Справа № 201/6249/23
Провадження № 1-кп/201/240/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000211, внесене до ЄРДР 18.05.2023 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Жовті Води Дніпропетровської області, громадянки України, яка має середню освіту, незаміжня, на утриманні перебуває дитина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює фізичною особою-підприємцем, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачена ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

потерпіла ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

17.05.2023 приблизно о 20 год. 00 хв., ОСОБА_3 , перебуваючи на дитячому майданчику, який розташований у дворі будинку за адресою: АДРЕСА_3 (ЖК River Park), вступила в словесний конфлікт з ОСОБА_6 , після чого у ОСОБА_3 раптово виник умисел, направлений на вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням іншого предмета спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

З метою реалізації свого злочинного наміру ОСОБА_3 17.05.2023 приблизно о 20 год. 15 хв. зайшла у під`їзд будинку, в якому мешкала за адресою: АДРЕСА_3 , та приблизно о 20 год. 19 хв. вийшла з нього, утримуючи в правій руці газовий балончик з написом «Терен-4», тобто з предмет, який спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень, який ОСОБА_3 придбала у невстановленому місці та почала зберігати за місцем свого мешкання.

Далі ОСОБА_3 17.05.2023 приблизно о 20 год. 20 хв. прийшла у двір будинку на територію дитячого майданчику, на якому в той час знаходились інші мешканці та діти, при цьому, утримуючі в руці з газовий балончик з написом «Терен-4», підійшла до потерпілої ОСОБА_6 , поруч з якою знаходились інші мешканці будинку, а також діти, та реалізуючи злочинний умисел, направлений на хуліганство, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, що виразилось у зневажливому ставленні до громадського порядку, існуючих правил поведінки і моральності в громадських місцях та потерпілої, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та те, що вона перебуває у дворі багатоповерхового будинку на території дитячого майданчика, на якому перебувають інші діти та громадяни, в той час коли потерпіла ОСОБА_6 зі своєю малолітньою дитиною знаходилась біля ОСОБА_3 та прохала залишити її та дитину у спокої, ОСОБА_3 безпричинно з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок та виражаючи явну неповагу до суспільства, нехтуючи правилами поведінки в суспільстві кричала, почала сваритися з нею з використанням нецензурної лексики, після чого, передбачаючи настання можливих суспільно небезпечних наслідків, діючи умисно, з особливою зухвалістю, стоячи лівим боком до потерпілої, тримаючи в правій руці газовий балончик з написом «Терен-4», що має сльозогінну і дратівливу дію, розуміючи, що розпилення вмісту балончика на території дитячого майданчику у безпосередній близькості до інших громадян та дітей призведе до порушення громадського порядку, спрямувала його в бік потерпілої ОСОБА_6 і здійснила натиск на кнопку, чим призвела до розпилення рідини, яка одразу потрапила в обличчя ОСОБА_6 , а саме в ділянку її правого ока.

Своїми умисними хуліганськими діями ОСОБА_3 з особливою зухвалістю грубо порушила громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства та спричинила потерпілій ОСОБА_6 тілесні ушкодження предметом заздалегідь заготовленим для нанесення тілесних ушкоджень у вигляді: хімічного опіку кон`юнктиви та рогівки правого ока I ступеню.

Виявлені тілесні ушкодження у потерпілої ОСОБА_6 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

В подальшому дії потерпілої ОСОБА_3 були припинені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , який забрав у ОСОБА_3 газовий балончик з написом «Терен-4» та передав його працівникам поліції.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, а саме: хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

2. Позиція обвинуваченої

ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, не визнала, надала наступні покази.

17.05.2023 я вийшла на дитячий майданчик погуляти з собакою, присіла на дитячу пісочницю, куди застрибнув мій 5-місячний собака (цуценя) породи Джекрасел. Після чого дві невідомі мені жінки підійшли і агресивно з погрозами почали говорити мені, щоб я забрала свого собаку з пісочниці. Сказали, що мого собаку отруять. На їх дії я відповіла агресивно із застосуванням ненормативної лексики і сказала, щоб вони мене не чіпали. Далі потерпіла ОСОБА_6 дістала телефон і без мого дозволу почала мене знімати на нього, на що я взяла її за одяг і попросила видалити відео. ОСОБА_6 почала говорити мені, що пропіарить мене в інстаграмі і зробить популярними мої тортики. ОСОБА_6 сказала, що вона відео вже виставила у всіх чатах і відмовила мені у видаленні записів. Далі я взяла собаку і пішла до дому, взяла сльозогінний балончик аби налякати ОСОБА_6 , через хвилину повернулась на дитячий майданчик, ще разів десять попросила ОСОБА_6 видалити відео, вона відмовлялась це робити, я взяла свій телефон і попередила про те, що також її буду знімати на відео. В цей момент ОСОБА_6 була з маленькою дитиною. Після чого ОСОБА_6 вихопила у мене з рук телефон, далі я почала ходити за нею по майданчику і прохати повернути мій телефон і видалити відео зі свого телефону. Я схопила її за одяг аби вихопити у неї з рук мій телефон, але це мені не вдалося і я виприснула у її бік, але трохи в сторону від неї, сльозогінний газ аби її налякати, втім газ потрапив їй в обличчя. Дитина ОСОБА_6 стояла поруч з нею. Намірів на нанесення тілесних ушкоджень їй я не мала, в той момент я нічого не розуміла, оскільки була дуже роздратована. Після цього ОСОБА_6 почала бити мене по голові. Потім зібрались люди і відтягнули її від мене. Хочу додати, що якщо б мене ті дві жінки культурно попросили убрати собаку, то всіх наслідків не відбулося. Балончик мені подарував цивільний чоловік. Мій телефон повернула мені якась жінка десь через декілька хвилин після того як я виприснула газ. Я себе винною не визнаю, оскільки намірів умисно завдати ОСОБА_6 тілесних ушкоджень у мене не було.

Разом з тим у судових дебатах ОСОБА_3 вибачилася перед потерпілою, повідомила про визнання вини за ч. 1 ст. 125 КК і просила перекваліфікувати її дії.

3.Позиція захисника

Захисник, посилаючись на недопустимість зібраних органом досудового розслідування доказів, просив свою підзахисну виправдати.

4.Позиція потерпілої

Потерпіла ОСОБА_6 просила призначити обвинуваченій максимально суворе покарання, надала наступні покази.

17.05.2023 близько 20 годин 00 хвилин я з дитиною, якій на той момент було 3 роки і 9 місяців, вийшли на