2020 року, близько 14.00 год., перебуваючи в кафе на вул.Зеленій, 73 у м.Львові, під час зустрічі з ОСОБА_6 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, з корисливого мотиву, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та незаконного збагачення, одержав для себе від ОСОБА_6 першу частину неправомірної вигоди в сумі 10000 грн. за вчинення в інтересах нього дій з використання свого службового становища, а саме - за сприяння в укладенні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну з ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» договорів на поставку каменю бутового №17/11-1 від 17 листопада 2020 року, №17/11-2 від 17.11.2020 року, №12/1-К від 02.12.2020 року, у підписанні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну документів щодо приймання у ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» каменю бутового, а також у здійсненні відповідної оплати за вказаний товар.

Завершуючи реалізовувати свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_4 , 04 січня 2021 року, близько 12.00 год., перебуваючи в кафе «Креденс», яке знаходиться на першому поверсі ТРЦ «Вікторія Гарденс» за адресою: м.Львів, вул.Кульпарківська, 226а, під час зустрічі з ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливого мотиву, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та незаконного збагачення одержав для себе від ОСОБА_6 другу частину неправомірної вигоди сумі 10000 грн. за вчинення в інтересах нього дій з використанням свого службового становища, а саме - за сприяння в укладенні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну з ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» договорів на поставку каменю бутового №17/11-1 від 17 листопада 2020 року, №17/11-2 від 17 листопада 2020 року, №12/1-К від 02 грудня 2020 року, у підписанні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну документів щодо приймання у ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» каменю бутового, а також у здійсненні відповідної оплати за вказаний товар, після чого правоохоронними органами була припинена протиправна діяльність ОСОБА_4 , а предмет неправомірної вигоди вилучено.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , повідомив про відсутність в його діях складу інкримінованого злочину. Пояснив, що на момент подій, що викладені в обвинувальному акті, дійсно обіймав посаду голови тендерного комітету та мав право підпису договорів. За його словами, під час розмов із ОСОБА_6 той запитував, чи потрібно «щось» за договорами, однак обвинувачений однозначно відповів, що нічого не потрібно, і тендер із ОСОБА_6 він не обговорював. 28 грудня 2020 року ОСОБА_6 повторно зателефонував йому, після чого вони зустрілися в кафе на вул. Зеленій у м. Львові. Під час цієї розмови ОСОБА_6 передав йому певний згорток, однак, факт передачі грошових коштів того дня заперечив, оскільки ствердив, що йому було передано лише паперовий конверт. Що знаходилось в ньому йому невідомо, адже піджак, в який він поклав конверт, дружина віднесла в хімчистку і про існування в цьому конверті грошових коштів йому не було відомо. Обвинувачений додатково зазначив, що сприйняв згорток як пакет із документацією та договорами, тому вміст конверта не перевіряв і не переглядав. Він наголосив, що до підписання договорів ніхто з будь-якими пропозиціями до нього не звертався. Наступна їх зустріч відбулася в ТРЦ «Вікторія Гарденс», де його вже затримали працівники поліції. За твердженням обвинуваченого, ініціатива всіх зустрічей виходила виключно від ОСОБА_6 , оскільки саме він телефонував та призначав час і місце. Щодо переданих йому грошових коштів обвинувачений пояснень надати не зміг. За таких обставин вважає, що дії ОСОБА_6 є провокацією відносно нього, оскільки немає жодних підтверджуючих доказів, які би стверджували, що він вимагав у ОСОБА_6 , та отримав у нього грошові кошти, а надані суду стороною обвинувачення докази сфальсифіковані працівниками правоохоронних органів і є недопустимими.

Незважаючи на заперечення обвинуваченим ОСОБА_4 , своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, його винність у вчиненні інкримінованого злочину підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами, які містяться в:

- заяві від 18 листопада 2020 року, згідно якої ОСОБА_6 інформував органи Національної поліції про вимагання у нього неправомірної вигоди заступником начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну ОСОБА_4 , котрий організував схему вимагання та одержання неправомірних вигод в якості «відкатів» за виконані будівельно-ремонтні роботи та поставлені товари і послуги /т.1, а.с. 17/;

- протоколі огляду та ідентифікації грошових коштів від 28 грудня 2020 року з фототаблицею /т.1, а.с.76-82/, який підтверджує проведення відповідно до статей 104, 237, 271, 273 КПК України огляду отриманих від ОСОБА_6 , його власних грошових коштів у сумі 10000 грн., зокрема, 19 купюр по 500 грн. та 1 купюри номіналом 1000 грн., яку, згідно його пояснень, в нього вимагає ОСОБА_4 , в якості частини неправомірної вигоди за сприяння у підписанні договорів на поставку бутового каміння та будівельно-ремнтних робіт, а також підписання відповідних актів, платіжних доручень, та ідентифікації вказаних коштів шляхом їх копіювання, внесення серій та номерів купюр в протокол. При цьому спеціальні засоби не застосовувалися. Після цього вказані кошти були поміщені в білий паперовий пакет та повернуті ОСОБА_6 . Дана слідча дія проведена проведена з участю заявника ОСОБА_6 і двох понятих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ;

- протоколі огляду, ідентифікації та помічення грошових коштів від 04 січня 2021 року з фототаблицею /т.1 а.с. 105-113/, відповідно до даних якого слідчим ОСОБА_9 з присутності двох понятих ОСОБА_7 і ОСОБА_10 було проведено огляд наданих ОСОБА_6 його власних коштів в сумі 10000 грн., які, згідно його пояснень, в нього вимагає ОСОБА_4 в якості частини неправомірної вигоди за сприяння у підписанні договорів на поставку бутового каміння та будівельно-ремнтних робіт, а також підписання відповідних актів, платіжних доручень. Ідентифікація вказаних коштів була проведена шляхом їх копіювання та внесення серій і номерів купюр в протокол - всього 20 купюр номіналом по 500 грн. кожна, а саме: МБ9824033, ФД0764573, УБ8394980, ЗИ2048575, ФБ2333260, УЖ6808454, УД1526783, ЛГ6580500, УГ5759433, ЛГ0832070, ФБ9577719, ВЖ9187759, ВБ9646935, МА4921284, ЛВ1129679, ЛЗ7323388, МА5042065, МА2931567, ФБ8465879, ГТ2446300. Такі кошти з обох сторін було оброблено спецхімприпаратом «Світлячок-М», після чого поміщено в паперовий конверт білого кольору та повернуто ОСОБА_6 , а взірець спецхімприпарату у вигляді обробленого обеззоленого фільтру поміщено в поліетиленовий пакет та опечатано. Аналогічно опечатано гумові медичні рукавиці, в яких проводився огляд, ідентифікація та оброблення грошових коштів;

- протоколі затримання особи, підозрюваної у вчинені кримінального правопорушення, від 04 січня 2021 року та відеозаписі цієї процесуальної дії /т.1, а.с. 114-117/, з яких вбачається, що у ході затримання ОСОБА_4 , 04 січня 2021 року в ТРЦ «Вікторія Гарденс» він добровільно видав конверт білого кольору, який йому передав ОСОБА_6 та у якому виявлено грошові кошти в сумі 10000 грн., серії та номера яких співпадають з оглянутими та поміченими у ході складання протоколу огляду, ідентифікації та помічення грошових коштів від 04 січня 2021 року, а також за допомогою обеззолених фільтрів проведено змиви з обох рук у ОСОБА_4 ;

- постанові про визнання речовими доказами та прилучення до матеріалів кримінального провадження від 04 січня 2021 року /т.1, а.с.118-121/, за якою 10000 грн., які видав ОСОБА_4 під час затримання 04 січня 2021 року і які поміщено в пакет № 1, рукавиці, в яких проводилось вилучення неправомірної вигоди і які поміщено в пакет № 2, обеззолені фільтри, якими проводились змиви з рук ОСОБА_4 , та гумові рукавиці, якими проводились змиви з рук ОСОБА_4 , поміщені відповідно у пакети № 3, 4, 5, мобільний телефон марки «Хуавей» із сім-картою з номером НОМЕР_1 і який поміщено в пакет № 6, власні грошові кошти ОСОБА_4 в сумі 10322 грн. і банківська картка «Кредобанк» № НОМЕР_2 , видана на ім`я ОСОБА_11 , поміщені в пакет № 7, визнано речовими доказами і приєднано до матеріалів кримінального провадження №0000874;

- висновку криміналістичної експертизи речовин хімічних виробництв та спеціальних хімічних речовин від 04 лютого 2021 року №106, згідно якого у ході проведеного експертного дослідження на змивах з правої та лівої руки ОСОБА_4 виявлено нашарування спеціальної хімічної речовини із жовтувато-зеленою люмінісценцією «Світлячок-М», якою також були помічені грошові кошти, видані ОСОБА_4 у ході його затримання 04 січня 2021 року /т.2, а.с.52-55/;

- копії наказу №234 віл 04 грудня 2018 року про розподіл функціональних повноважень між начальником та заступником начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну та функціональними повноваженнями, згідно яких на заступника начальника Управління покладено функціональні повноваження, в тому числі він є головою комітету з конкурсних торгів, та з якими ознайомлений ОСОБА_4 /т.1, а.с.139-146/;

- копії наказу №78-ос від 24 грудня 2019 року про призначення ОСОБА_4 на посаду заступника начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну з 24 грудня 2019 року /т.1, а.с.155/;

- копії наказу Державного агенства водних ресурсів України №657 від 06 вересня 2018 року та положенні про Басейнове управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну /т.2, а.с. 32-45/, за яким дане Управління є бюджетною неприбутковою організацією, яка належить до сфери управління Державного агенства водних ресурсів України;

- листі Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну від 21 січня 2021 року №04/183 /т.2, а.с. 62-63/ з інформацією про укладені договори та їх виконання;

- виписці по рахунку НОМЕР_3 ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» у АТ «Кредобанк» про оплату за виконані договори /т.2, а.с.62-63/ та інформації з АТ «КРЕДОБАНК» з електронним носієм про рух коштів по вказаному рахунку /т.2, а.с.80-91/, дані яких підтверджують оплату Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну 23 грудня 2020 року 75143,10 грн. за договором № 17/11-1 від 17 листопада 2020 року та 28 грудня 2020 року 15819,60 грн. і 75143,10 грн. відповідно з договорами № 12/1-К від 02 грудня 2020 року і № 17/11-2 від 17 листопада 2020 року;

- договорах на поставку каменю бутового №17/11-1 від 17 листопада 2020 року, №17/11-2 від 17 листопада 2020 року, №12/1-К від 02 грудня 2020 року, накладних про поставку товару згідно договорів та платіжних дорученнях про оплату виконання вказаних договорів /т.2 а.с.104-147/;

- протоколі про результати контролю за вчиненням злочину від 13 січня 2021 року /т.2, а.с.185-186/, у ході якого зафіксовано факт передачі неправомірної вигоди ОСОБА_6 ОСОБА_4 28 грудня 2020 року та 04 січня 2021 року;

- протоколі про результати проведення аудіо-, відеоконтролю особи від 20 січня 2021 року та електронних носіях інформації №№ 2108т, 2109т, 2110т, 2111т /т.2, а.с. 188-194/, у яких чітко зафіксовано дві зустрічі ОСОБА_6 і ОСОБА_4 - 28 грудня 2020 року приблизно о 14.00 год. в кафе на вул.Зеленій, 73 у м.Львові і 04 січня 2021 року приблизно о 12.00 год. в кафе «Креденс» на першому поверсі ТРЦ «Вікторія Гардерс» на вул.Кульпарківській, 226а у м.Львові, їх спілкування, факти передачі ОСОБА_6 ОСОБА_4 конвертів з грошовими коштами.

При цьому, під час першої зустрічі ОСОБА_6 повідомляє ОСОБА_4 , що «рух пішов», «він отримав перший транш», і, дістаючи конверт і ставлячи його на стіл перед ОСОБА_4 , каже, що «тут як ми домовлялись, а другий транш буде на цьому тижні, я напевно вже, якщо можна, після Нового Року зустрінемось». В той же час, ОСОБА_4 не дивується такій інформації від ОСОБА_6 , не уточнює, про що говорить його співрозмовник, не запитує про вміст конверту, а після розмови, прощаючись із ОСОБА_6 , встає і забирає конверт зі столу, дякуючи.

Під час другої зустрічі 04 січня 2022 року ОСОБА_6 , каже ОСОБА_4 , що «другий транш прийшов», «по цьому першому тендеру у нас закрито», «тримай», при цьому передає конверт із грошовими коштами під столом, а ОСОБА_4 бере конверт та кладе у внутрішню кишеню верхнього одягу. Продовжуючи розмову, ОСОБА_6 каже: «Так як ми домовлялись, там десятка», на що ОСОБА_4 погоджено киває головою;

- протоколі про результати проведення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 04 лютого 2021 року та електронному носії інформації №2107, у ході якого зафіксовано домовленість про зустріч 28 грудня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Встановлені судом обставини вчинення злочину та вина обвинуваченого у його вчиненні також підтверджуються фактичними даними, що містяться у досліджених під час судового розгляду речових доказах, а саме:

- грошових коштах в сумі 10000 грн., 20 купюр по 500 грн., які добровільно видані ОСОБА_4 , у ході його затримання, серії та номери яких співпадають із оглянутими та ідентифікованими грошовими коштами відповідно до протоколу огляду, ідентифікації та помічення грошових коштів 04 січня 2021 року;

- обеззолених фільтрах та гумових рукавицях, які безпосередньо використовувались при затриманні ОСОБА_4 .. На даних обеззолених фільтрах виявлено криміналістичною експертизою хімічну речовину зі змивів на руках, яка відповідає хімічній речовині на грошових коштах, які передані ОСОБА_4 ОСОБА_6

- мобільному телефоні марки «Хуавей», у якому знаходиться сімкарта з номером НОМЕР_1 , який використовував ОСОБА_4 , для безпосереднього контакту з ОСОБА_6 , що підтверджується протоколом про результати проведення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 04 лютого 2021 року.

Судом було досліджено під час судового розгляду також витяг з ЄРДР, рапорт оперуповноваженого УСР у Львівській області та супровідний лист начальника цього управління, інформацію Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, наказ № 392-к від 24 грудня 2020 року, ухвалу про надання дозволу на арешт майна /т.1, а.с. 1, 15, 16, 136, 157, т.2, а.с.24-26/, власні грошові кошти ОСОБА_4 в сумі 10322 грн. і банківську картку «Кредобанк» № НОМЕР_2 , видану на ім`я ОСОБА_11 , проте вони не містять фактичних даних, що мають значення для цього кримінального провадження та підлягають доказуванню, а тому не потребують окремої оцінки судом.

Так, вина обвинуваченого підтверджується також поясненнями свідка ОСОБА_12 , що був допитаний в ході розгляду справи 07 лютого 2025 року /т. 4 а.с.217/, та який є викривачем у кримінальному провадженні. Зі змісту наданих пояснень вбачається, що у 2020 році він працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія». З обвинуваченим він познайомився незадовго до подій, що викладені в обвинувальному акті. Так, він зустрічався з обвинуваченим ОСОБА_4 щодо можливості укладення спільних договорів між підприємствами. В жовтні 2020 року під час зустрічі з ОСОБА_4 вони домовились, що його підприємство може взяти участь у закупівлях товарів і робіт, які планує провести Басейнове управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, і в разі перемоги в торгах, ОСОБА_4 сприятиме в підписанні документації зі сторони Управління, на що він погодився. Після підписання договору, свідок мав надати обвинуваченому ОСОБА_4 , грошові кошти. Відтак, його підприємство стало переможцем у закупівлі каменю бутового. Для завершення «угоди» свідку потрібно було передати обвинуваченому ОСОБА_4 , грошові кошти, які вони розділили на два транші. Перший було передано в кафе на вул. Зеленій в м. Львові, а другий раз в ТРЦ «Вікторія Гарден». Під час зустрічей ОСОБА_4 , не запитував який вміст конвертів, що передавав свідок, та не відмовлявся від їх отримання, а навпаки, з впевненістю їх отримував. До написання заяви в правоохоронні органи його ніхто не спонукав, це була його ініціатива. В систематичних викриттях він теж участі не брав, був викривачем лише в ще одному провадженні. Працівники правоохоронних органів не консультували його з приводу написання заяви.

Під час судового розгляду 11 грудня 2023 року /т.4 а.с. 131/ також було допитано свідка ОСОБА_13 , який надав показання на підтвердження встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення. Зі змісту його показань убачається, що він працював головним бухгалтером Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну. У 2020 році між Управлінням і ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» за результатами проведеної спрощеної закупівлі були укладені договори поставки бутового каменю. Про виконання зазначених договорів було складено відповідні документи, на підставі яких підготовлено платіжні документи та проплачено зазначеному підприємству після виконання ними зазначених договорів. Щодо своєчасності оплати вказаних договорів ОСОБА_4 безпосередньо до нього не звертався та жодних прохань він нього щодо пришвидшення чи затримки в оплаті не було.

Також вина обвинуваченого підтверджується і поясненнями допитаного в судовому засіданні 08 лютого 2024 року /т. 4 а.с.144/ свідка ОСОБА_14 , згідно яких він у 2020-2021 рр. працював керівником Басейнового управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, а ОСОБА_4 - його заступником. Посадові обов`язки ОСОБА_4 полягали в забезпеченні, механізації та електропостачанні, контролі за договорами, а також ОСОБА_4 мав право підпису. Крім того, ОСОБА_4 був головою тендерного комітету, в тому числі з приводу закупівлі каменю. Хто саме підписував вказані договори він не пригадує, можливо і ОСОБА_4 , оскільки він також має право підпису. Переможцем закупівлі була фірма, яка запропонувала найменшу ціну.

Також, в ході розгляду справи 11 квітня 2025 року /т.4 а.с.239/ було допитано також свідка сторони захисту ОСОБА_15 , який повідомив, що працював провідним інженером Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, уповноваженою особою з публічних закупівель. Повідомив, що заступник начальника управління формально не може жодним чином здійснювати вплив на прийняття певних рішень.

Так, ухвалами Залізничного районного суду м. Львова від 11 квітня 2025 року, 14 березня 2025 року, 08 лютого 2024 року, судом застосовано примусовий привід в судове засідання свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , та хвалою від 08 лютого 2024 року свідка ОСОБА_8 . Однак, вказані численні приводи виявилися безрезультатними.

Враховуючи вищевикладене, той факт, що суд вжив всіх можливих від себе заходів для приводу свідків та їх допиту в судовому засідання, а також те, що сторони кримінального провадження, зокрема сторона захисту, під час розгляду справи чітко ствердили, що не заперечують продовженню розгляду справи без свідків, суд вважав за можливе продовжити розгляд справи.

З врахуванням фактичних, встановлених під час судового розгляду, обставин вчинення кримінального правопорушення і досліджених доказів в їх сукупності, які узгоджуються між собою, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_4 17 листопада 2020 року повідомив заступнику директора ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» ОСОБА_6 про необхідність надання йому неправомірної вигоди в сумі 20000 грн., отримав для себе від ОСОБА_6 , неправомірну вигоду у вказаному розмірі двома частинами по 10000 грн. при особистих зустрічах 28 грудня 2020 року і 04 січня 2021 року за вчинення в інтересах нього дій з використанням свого службового становища, а саме - за сприяння в укладенні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну із ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» договорів на поставку каменю бутового №17/11-1 від 17 листопада 2020 року, №17/11-2 від 17 листопада 2020 року, №12/1-К від 02 грудня 2020 року, у підписанні Управлінням документів щодо приймання у цього постачальника каменю бутового, а також у здійсненні відповідної оплати за вказаний товар.

Оцінюючи покази свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , суд надає їм віри, оскільки вони знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані та доповнюються іншими доказами.

Щодо пояснень свідка ОСОБА_16 , суд оцінює їх критично, оскільки під час судового допиту свідок не надав жодних чітких та послідовних показань, які б спростовували або підтверджували фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті. Надані ним пояснення були загальними, містили лише припущення та не містили відомостей, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Такі його покази не містять конкретики щодо ключових епізодів, не можуть вважатися належними і достатніми для підтвердження чи спростування пред`явленого обвинувачення. За таких обставин, суд вважає, що пояснення свідка ОСОБА_16 не мають суттєвого доказового значення у даному кримінальному провадженні, а тому, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Заперечення обвинуваченим ОСОБА_4 , інкримінованого йому злочину суд відхиляє, оскільки вони є суперечливі, не підтверджені належними та допустимими доказами, не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються об`єктивними доказами у справі, є способом захисту обвинуваченого та мають мету переконати суд у непричетності обвинуваченого до скоєного злочину та уникнення ним кримінальної відповідальності за скоєне.

Так, обвинувачений в ході розгляду справи так і не зміг аргументовано пояснити, з якої причини він погоджувався на неодноразові зустрічі із ОСОБА_6 , поза межами свого робочого місця, чому приймав від нього будь-які пакунки чи документи без попередньої перевірки їхнього змісту, а також не надав логічного пояснення щодо характеру домовленостей між ними.

Посилання обвинуваченого на те, що він вважав передані згортки документацією, виглядають необґрунтованими та нелогічними, оскільки службові документи у сфері проведення тендерів передаються в офіційному порядку, а не у вигляді невідомих згортків у кафе чи торгових центрах.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що версія обвинуваченого про те, нібито переданий йому ОСОБА_6 конверт містив виключно документацію, яка згодом була втрачена через те, що його дружина віднесла піджак у хімчистку, є не лише непереконливою, але й відверто абсурдною. Будь-яка особа, якій було передано документи, мала б вчинити елементарні та очевидні дії для їх збереження та у разі втрати - належного документального підтвердження цього факту. Зокрема: звернутися до адміністрації хімчистки із відповідним письмовим запитом, скласти акт про втрату документації, повідомити відповідні органи чи надати будь-який доказ, який підтверджував би існування таких документів та взагалі відвідування обвинуваченим ОСОБА_4 , будь-якої хімчистки. Натомість сторона захисту навіть не спробувала здійснити жодного кроку для підтвердження настільки важливого для лінії захисту твердження.

Також, суд виходить з того, що показання ОСОБА_6 , щодо його зустрічі 17 листопада 2020 року прямо не підтверджуються іншими доказами, з огляду не те, що ці події мали місце до початку контролю правоохоронними органами, однак, слід прийняти такий варіант розвитку подій, як максимально достовірний, з огляду на подальшу поведінку ОСОБА_4 , яка зафіксована під час проведення НС(Р)Д.

Так, зі змісту показань свідка ОСОБА_6 вбачається, що саме 17 листопада 2020 року в Басейновому управлінні водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну ОСОБА_4 , назвав ОСОБА_6 суму коштів, які слід було йому передати за сприяння в укладенні договорів, прийманні товару і вчасній оплаті за договорами.

Саме з аудіо- та відеозаписів, здобутих за допомогою застосування технічних засобів під час НС(Р)Д, на яких зафіксовані зустрічі між ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 , вбачається, що він чітко усвідомлював те, що йому передаються в кожному з двох випадків кошти в сумі по 10000 грн. ОСОБА_6 , і за що такі кошти передаються, тобто згідно попередньо досягнутої 17 листопада 2020 року домовленості. І хоча ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_4 , обговорюючи під час зафіксованих за наслідками проведення НС(Р)Д їхніх розмов при зустрічах, питання щодо одержання неправомірної вигоди та виконання договорів поставки каменю бутового, спілкувались незавершеними фразами, завуальовано, однак зі змісту їх розмов, а також дій судом встановлено, що співрозмовники без уточнюючих запитань розуміли про що іде мова. Вказане свідчить про однозначне трактування таких розмов та усвідомленість їх змісту учасниками розмови, в тому числі ОСОБА_4 .

Отже, судом встановлено, що після досягнення при зустрічі 17 листопада 2020 року із ОСОБА_6 домовленості щодо отримання від нього та розміру неправомірної вигоди, яку обвинувачений ОСОБА_4 , мав отримати після надходження ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» коштів за постачання каменю бутового, він дотримується такої домовленості, його позиція і наміри щодо отримання неправомірної вигоди є послідовними і прослідковуються протягом усього часу його спілкування із ОСОБА_6 .

Наведене також спростовує твердження обвинуваченого ОСОБА_4 , що при зустрічах 28 грудня 2020 року і 04 січня 2021 року він не знав, що за згортки йому передає ОСОБА_6 .

У зв`язку з цим суд погоджується з доводами прокурора, що ОСОБА_4 , отримавши 28 грудня 2020 року від ОСОБА_6 , як він стверджує, пакунок паперів, повинен був побачити його вміст та виявити гроші, за які з`ясовувати у ОСОБА_6 , якщо він не знав що це за гроші і за що, проте обвинувачений ОСОБА_4 цього не зробив, а його версія про втрату пакету через здачу у хімчистку піджака, де той пакет знаходився, є непроможною і нічим не підтверджується.

Доводи захисника про те, що заява ОСОБА_6 не містить достатніх і належних даних про можливе вчинення кримінального правопорушення, про відсутність підстав для проведення НС(Р)Д відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , не містять об`єктивного обґрунтування, а твердження, що за матеріалами тимчасового доступу по номеру телефону ОСОБА_6 (т.3, а.с.138-175) за період описаних подій (зустрічі в БУВРі, отримання вимоги передати кошти, підписання договорів, написання і реєстрації заяви, перших допитів ОСОБА_6 ) він перебував за місцем свого постійного проживання є припущенням, оскільки дані тимчасового доступу вказують на перебування мобільного терміналу з абонентським номером НОМЕР_4 в певному місці, що не обов`язково свідчить про перебування і певної особи, яка користується цим номером в цьому місці, адже у цієї особи може бути в певний час відсутній мобільний термінал чи термінал з цим номером, або вона може користуватись іншим номером (номерами).

Враховуючи наведене, правових підстав для виправдання ОСОБА_4 суд не вбачає. Доводи захисту є суб`єктивними, містять припущення щодо подій та обставин вчинення кримінального правопорушення, спростовані дослідженими судом доказами.

Сторона захисту стверджувала про недопустимість доказів сторони обвинувачення з підстав отримання зазначених доказів внаслідок провокації злочину та з порушенням встановленого КПК порядку проведення процесуальних дій і допущенням при цьому істотного порушення прав ОСОБА_4 .

З огляду на це, суд зазначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом (ч.3 ст.62 Конституції України). Обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо (абз.5 п.3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 12 - рп/2011 від 20.10.2011).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України (ч.1 ст.86 КПК України).

Водночас КПК України не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими (як протилежність за визначенням допустимим доказам). Разом з тим передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь - які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч.1 ст.87 КПК України).

Безспірним є те, що правові норми завжди мають мету, для досягнення якої власне і створюються. Норми права мають застосовуватися, у тому числі і тлумачитися, із врахуванням такої мети, тобто із врахуванням того результату, який за задумом законодавця повинен досягатися внаслідок реалізації такої норми.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед: унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини під час збирання (отримання) доказів та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: прямо та істотно порушують права і свободи людини чи зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі 756/10060/17, згідно з якою невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

Саме виходячи з наведеного підходу до оцінки доказів на допустимість, суд буде перевіряти доводи захисту в цій частині.

Під час судового розгляду захисником обвинуваченого - адвокатом подано клопотання, про визнання очевидно недопустимими протоколу затримання від 04 січня 2021 року і похідних від такого доказів - постанови про визнання речовими доказами від 04 січня 2021 року та висновку криміналістичної експертизи № 106 від 04 лютого 2021 року з додатками /т.4, а.с. 114-115/, з покликанням на те, що затримання проведене з порушенням порядку, встановленого ст.208 КПК України, а сам протокол затримання складено не у відповідності до ст. 104-107 КПК України, зокрема, процесуальна дія була проведена за відсутності захисника, в протоколі не вказано, коли саме було повідомлено Центр надання безоплатної вторинної правової допомоги про затримання обвинуваченого ОСОБА_4 ; також в протоколі не зазначено про проведення відеофіксації процесуальної дії, проте така відеофіксація здійснювалась, хоча учасників затримання про це не повідомляли; в протоколі зазначено про присутність при затриманні лише понятих, однак присутніх було значно більше, при цьому сама процесуальна дія фактично проводилась невстановленими особами, слідчий стояв осторонь і надавав вказівки, які виконувались невідомими особами, вилучення коштів та особистий обшук також проведено сторонньою особою; слідчим при затриманні взято змиви з рук обвинуваченого ОСОБА_4 , які вилучено протоколом затримання від 04 січня 2021 року, таким чином слідчим здійснено освідування обвинуваченого ОСОБА_4 , проте, в порушення вимог ст.241 КПК України постанова прокурора про проведення освідування не пред`являлась, протокол освідування не складався.

Як вбачається з протоколу затримання від 04 січня 2022 року, ОСОБА_4 , був затриманий з підстав п.2 ч.1 ст.208 КПК України, тобто якщо безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила кримінальне правопорушення.

Затримання в порядку статей 207 та 208 КПК України, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією. Оскільки закон надає правоохоронним органам повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання (постанова Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №204/6541/16-к). Відтак, наведене зумовлює й неможливість забезпечити присутність захисника в той час і в тому місці, де може відбутися таке затримання.

Таким чином, відсутність захисника під час затримання особи у випадку, передбаченому ст.208 КПК України, не може вважатися порушенням кримінального процесуального закону. Тому відсутність захисника за вказаних обставин затримання обвинуваченого ОСОБА_4 , не призвело до обмеження у користуванні правовою допомогою, оскільки ці процесуальні дії могли бути проведені без участі захисника. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постанові від 15.06.2021 року у справі № 204/6541/16-к.

Крім цього, за змістом протоколу затримання обвинуваченого ОСОБА_4 від 04 січня 2021 року, органу (установу), уповноваженій законом на надання безоплатної правової допомоги повідомлено про затримання ОСОБА_4 , що відповідає вимогам ч.4 ст.213 КПК України.

Дані про таке повідомлення містяться в дорученні Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області, яке було видано від 04 січня 2021 року, якими уповноважено адвоката ОСОБА_17 здійснювати захист обвинуваченого ОСОБА_4 /т.1, а.с.128/.

Отже, доводи сторони захисту про порушення права обвинуваченого ОСОБА_4 на захист при його затриманні 04 січня 2021 року є невмотивованими, з огляду на що суд їх відхиляє.

Щодо аргументів сторони захисту про проведення процесуальної дії, в тому числі вилучення коштів, особистого обшуку та проведення змивів з рук, сторонніми особами, то судом встановлено, що такими особами, на яких вказує сторона захисту, є оперуповноважені УСР у Львівській області ДСР НП України.

Проте із відеозапису затримання /т.1, а.с.117/, дослідженого під час судового розгляду, видно, що затримання обвинуваченого ОСОБА_4 , проведене слідчим ОСОБА_9 , яким складено відповідний протокол, а участь оперативних співробітників під час проведення процесуальної дії та виконання такими співробітниками доручень слідчого не вказує на те, що ця дія проведена неуповноваженою особою, оскільки організація проведення затримання, залучення його учасників, які необхідні слідчому для проведення такої дії і які, зокрема, допомагають слідчому провести процесуальну дію, покладається на його розсуд, в межах його компетенції з урахуванням складності і обсягу такої процесуальної дії. Як встановлено судом, працівники оперативного підрозділу лише надавали допомогу слідчому при проведенні вказаних слідчих дій та діяли під керівництвом цього слідчого.

Крім цього, судом встановлено, що під час затримання, обвинувачений ОСОБА_4 добровільно видав конверт із грошовими коштами.

Суд вказує на невідповідність вимогам ч.3 ст.104 КПК України невнесення до протоколу затримання осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії, - оперативних працівників, однак цей факт сам по собі не може свідчити про недопустимість фактичних даних, які містяться в цьому документі чи результатів процесуальної дії, до того ж судом не встановлено істотного порушення через такий недолік протоколу прав обвинуваченого ОСОБА_4 , при затриманні чи його впливу на забезпечення достовірності отриманих фактичних даних. Також стороною захисту не обґрунтовано необхідність ідентифікації вказаних оперативних працівників та її впливу на процес і характер отримання доказів.

Доводи сторони захисту щодо неналежного оформлення проведення освідування ОСОБА_4 є обґрунтованими з огляду на таке.

За змістом ст.241 КПК освідування - це слідча дія, що полягає в огляді підозрюваного, свідка чи потерпілого для виявлення на їхньому тілі слідів кримінального правопорушення або особливих прикмет, якщо для цього не потрібно проводити судово-медичну експертизу. Вказана слідча дія здійснюється на підставі постанови прокурора, яка перед початком її проведення пред`являється особі, що підлягає освідуванню. Про проведення освідування складається окремий протокол згідно з вимогами КПК.

Згідно вимог ч.5 ст.237 КПК при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу.

Судом було встановлено, що під час затримання обвинуваченого ОСОБА_4 , було встановлено специфічне світіння рук, зроблено змиви з його рук, поміщено фільтри та рукавиці, в яких проводились змиви, до відповідних пакетів, тобто фактично проведене освідування особи, відтак постановою слідчого від 04 січня 2021 року визнано вказані об`єкти речовими доказами та в подальшому проведено їх експертизу (висновок криміналістичної експертизи від 04 лютого 2021 року).

Такі дії працівників поліції не відповідають вимогам статей 237, 241 КПК України, а саме: матеріали кримінального провадження не містять постанову прокурора, як про це обґрунтовано зазначає захисник, та протоколу освідування ОСОБА_4 , здійсненого працівниками поліції при його затриманні.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що така процесуальна дія як освідування, носить об`єктивний характер, і не залежать від волі особи, а тому вона не може розглядатися як така, що порушує право особи зберігати мовчання. Присутність чи відсутність захисника у цьому випадку не може позначитися на зміст отриманих під час цієї дії результатів.

Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, зокрема викладеною у постанові від 10.12.2020 року у справі № 751/602/18, де Верховний Суд не знайшов підстав вважати відсутність захисника при освідуванні порушенням прав на захист особи.

Стосовно ж фактичного проведення освідування обвинуваченого ОСОБА_4 , під час його затримання, то, з огляду на те, що зазначена слідча дія була проведена уповноваженою особою, - слідчим, яким здійснювалося досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, з дотриманням процесуальних гарантій, встановлених до ч.7 ст.223 КПК України, - за участю понятих, і сам обвинувачений ОСОБА_4 під час зазначеної слідчої дії не був джерелом інформації особистісного характеру, отримання якої залежало би від його волевиявлення, а хід і результати освідування зафіксовані в протоколі затримання від 04 січня 2021 року і відповідному відеозаписі, відсутні істотні порушення прав затриманого ОСОБА_4 і його основоположних свобод та, за встановленого, немає підстав ставити під сумнів походження доказів і їх достовірність.

Крім того в матеріалах провадження відсутні будь-які дані, які б указували, що освідування було здійснено всупереч волі обвинуваченого ОСОБА_4 або із застосуванням до нього фізичного чи психологічного тиску.

Також судом не встановлено і наслідків недотримання передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку проведення цієї слідчої дії, оскільки її хід і результати були фактично зафіксовані, а вказані порушення не вплинули на встановлення факту світіння рук у ОСОБА_4 і проведення змивів з його рук з опечатуванням обеззолених фільтрів і рукавиць.

Враховуючи наведене, судом не встановлено обставин на підтвердження підстав, передбачених ст.87 КПК, для визнання фактичних даних, які містяться у протоколі затримання обвинуваченого ОСОБА_4 від 04 січня 2021 року недопустимими доказами, а тому твердження захисника про недопустимість усіх результатів освідування обвинуваченого ОСОБА_4 , та отримання відповідних змивів з його рук, а також висновку криміналістичної експертизи від 04 лютого 2021 року, є неспроможними.

Як вже зазначалося судом, у цьому кримінальному провадженні сторона обвинувачення обґрунтовувала свою позицію фактичними даними, які були одержані внаслідок проведення комплексу НС(Р)Д щодо ОСОБА_4 .

Щодо клопотання сторони захисту про визнання недопустимим доказом протоколу контролю за вчиненням злочину від 13 січня 2021 року, протоколу аудіо-відео контролю ОСОБА_4 , від 20 січня 2021 року та протоколу про результати проведення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 04 лютого 2021 року з додатками та виключення їх з числа доказів, суд зазначає наступне.

Перевіривши відповідні доводи сторони захисту, суд дійшов висновку про необхідність їх відхилення, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1, 4 ст.246 КПК України негласні слідчі (розшукові) дії - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії, як контроль за вчиненням злочину (ст. 271 КПК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.271 КПК України контроль за вчиненням злочину може здійснюватися у випадках наявності достатніх підстав вважати, що готується вчинення або вчиняється тяжкий чи особливо тяжкий злочин, та проводиться у формі спеціального слідчого експерименту.

Згідно зі ст.260 КПК України аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді, якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.

Як передбачено ч. 1, 3 ст.263 КПК України, в редакції станом на грудень 2020 року, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (мереж, що забезпечують передавання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого виду між підключеними до неї телекомунікаційними мережами доступу) є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без відома осіб, які використовують засоби телекомунікацій для передавання інформації, на підставі ухвали слідчого судді, якщо під час його проведення можна встановити обставини, які мають значення для кримінального провадження.

Зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж полягає у проведенні із застосуванням відповідних технічних засобів спостереження, відбору та фіксації змісту інформації, яка передається особою та має значення для досудового розслідування, а також одержанні, перетворенні і фіксації різних видів сигналів, що передаються каналами зв`язку.

З відомостей протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 13 січня 2021 року /т.2, а.с.185-186/ вбачається, що на виконання постанови прокурора від 28 грудня 2020 року про проведення негласної слідчої (розшукової) дії у виді контролю за вчиненням злочину без зміни обстановки двічі 28 грудня 2020 року і 04 січня 2021 року проведено огляд та ідентифікацію наданих ОСОБА_6 грошових коштів в кожному разі в сумі 10000 грн., після чого передано їх ОСОБА_6 для їх подальшої передачі обвинуваченому ОСОБА_4 , в якості неправомірної вигоди у межах проведення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні та що такі кошти були передані ОСОБА_6 , обвинуваченому ОСОБА_4 при особистих зустрічах відповідно 28 грудня 2020 року і 04 січня 2021 року. Повторне проведення такої слідчої дії обумовлювалось епізодичним характером вчинення обвинуваченим неправомірних дій, які органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч.3 ст.368 КК України.

Також 20 січня 2021 року було складено протокол про результати проведення в порядку ст.260 КПК України аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_4 , а 04 лютого 2021 року - протокол про зняття на підставі ст.263 КПК України інформації з транспортних телекомунікаційних мереж.

Сторона захисту посилається, зокрема, на відсутність у протоколах контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту та за результатами аудіо-, відеоконтролю особи вказівки про застосування технічних засобів фіксування і ідентифікації такої техніки.

Відхиляючи вказані доводи сторони захисту, суд зазначає, що ним не встановлено порушень щодо фіксації ходу і результатів НС(Р)Д.

Зі змісту положень ч.1 ст.252 КПК України вбачається, що за результатами проведення НС(Р)Д складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки.

Водночас, вказана норма не містить вимог до зазначення у змісті такого протоколу даних щодо: назви, технічних характеристик чи реквізитів технічних засобів, за допомогою яких проводилися НС(Р)Д; серійних номерів накопичувачів інформації, на яких зафіксовані результати слідчої дії.

Також, не містить таких вимог і ч.3 ст.104 КПК України, яка встановлює вимоги до змісту протоколу. У цій нормі вказується про необхідність зазначення лише відомостей, отриманих в результаті процесуальної дії, які є важливими для цього кримінального провадження.

Далі, суд зазначає, що згідно з ч.3 ст.104 КПК України у протоколі мають вказуватись характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії лише у випадку, якщо здійснюється фіксування самої процесуальної дії, що не є тотожним проведенню із застосуванням відповідних технічних засобів відбору та фіксації змісту аудіо чи відео інформації, що відбувається під час проведення різних видів НС(Р)Д.

Окрім того, згідно з ч.1 ст.246, ст.254 КПК України відомості про факт та методи проведення НС(Р)Д не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Перелік відомостей, що є державною таємницею, визначений Зводом відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженого наказом голови СБУ від 12.08.2005 № 440, відповідно до змісту пунктів 4.5.1, 4.5.6 якого до державної таємниці належать відомості про номенклатуру, фактичну наявність спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки - устаткування, апаратури, приладів, пристрів, програмного забезпечення, препаратів та інших виробів, призначених (спеціально розроблених, виготовлених, запрограмованих або пристосованих) для негласного отримання інформації, що розкривають найменування, принцип дії чи експлуатаційні характеристики технічних засобів розвідки, спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки, призначених для здійснення та забезпечення оперативно-розшукової, контррозвідувальної чи розвідувальної діяльності, володіння якими дає змогу зацікавленій стороні впливати на її результати, що створює загрозу національним інтересам і безпеці.

Тобто, право обмеження на розкриття у кримінальному провадженні відомостей, визначених ст.246 КПК України, обумовлено віднесенням їх до державної таємниці та потребою зберігати таємні методи розслідування злочинів.

До того ж відповідно до усталеної практики Верховного Суду незазначення інформації про технічні засоби фіксації, технічні характеристики пристрою, за допомогою якого проводилась негласна слідча (розшукова) дія, не впливає на її результати, а тому не може вважатись істотним порушенням закону, що тягнуло б за собою недопустимість використання зафіксованої інформації у якості доказу (постанови Верховного Суду від 20.05.2020 року (справа №585/1899/17), від 28.01.2020 року (справа № 738/329/17), від 10.12.2020 року (справа №464/710/18).

За таких обставин, посилання захисту на необхідність зазначення у протоколах НС(Р)Д відомостей щодо обладнання для аудіо-, відеоспостереження та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Захист також посилався на те, що всупереч вимог ст.252 КПК України протоколи аудіо-, відеоконтролю особи та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж були складені зі сплином певного часу, після подій, які в них зазначені.

Відхиляючи ці доводи сторони захисту, суд зазначає про наступне. Фіксація ходу і результатів НС(Р)Д повинна відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. За результатами проведення НС(Р)Д складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки (ч.1 ст.252 КПК).

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що протоколи про проведення НС(Р)Д з додатками не пізніше ніж через двадцять чотири години з моменту припинення зазначених негласних слідчих (розшукових) дій передаються прокурору.

Разом із тим, не складання протоколу про проведення НС(Р)Д безпосередньо після закінчення процесуальної дії та як наслідок недотримання 24-годинного строку передачі цього протоколу прокурору саме по собі не має істотного впливу на права підозрюваного чи обвинуваченого, зокрема й на захист і, з огляду на це, не містить ознак істотного порушення кримінального процесуального закону внаслідок цього. Допущене порушення може впливати на оперативність досудового розслідування і своєчасність прийняття рішень прокурором задля його забезпечення, але не має своїм наслідком визнання фактичних даних, які містяться у протоколі НС(Р)Д недопустимим доказом.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 588/1199/16-к.

Захист, окрім зазначеного, посилався також на те, що протокол про результати контролю за вчиненням злочину складено лише 13 січня 2021 року, що вочевидь не відповідає фактичному проведенню процесуальних дій, які закінчилися 04 січня 2021 року відкритим фіксуванням.

З цього приводу суд зазначає, що недотримання строків складення протоколу після проведення НС(Р)Д не впливають на їх зміст, а отже, не можуть бути визнані істотними порушеннями, які тягнуть за собою визнання відповідних доказів недопустимими.

Окрім того, процесуальні строки поділяються на строки реалізації права та строки виконання обов`язку. Їх недотримання спричиняє різні правові наслідки. Закінчення строків реалізації права призводить до втрати можливості з боку носія цього права ним скористатися. Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку, крім випадків, коли виконання обов`язку призведе до порушення процесуальних прав учасників провадження.

Оскільки складення протоколу щодо проведення НС(Р)Д та направлення його прокурору є обов`язком слідчого чи працівника оперативного підрозділу, то пропущення ними строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. З цих підстав, суд визнає безпідставними вищенаведені доводи захисту щодо недопустимості зібраних доказів.

Зазначений висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 28.01.2020, справа №738/329/17, від 08.04.2020 справа № 263/15845/2019, від 22.10.2021 № 487/5684/19).

Стверджуючи про недопустимість фактичних даних, які містяться у протоколі про результати контролю за вчиненням злочину від 13.01.2021 сторона захисту також посилалась на те, що він, всупереч вимогам ч.4 ст.271 КПК, не був складений негайно та у присутності ОСОБА_4 , хоча контроль за вчиненням злочину закінчився відкритим фіксуванням.

Відхиляючи вказані доводи сторони захисту, суд зазначає, що зі змісту протоколу про проведення НС(Р)Д - про результати контролю за вчиненням злочину від 13.01.2021 вбачається, що оперативний працівник відобразив у ньому обставини щодо одержання ОСОБА_18 04.01.2021 року неправомірної вигоди, зафіксовані у прихований спосіб. Подальші ж дії, щодо відкритої фіксації обставин кримінального правопорушення, відбувались вже шляхом проведення затримання ОСОБА_4 , про що був складений окремий протокол у присутності обвинуваченого.

Така послідовність процесуальних дій та їх фіксації, не суперечила вимогам ч.4 ст.271 КПК, не спричиняла істотного порушення прав обвинуваченого та не має своїм наслідком визнання недопустимими фактичних даних, одержаних під час проведення НС(Р)Д - контроль за вчиненням злочину.

Доводи сторони захисту про безпідставність постанови прокурора від 28 грудня 2020 року про проведення контролю за вчиненням злочину, оскільки підстави для втручання в особисте життя носять формальний характер і належним чином нічим не підтверджені, що свідчить про формалізм прийнятого прокурором рішення, не приймаються судом до уваги, оскільки суд оцінює докази, які безпосередньо досліджує під час судового розгляду, а сторони не заявляли про дослідження змісту такої постанови при визначенні обсягу дослідження доказів в порядку ст.349 КПК України, в тому числі і сторона захисту.

При цьому досліджений судом протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 13 січня 2021 року містить посилання на вказану постанову прокурора як підставу для проведення такої негласної (слідчої) дії.

Суд також звертає увагу, що аудіо-, відеоконтроль особи та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж є самостійними видами негласних слідчих (розшукових) дій, за результатами проведення яких складаються відповідні протоколи, тому доводи захисту з приводу оформлення цих НС(Р)Д окремими протоколами відхиляються судом.

З огляду на наведене, суд вважає безпідставними доводи захисту про недопустимість протоколів огляду та ідентифікації грошових коштів від 28 грудня 2020 року і від 04 січня 2021 року.

Сторона захисту як один із доводів в заперечення проти обвинувачення ОСОБА_4 вказує на те, що мала місце провокація злочину зі сторони правоохоронних органів, оскільки ОСОБА_6 діяв наполегливо, провокативно, саме від нього йшла ініціатива передачі грошових коштів, та фактично він є агентом правоохоронних органів, який брав неодноразову участь як заявник у інших кримінальних провадженнях.

Вказане, на переконання захисту підтверджується тим, що ОСОБА_6 був ініціатором усіх зустрічей із ОСОБА_4 та фактично є агентом правоохоронних органів, на що вказує його неодноразова участь як заявника у інших кримінальних провадженнях. Жодних вагомих підстав в органу досудового розслідування на внесення в ЄРДР відомостей за ч.3 ст.368 КК України на підставі заяви ОСОБА_6 не було, що повністю підтверджує сплановану провокацію відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки всі подальші дії правоохоронних органів та заявника були спрямовані на те, щоб надати обвинуваченому ОСОБА_4 грошові кошти як неправомірну вигоду в замаскованій формі у вигляді будь-яких матеріалів чи документів.

Даючи оцінку цим аргументам захисту про наявність провокації кримінального правопорушення, суд зазначає про наступне.

На підставі матеріалів провадження встановлено, що обвинуваченого ОСОБА_4 , було викрито в результаті проведення стосовно нього комплексу НС(Р)Д у виді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту із застосуванням аудіо - та відеоконтролю особи, знаття інформації з транспортних телекомунікаційних систем.

Контроль за вчиненням злочину може здійснюватися у випадках наявності достатніх підстав вважати, що готується вчинення або вчиняється тяжкий злочин (яким є злочин, передбачений ч.3 ст.368 КК України) та проводиться, зокрема, у формі спеціального слідчого експерименту (п.3 ч.1 ст.271 КПК України). Під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем (ч.3 ст.271 КПК України).

За версією захисту, обвинувачений ОСОБА_4 , став жертвою спроби провокації зі сторони правоохоронних органів і ОСОБА_6 , який в ході робочих розмов по будівництву намагався надати обвинуваченому ОСОБА_4 , грошові кошти як неправомірну вигоду в замаскованій формі у виді певних матеріалів чи документів. Водночас, обвинувачений ОСОБА_4 у своїх показаннях стверджував, що коштів за сприяння щодо договорів поставки каменю бутового не вимагав та не брав.

Прокурор стверджував, що 18 листопада 2020 року ОСОБА_6 звернувся до правоохоронних органів щодо вимаганням у нього обвинуваченим ОСОБА_4 , неправомірної вигоди у формі повернення частини коштів, отриманих підприємством за договором. Після цього, зустрічі та спілкування ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , які мали місце 28 грудня 2020 року і 04 січня 2021 року відбувались вже під контролем правоохоронних органів. Правоохоронці за допомогою НС(Р)Д лише зафіксували передачу ОСОБА_6 і отримання ОСОБА_4 двох частин неправомірної вигоди та не підбурювали обвинуваченого до її отримання з метою подальшого викриття цього факту.

На переконання суду, заява сторони захисту про провокацію кримінального правопорушення носила явно суперечливий характер, адже захистом висунуто дві взаємовиключних версії, перша з яких вказувала на те, що щодо обвинуваченого мала місце провокація вчинення кримінального правопорушення, а друга зводилась до того, що обвинувачений не одержував неправомірної вигоди від ОСОБА_6 , а надані докази сторони обвинувачення, які вказували на зворотнє, були сфальсифіковані правоохоронцями.

У цьому зв`язку, суд зазначає, що такі суттєві суперечності вказують на явну необґрунтованість доводів захисту щодо провокації кримінального правопорушення щодо обвинуваченого ОСОБА_4 . До такого висновку суд доходить з огляду на практику ЄСПЛ, яка є джерелом права в Україні, а також беручи до уваги позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 06.07.2022 року у справі № 454/2576/17.

Так у справі «Берлізев проти України», відхиляючи скаргу заявника як явно необґрунтовану ЄСПЛ зазначив, що вважає непослідовними посилання заявника, який заперечував, що він вчинив злочин і одночасно скаржився на те, що він був втягнутий у цей злочин. Захист проти провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає, що діяння, у вчиненні якого його звинувачують, було вчинено, але стверджує, що це відбулось внаслідок незаконного підбурювання зі сторони поліції. Однак, як вбачається з пояснень заявника, він повністю заперечував свою причетність до злочинної діяльності, що на думку суду, позбавляло його можливості висувати доводи щодо агента - провокатора (п. 46-47 рішення).

Також, у згаданій вище постанові Верховний Суд зазначив, що істотна суперечність позиції захисту виключає сумніви у відсутності провокації злочину.

Водночас, оскільки обвинувачені наполягали на такій версії, то заява захисту щодо вчинення правоохоронними органами провокації кримінального правопорушення підлягала перевірці. Процедура перевірки таких заяв КПК не передбачена. Разом із тим, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (ч.5 ст.9 КПК України), якою, зокрема, вироблено критерії перевірки обґрунтованих тверджень заявників щодо провокації вчинення кримінального правопорушення на основі двох тестів, які дозволяють встановити відмінність провокації до вчинення кримінального правопорушення, що суперечить ст. 6 Конвенції, від дозволеної поведінки під час застосування законних таємних методів у кримінальних розслідуваннях (рішення у справах Чохонелідзе проти Грузії; Раманаускаса проти Литви (№2); Матановіч проти Хорватії).

Отже, першим є матеріально - правовий тест, у межах якого підлягає перевірці поведінка правоохоронних органів на предмет наявності ознак схиляння (підбурення) особи до вчинення кримінального правопорушення. Другим є процесуальний тест, у межах якого суд має забезпечити змагальну, ретельну процедуру перевірки заяви про провокацію.

За висновками ЄСПЛ, провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення кримінального правопорушення, яке в іншому випадку не було би вчинене.

Наведені критерії також використовує Верховний Суд при перевірці заяв щодо провокації кримінального правопорушення (наприклад, постанова Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі №725/1199/19, від 02.04.2019 року у справі № 734/2421/17 тощо).

Виходячи з наведеного, при перевірці заяви захисту щодо провокації кримінального правопорушення, яке згідно з висунутим обвинуваченням вчинялося обвинуваченим ОСОБА_4 , суд першочергово має з`ясувати: чи були підстави для початку провадження стосовно ОСОБА_4 ; чи обґрунтовано та під контролем застосовано НС(Р)Д щодо обвинуваченого; чи мала особа, яка повідомила про корупційні дії обвинуваченого ОСОБА_4 , будь - які приховані мотиви; яка була поведінка ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_4 , під час їх зустрічей; який рівень участі правоохоронних органів у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення (активність/пасивність).

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що суд вжив усіх можливих процесуальних заходів для перевірки обґрунтованості доводів обвинуваченого та його захисника щодо наявності дій провокаційного характеру з боку свідка ОСОБА_6 , який, за твердженням сторони захисту, неодноразово був заявником в інших кримінальних провадженнях та нібито є агентом правоохоронних органів. З цією метою суд безпосередньо дослідив показання ОСОБА_6 , допитаного у судовому засіданні 07 лютого 2025 року /т. 4 а.с. 217/. Свідок чітко та послідовно повідомив, що до написання заяви до правоохоронних органів його ніхто не спонукав, ця заява була виключно результатом його власної ініціативи. При цьому він зазначив, що у систематичних викриттях протиправних дій інших осіб участі не брав та виступав викривачем лише в ще одному кримінальному провадженні, що спростовує твердження захисту про його нібито постійну співпрацю з правоохоронними органами. Крім того, свідок наголосив, що працівники правоохоронних органів не консультували його з приводу написання заяви, оскільки звернення ним було здійснено самостійно вже після того, як він особисто відчув тиск та вимогу надати грошові кошти від обвинуваченого ОСОБА_4 .

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що сама сторона захисту не надала жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність дій провокаційного характеру з боку ОСОБА_6 або доводив факт того, що він неодноразово був заявником в інших кримінальних провадженнях та є агентом правоохоронних органів. Відсутність будь-яких підтверджуючих матеріалів з боку сторони захисту свідчить про безпідставність висунутих тверджень. Саме по собі голослівне посилання сторони захисту на можливу зацікавленість свідка не може бути прийняте судом до уваги як підстава для постановлення виправдального вироку, оскільки не відповідає критеріям доказовості та суперечить принципу змагальності сторін.

Окремо суд звертає увагу на те, що підбурювання з боку правоохоронних органів має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (рішення у справі «Раманаускас проти Литви» від 05 лютого 2008 року).

Однак, в матеріалах кримінального провадження відсутня будь-яка інформація, яка свідчить про провокування ОСОБА_4 , на вчинення злочину, оскільки ініціатором протизаконних дій був саме обвинувачений, який із використанням своїх службових повноважень домагався неправомірної вигоди та одержав її, а дії ОСОБА_6 , і працівників слідства не містять підбурювання до вчинення злочину, яке може бути визнане провокацією. Так, висловлення пропозиції про отримання з власної ініціативи від ОСОБА_6 , грошових коштів за сприяння в укладенні договорів поставки та договорів про виконання робіт, а також у здійсненні оплати за постачання товарів та виконання робіт,- обвинувачений активно здійснив ще до звернення ОСОБА_6 , із заявою про вчинення злочину та проведення НСРД. Далі саме ОСОБА_4 , наполегливо та періодично вживав заходів для отримання неправомірної вигоди. Передачі коштів ОСОБА_4 , відбувалися неодноразово не за місцем роботи чи проживання обвинуваченого, а в заздалегідь обумовлених місцях, що вказує на те, що він самостійно і цілеспрямовано туди приїжджав. Важливим фактором є й те, що ОСОБА_4 , усвідомлював свої протиправні дії, мав можливість відмовитися від них, але двічі поспіль одержував частини неправомірної вигоди, а тому, з огляду на вищезазначене, немає підстав стверджувати, що цей злочин спровоковано та за інших обставин обвинувачений його не вчинив би. Знову ж таки, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено відомостей про те, що ОСОБА_6 , діяв за дорученням працівників правоохоронних органів, є їх агентом або особою, залежною чи підпорядкованою їм.

Вказана позиція суду повністю узгоджується з позицією, що викладена в постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 16 листопада 2023 року по справі № 629/4665/15-к.

Окремо суд звертає увагу на те, що оцінюючи доводи обвинуваченого ОСОБА_4 , суд зазначає, що його позиція є внутрішньо суперечливою та позбавленою логічної послідовності. З одного боку, обвинувачений стверджує, що він не отримував жодних грошових коштів та був переконаний, що в конвертах містилися виключно документи. З іншого боку, він намагається обґрунтувати наявність у справі провокації злочину, стверджуючи, що його спровокували саме до отримання грошових коштів. Така лінія захисту є непослідовною, оскільки взаємовиключні твердження не можуть одночасно відображати об`єктивну реальність.

Суд повторно наголошує, що за своєю юридичною природою захист від провокації злочину передбачає визнання обвинуваченим факту вчинення інкримінованих дій, проте із посиланням на те, що такі дії були наслідком незаконного підбурювання з боку правоохоронних органів або їхніх агентів. Це чітко випливає з практики Касаційного кримінального суду, зокрема з постанови від 28 березня 2024 року у справі №397/430/20. Натомість обвинувачений ОСОБА_4 обрав тактику, за якою він водночас і заперечує вчинення злочину, і посилається на провокацію. Така позиція не лише не відповідає змісту правової категорії «провокація злочину», але й свідчить про свідоме намагання ухилитися від відповідальності шляхом використання взаємовиключних пояснень.

Більше того, суд вважає за необхідне підкреслити, що така лінія захисту виглядає як спроба створити видимість правової проблематики там, де її об`єктивно не існує. Неможливо водночас стверджувати, що гроші не отримувались, а отже - відсутній предмет злочину, і водночас посилатися на те, що було підбурювання саме до отримання цих коштів. Адже у випадку відсутності факту отримання грошей питання провокації апріорі не може ставитися. Таким чином, обвинувачений намагається вибудувати захист на відвертому протиріччі: з одного боку зазначаючи що він не отримував жодних грошових коштів, а з іншого боку вказує, що його спровокували на отримання таких коштів. Така позиція є юридично нікчемною, оскільки позбавлена будь-якої доказової сили і демонструє лише відсутність єдиної чіткої лінії захисту.

Суд приходить до переконання, що зазначені суперечності свідчать не лише про слабкість та необґрунтованість позиції обвинуваченого, але й про небажання сторони захисту вести процес у правовому полі, обмежуючись голослівними та внутрішньо конфліктними твердженнями. Тому такі пояснення суд оцінює критично та не вбачає у них жодної юридичної ваги.

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити на ще одній принциповій суперечності у версії обвинуваченого. Якщо виходити з його тверджень, що саме ОСОБА_6 нібито провокував його на отримання неправомірної вигоди, незрозумілим залишається, чому обвинувачений, будучи, за його словами, жертвою провокації, не вчинив жодних дій для свого захисту та не звернувся із відповідною заявою до правоохоронних органів, адже це єдиний законний та логічний спосіб убезпечити себе від безпідставних обвинувачень. Натомість, обвинувачений ОСОБА_4 не лише утримався від будь-яких повідомлень, але й продовжив спілкування із ОСОБА_6 , що прямо свідчить про відсутність будь-якої провокації, а також про вигаданий характер його подальших пояснень, які виглядають виключно як спроба виправдати власну злочинну поведінку.

Щодо того, чи мала особа, яка повідомила про корупційні дії обвинуваченого, будь-які приховані мотиви.

У зв`язку з тим, що про корупційні дії обвинуваченого повідомив ОСОБА_6 , суд перевіряє наявність у нього будь-яких прихованих мотивів щодо підбурення обвинуваченого ОСОБА_4 на вчинення кримінального правопорушення з метою його подальшого викриття.

Сторона захисту стверджувала, що ОСОБА_6 є агентом - провокатором, проте не навела суду достатніх аргументів щодо мотивів таких дій заявника.

Будь-яких доказів, що ОСОБА_6 перебував під тиском правоохоронних органів чи був якось від них залежним, був таємним агентом правоохоронців, немає.

На час подій, зазначених у формулюванні обвинувачення, ОСОБА_6 мав відношення до трьох підприємств, де був директором чи заступником директора, та не мав зв`язку із правоохоронними органами.

Також відсутні відомості щодо випадків притягнення ОСОБА_6 до кримінальної чи адміністративної відповідальності, що могло б вказувати на його залежність від правоохоронних органів.

Наведене, на переконання суду, спростовує версію сторони захисту, згідно з якою ОСОБА_6 співпрацював з правоохоронцями у викритті ОСОБА_4 .

Єдиною обставиною, якою захист обґрунтовував зв`язок заявника з правоохоронними органами є те, що ОСОБА_6 виступав заявником у інших кримінальних провадженнях.

З цього приводу суд зазначає, що один лише факт участі викривача у інших кримінальних провадженнях не може слугувати достатнім обґрунтуванням для висновків про провокацію.

Такий висновок суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.09.2021 у справі № 279/2578/18.

Фактичні дані, на які посилається сторона захисту щодо «серійного» характеру звернень ОСОБА_6 до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень опосередковано могли би вказувати лише на те, що він міг раніше діяти під наглядом правоохоронних органів з метою реалізації таємних методів розслідування або бути інформатором правоохоронців.

Проте, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, використання таємних методів розслідування не є порушенням права на справедливий суд, за наявності адекватних процесуальних гарантій (Ramanauskas v. Lithuania (№ 2), які мали місце у цій справі при використанні таємних методів слідства.

Отже, обставини щодо можливої участі ОСОБА_6 у реалізації таємних методів розслідування, повинні оцінюватись судом у контексті інших критеріїв тестів на провокацію.

Водночас, суд бере до уваги, що згідно показань ОСОБА_6 , до початку цього кримінального провадження він виступав заявником лише в одному кримінальному провадженні близько десяти років тому, а також ще в одному провадженні, де подав заяву до правоохоронних органів через місяць після подання заяви відносно ОСОБА_4 .

Як встановлено, з ОСОБА_4 ОСОБА_6 був знайомий з літа 2019 року.

Зазначене свідчить на користь того, що ОСОБА_6 не був агентом правоохоронних органів, а був приватною особою, який познайомився із обвинуваченим більше, ніж за рік до події, яка розглядається, під час вирішення своїх робочих питань.

Навіть якщо припустити, що ОСОБА_6 , раніше співпрацював з правоохоронними органами як агент, це не змінило б його статусу приватної особи в цій справі, або характер дій обвинуваченого з моменту, коли він з ним познайомився. Фактично, немає причин вважати, що, коли ОСОБА_6 познайомився із ОСОБА_4 , він діяв як агент держави, за вказівкою правоохоронних органів, або іншим чином під їх контролем, або що у нього були якісь приховані мотиви. Отже, обставини цієї справи указують на те, що ОСОБА_6 не має стосунку до таємних агентів правоохоронних органів, а скоріше має відношення до дій приватних осіб, що діяли під наглядом правоохоронців.

Окремо суд наголошує на тому, що відповідно до ст. 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом

У даному випадку, протягом усього судового розгляду ні обвинувачений ОСОБА_19 , ні його захисник не вчинили жодних процесуальних дій, спрямованих на доведення факту провокації злочину чи обставин, які б свідчили про те, що саме ОСОБА_6 був ініціатором зустрічей із ОСОБА_4 , та діяв як агент правоохоронних органів. Стороною захисту не було подано відповідних клопотань про витребування доказів, не заявлено свідків, які могли б підтвердити обставини провокації, не ініційовано проведення будь-яких слідчих (розшукових) чи процесуальних дій, які б підтвердили ці твердження.

В той же час, під час розгляду справи, не було порушено балансу інтересів сторін кримінального провадження, вони нарівно використовували надані їм процесуальні права на збирання та подання до суду доказів та мали достатньо часу для обстоювання своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України. Аналогічний підхід викладено в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року (справа №645/1774/17-к, провадження №51-1140км21), 08 липня 2020 року (справа № 718/1433/17, провадження №51-53км20).

Наведені припущення сторони захисту залишилися виключно голослівними та не знайшли свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження. Більше того, аналіз доказів, досліджених судом, не містить жодних даних, які б свідчили про використання правоохоронними органами заборонених методів чи про наявність провокації злочину. За відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували такі доводи, суд не може ґрунтувати свої висновки на припущеннях, оскільки це суперечить вимогам ст. 17, 22 та 91 КПК України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

Щодо того, чи були підстави для початку слідчим кримінального провадження щодо обвинуваченого.

Слідчий невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь - якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування (ч.1 ст. 214 КПК України).

Кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 було розпочато слідчим 19 листопада 2020 року. Підставою для реєстрації цього кримінального провадження стала заява ОСОБА_6 від 18 листопада 2020 року, у якій зазначалося про вимагання у нього неправомірної вигоди заступником начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну ОСОБА_4 , котрий організував схему вимагання та одержання неправомірних вигод в якості «відкатів» за виконані будівельно-ремонтні роботи та поставлені товари і послуги.

23 листопада 2020 року ОСОБА_6 був допитаний як свідок, підтвердив обставини, викладені у заяві та надав показання.

Отже, первинним джерелом об`єктивних даних щодо протиправних дій обвинуваченого був ОСОБА_6 , який повідомив про це правоохоронні органи. Таке повідомлення містило конкретні фактичні дані, які могли бути перевірені та вимагали відповідного реагування зі сторони правоохоронних органів.

Тобто, станом на 18 листопада 2020 року, у слідчого були об`єктивні дані про ймовірно злочинні дії службової особи Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, які підлягали негайному внесенню до ЄРДР, в протилежному випадку це було би порушенням вимог ч.1 ст.214 КПК України.

Щодо того, чи обґрунтовано та під належним контролем відносно обвинуваченого застосовано НС(Р)Д.

Враховуючи специфіку вчинення корупційних кримінальних правопорушень, їх високу латентність, отримати докази в цьому кримінальному провадженні інакше як за допомогою комплексу НС(Р)Д було неможливим або дуже складним.

Виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такого виду НС(Р)Д, як контроль за вчиненням злочину (ч.4 ст.246 КПК України). Аудіо-, відеоконтроль особи, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних систем, спостереження проводиться на підставі ухвали слідчого судді (ст. 260, 263, 269 КПК України).

За клопотанням слідчого, слідчим суддею 27 листопада 2020 року було постановлено ухвалу про проведення НС(Р)Д відносно ОСОБА_4 . Окрім того, 28 грудня 2020 року прокурор прийняв постанову про проведення контролю за вчиненням злочину.

Отже, контроль на етапі ініціювання надання дозволу на проведення щодо обвинуваченого НС(Р)Д (проведення яких здійснюється з дозволу слідчого судді) та санкціонування проведення дій, що імітують злочинну поведінку, здійснювався прокурором, а в частині надання дозволу на інші НС(Р)Д, забезпечувався слідчим суддею. Водночас, процедура надання дозволу на проведення НС(Р)Д була зрозумілою та передбачуваною, застосування таких заходів повністю ґрунтувалось на нормах КПК України і переслідувало легітимну мету.

За результатами проведення НС(Р)Д, зустрічі і розмови ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , які відбувались у межах кримінального провадження, зафіксовані на аудіо та відеозаписах, здобутих за допомогою технічних засобів під час проведення НС(Р)Д, що дає можливість суду безпосередньо сприймати обставини зустрічей та перемовин (зміст розмов, контекст і характер висловлювань та фраз обвинувачених, вираз обличчя, рухи, жести співрозмовників, тощо) і надати об`єктивну та незалежну оцінку діям учасників зустрічей і перемовин.

Таким чином, НС(Р)Д стосовно обвинуваченого були застосовані обґрунтовано та під належним контролем.

Щодо поведінки ОСОБА_6 під час зустрічей, то версії захисту і обвинувачення мають протиріччя щодо обставин цих зустрічей. Зустріч 17 листопада 2020 року стороною захисту заперечується, що відхилено судом вище з наведенням відповідних мотивів. Така зустріч не була зафіксована за допомогою технічних засобів та відбувалась до початку досудового розслідування. ОСОБА_6 повідомив суду детально про обставини цієї зустрічі та зміст його розмови із ОСОБА_4 , котрий пообіцяв, що посприяє з укладеням та виконанням Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну договорів поставки каменю бутового у разі надання неправомірної вигоди в розмірі 20000 грн.

Суд відхилив версію сторони захисту щодо подій 17 листопада 2020 року, виходячи зокрема з подальших дій учасників зустрічей.

Так, під час подальших зустрічей між ОСОБА_6 і обвинуваченим ОСОБА_4 , які були зафіксовані за допомогою НС(Р)Д, він не вживав заходів щодо запобігання отриманню неправомірної вигоди та повідомлення правоохоронних органів про надання йому коштів, хоча такі дії ОСОБА_6 мали ознаки кримінального правопорушення.

Навпаки, під час судового розгляду, обвинувачений не надав суду будь-якого логічного пояснення своєї поведінки 28 грудня 2020 року і 04 січня 2021 року при отриманні коштів, яка би вказувала на неотримання неправомірної вигоди.

Отже, суд констатує відсутність будь-яких доказів щодо наявності з боку ОСОБА_6 активних дій, спрямованих на провокацію кримінального правопорушення.

На підставі записів зустрічей за результатами проведення НС(Р)Д встановлено, що ОСОБА_6 не вчинив жодних дій щодо створення обставин та умов вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 не залежав від ОСОБА_6 , не був пов`язаний з ним будь-якими стосунками чи зобов`язаннями. Під час зустрічей із ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_4 перебував у комфортному стані, тиск, шантаж, погрози або насильство щодо нього не здійснювались.

Всі розмови щодо одержання неправомірної вигоди, обвинувачений ОСОБА_4 і ОСОБА_6 вели з дотриманням конспіративності, уникаючи відкритого обговорення цієї теми. Суми коштів, які передавались під контролем держави як неправомірна вигода, не викликали у обвинуваченого ОСОБА_4 , подиву чи нерозуміння, будь - яких запитань до ОСОБА_6 чи заперечень, що свідчить про те, що ці суми неправомірної вигоди були визначені між обвинуваченим і викривачем раніше, зокрема, ще до початку досудового розслідування 17 листопада 2020 року.

Щодо того, що зустрічі 28 грудня 2010 року і 04 січня 2021 року відбулась за ініціативою ОСОБА_6 суд зазначає, що відрізняє ініціативу щодо зустрічей та ініціативу щодо надання (одержання) неправомірної вигоди, адже ініціатива щодо зустрічі безумовно не обумовлює ініціативу (підбурення) до вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено судом, під час зустрічі 17 листопада 2020 року ініціатива в одержанні неправомірної вигоди була проявлена обвинуваченим ОСОБА_4 , оскільки як вбачається з матеріалів НС(Р)Д, подальші зустрічі відбувались з огляду на виконання умов, озвучених обвинуваченим ОСОБА_4 , під час зустрічі 17 листопада 2020 року, що не можна розцінювати як ініціативну поведінку ОСОБА_6 .

Підсумовуючи, суд зазначає, що відповідні зустрічі, які відбувались між ОСОБА_6 і обвинуваченим ОСОБА_4 у будь-якому разі не свідчать про надмірне втручання правоохоронних органів до такого ступеня, щоб це втручання стало вирішальним фактором у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 , кримінального правопорушення і про те, що без такого втручання він би не вчинив злочинні дії. Із наведених вище обставин вбачається, що на момент звернення до правоохоронних органів та початку проведення НС(Р)Д обвинуваченим вже була розпочата злочинна діяльність, спрямована на отримання неправомірної вигоди, та правоохоронці лише фіксували виконання домовленості щодо її отримання.

Відповідно, немає будь-яких підстав для того, щоб припустити, що ОСОБА_6 , діючи під контролем правоохоронців, якось схиляв обвинуваченого ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення.

З підстав, наведених вище, суд не знаходить ознак незаконного втручання прокурора при проведенні НС(Р)Д стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 чи участі правоохоронних органів, які були б визначальними факторами у вчиненні ним злочину. Правоохоронні органи у пасивний спосіб лише здійснювали фіксування протиправної поведінки обвинуваченого. Із врахуванням викладеного, суд констатує, що правоохоронні органи вели пасивне розслідування кримінального правопорушення та фактично приєднались до злочинної діяльності, а не ініціювали її.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що у цьому провадженні відсутня провокація кримінального правопорушення, що виключає визнання доказів недопустимими з цієї підстави.

Сторона захисту заперечує можливість у ОСОБА_4 в силу його службових повноважень будь-яким чином впливати на укладення договорів з переможцем спрощеної закупівлі і виконання цих договорів, проте суд вважає такі доводи неспроможними, враховуючи наступне.

Як встановлено під час судового розгляду, 10 листопада 2020 року ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» було оголошено переможцем у спрощеній закупівлі (UА-2020-10-29-008347-с) Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну - 190 метрів кубічних каменю бутового.

Порядок проведення спрощеної закупівлі регламентовано ст.14 Закону України «Про публічні закупівлі», у ч.12 якої передбачено, що за результатами оцінки та розгляду пропозиції замовник визначає переможця. Повідомлення про намір укласти договір про закупівлю замовник оприлюднює в електронній системі закупівель.

В даному випадку визначення переможця відносилось до повноваженя уповноваженої особи Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, виконувачем обов`язків якої на той час був ОСОБА_16 .

Під час допиту ОСОБА_16 він пояснив, що після прийняття ним рішення про переможця спрощеної закупівлі настав етап підписання договору, де вже він повноважень не мав, оскільки договір міг підписати або начальник Управління ОСОБА_14 , або заступник начальника ОСОБА_4 .

Право підпису начальником та заступником начальника договорів від імені Управління, в тому числі договорів з переможцями закупівель, підтвердив під час допиту і свідок ОСОБА_14 .

Як передбачено ч.15 ст.14 Закону України «Про публічні закупівлі», замовник укладає договір про закупівлю з учасником, який визнаний переможцем спрощеної закупівлі, не пізніше ніж через 20 днів з дня прийняття рішення про намір укласти договір про закупівлю. Договір про закупівлю укладається згідно з вимогами статті 41 цього Закону.

Згідно показань свідка ОСОБА_6 , які суд визнав достовірними, він домовився 17 листопада 2020 року із ОСОБА_4 , що той за отримання неправомірної вигоди в сумі 20000 грн. посприяє в підписанні Управлінням договорів за результатами закупівлі, в прийнятті без зволікань поставленого товару та здійсненні проплати за такими договорами.

Відтак, 17 листопада 2020 року замовником укладено два договори №17/11-1 на поставку 95 кубічних метрів каменю бутового та №17/11-2 від 17.11.2020 року на поставку 95 кубічних метрів каменю бутового, які були підписані ОСОБА_4 , та в подальшому 02.12.2020 року - договір №12/1-К від 02.12.2020 року на поставку 20 кубічних метрів каменю бутового, який також був підписаний ОСОБА_4 .

Отже, підписання договорів, про сприяння в чому ОСОБА_4 домовився із ОСОБА_6 17.11.2020 року, входило до повноважень ОСОБА_4 і що він реалізував, підписавши всі три договори.

Також статтею 17 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено право замовника відмінити спрощену закупівлю і передбачені для цього підстави надають достатньо широку сферу розсуду замовника для прийняття такого рішення. В силу службових повноважень і наявності права підпису таке рішення могло бути підписане і ОСОБА_4 .

Щодо прийняття товару, в даному випадку бутового каменю, і підписання відповідних документів, то це віднесено до компетенції начальників дільниць, куди безпосередньо поставляється камінь, а документи на оплату товару підписують, як пояснив свідок ОСОБА_13 , дві особи: перший підпис - начальник Управління ОСОБА_14 або його заступник ОСОБА_4 , а другий - головний бухгалтер або його заступник.

Диспозиція ст.368 КК України охоплює коло діянь, за які передбачає кримінальну відповідальність, зокрема передбачена кримінальна відповідальність за одержання неправомірної вигоди службовою особою за вчинення чи невчинення нею в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Верховний Суд України у Постанові Пленуму Верхового Суду України від 26.04.2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво» роз`яснив, що відповідальність за одержання хабара настає лише за умови, що службова особа одержала його за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих чи адміністративно - господарських обов`язків, або тих, які вона не уповноважена була вчиняти, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.

Суд виходить з того, що використання службового становища при одержанні неправомірної вигоди за ст.368 КК України, враховуючи встановлені обставини, не може зводитись до вузького чи буквального тлумачення, зводячи його до діянь виключно у межах службової компетенції, а включає в це поняття використання службовою особою свого службового авторитету, зв`язків з іншими службовими особами чи працівниками, інших можливостей, обумовлених займаною посадою. При цьому слід зауважити, зокрема, на те, що жодна службова особа не уповноважується на перевищення службових повноважень, на вчинення інших незаконних і, тим більше, злочинних діянь.

Враховуючи наведене, обвинувачений в силу його службових повноважень заступника начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну мав можливість як безпорсередньо у випадку підписання договорів, так і у зв`язку з фактичними можливостями по службі, які виходять за межі його службової компетенції та яких позбавлені особи, котрі не обіймають таку посаду, сприяти у підписанні і питаннях виконання договорів поставки бутового каменю, таких як прийняття товару і його оплати, що охоплюється диспозицію ст.368 КК України і є ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого цією статтею.

Ретельно проаналізувавши усі надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складу кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розуміння подій, викладених в обвинувальному акті, і вказана версія обвинувачення не містить сумнівів в її обґрунтованості та не спростовується доводами сторони захисту.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.3 ст.368 КК, а саме одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням свого службового становища, поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди.

Разом з тим, суд не погоджується з визначеною обвинуваченням правовою кваліфікацією дій ОСОБА_4 за ч.3 ст.368 КК України, оскільки визнає необґрунтованим обвинувачення ОСОБА_4 в частині наявності в його діях такої кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 КК України, як вимагання неправомірної вигоди, з огляду на таке.

Статтею 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Поряд з цим, суд також враховує, що вимагання неправомірної вигоди матиме місце у випадку наявності трьох обов`язкових в своїй сукупності ознак: ініціатива давання неправомірної вигоди повинна походити саме від службової особи - одержувача такої вигоди; схиляння на давання неправомірної вигоди повинна містити чітку і беззаперечну вимогу із обов`язковою наявністю відкритих погроз або створення реальних умов, що не залишають особі вибору як лише дати таку неправомірну вигоду; вказані вище погрози або створення умов повинні бути прямо пов`язані зі службовим становищем службової особи, мати протизаконний характер та бути спрямованими на завдання шкоди правам та законним інтересам особи, що дає неправомірну вигоду.

Викладаючи в обвинувальному акті фактичні обставини, які вказують на вимагання обвинуваченими неправомірної вигоди, сторона обвинувачення зазначила про те, що ОСОБА_6 , будучи поставленим в умисно створені обвинуваченим ОСОБА_4 умови, за яких він вимушений надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів, а саме - відмові в укладенні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну з ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» з ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» договорів на поставку каменю бутового, у підписанні Басейновим управлінням водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну документів щодо приймання у ТОВ «Науково-Виробничий Центр «Інженерна екологія» каменю бутового, а також у здійсненні відповідної оплати за вказаний товар, погодився на таку протиправну вимогу ОСОБА_4 .

Однак, за результатами дослідження судом доказів сторони обвинувачення, відповідні фактичні обставини, наведені в обвинувальному акті, не знайшли свого підтвердження.

З показань викривача ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_4 повідомив 17 листопада 2020 року про необхідність надання йому неправомірної вигоди за сприяння в укладенні та виконанні договорів поставки бутового каменю, проте відповідні висловлювання не містили погрози вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 дій або бездіяльності з використанням свого службового становища, стосовно особи, яка мала надати неправомірну вигоду.

Не вбачається з цих показань, матеріалів НС(Р) дій та інших досліджених доказів погроз ОСОБА_4 про умисне створення умов, за яких особа вимушена надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.

Отже, з огляду на зазначене, відповідні висловлювання обвинуваченого ОСОБА_4 не можна кваліфікувати як вимагання неправомірної вигоди, і хоча ініціатива давання неправомірної вигоди походила саме від ОСОБА_4 інших ознак вимагання неправомірної вигоди судом не встановлено.

Підсумовуючи, суд зазначає, що вищенаведені зміни у правовій кваліфікації діяння обвинуваченого та викладенні формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, у порівняні з формулюванням обвинувачення, що міститься в обвинувальному акті, обумовлені встановленими під час судового розгляду обставинами кримінального провадження, які, загалом, суттєво не впливають на обсяг обвинувачення, а також на можливість сторони захисту здійснювати належний захист від висунутого обвинувачення.

Така зміна кваліфікації та фактичних обставин відповідає повноваженням суду і судовій практиці (постанова Верховного Суду від 08.12.2020 року справа № 278/1306/17).

Аналіз всього наведеного дає підстави суду дійти висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням свого службового становища доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.368 КК України.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину за ч. 1 ст.368 КК України, який є нетяжким злочином, вчиненими умисно, з корисливих мотивів; особу винного, який раніше не суджений, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, офіційно не працюючого, хоча є працездатним, на обліку щодо узалежнень та в лікаря-психіатра не перебуває, згідно наданої характеристики за місцем проживання характеризується позитивно, відсутність щирого каяття, невизнання ним вини та намагання ввести суд в оману шляхом надання суперечливих показань. Обставини які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину - відсутні, обставини, які обтяжують покарання - відсутні.

На основі наведеного суд вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , слід обрати в межах санкції ч. 1 ст. 368 КК України за якою кваліфіковано злочин у виді штрафу з позбавленням права обіймати посади, повязані із організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями строком на 2 роки.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту, що накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 05 січня 2021 року, - слід скасувати.

Речові докази: грошові кошти в сумі 10000 грн. (20 купюр по 500 грн. кожна) - слід повернути викривачу ОСОБА_6 , як власнику; мобільний телефон марки «Хуавей» із сім-карткою з номером НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 10322 грн., банківську картку «Кредобанк» № НОМЕР_2 , видану на ім`я « ОСОБА_11 », - слід повернути обвинуваченому ОСОБА_4 , як власнику; рукавиці та обеззолені фільтри - слід знищити.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. З огляду на зазначене, із обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь держави витрати на залучення експертів в розмірі 4903,20 грн., а саме: за проведення Львівським НДЕКЦ МВС України криміналістичної експертизи речовин хімічних виробництв та спеціальних хімічних речовин № 106 від 04.02.2021 року /т.2, а.с.56/, оскільки проведення вказаної експертизи було зумовлено розслідуванням вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою та одночасно визначено розмір застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у сумі 181600 грн. 06.01.2021 року заставодавець ОСОБА_20 вніс за підозрюваного ОСОБА_4 заставу у вказаному розмірі, в зв`язку з чим останній був звільнений з-під варти (т.1, а.с. 243).

Тобто, з часу внесення застави 06 січня 2021 року, обвинувачений ОСОБА_4 є особою, відносно якої у кримінальному провадженні застосовано запобіжний захід у виді застави. Відтак, для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 під час можливого апеляційного розгляду запобіжний захід у виді застави, застосований до нього, слід залишити до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. 100, 124, 174, 368-371, 373-375 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 4000 /чотири тисячі/ неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 68 000 /шістдесят вісім тисяч/ гривень з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями, строком на 2 /два/ роки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді застави, - залишити без змін.

Витрати на залучення експертів в розмірі 4903 /чотири тисячі дев`ятсот три/ гривнi 20 копійок - стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави.

Запобіжний захід застосований відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у виді застави залишити до набрання вироком законної сили.

Заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту, що накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 05 січня 2021 року, - скасувати.

Речові докази: грошові кошти в сумі 10000 грн. (20 купюр по 500 грн. кожна) - повернути викривачу ОСОБА_6 як власнику; мобільний телефон марки «Хуавей» із сім-карткою з номером НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 10322 грн., банківську картку «Кредобанк» № НОМЕР_2 , видану на ім`я « ОСОБА_11 », - повернути обвинуваченому ОСОБА_4 , як власнику; рукавиці та обеззолені фільтри - знищити.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд міста Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1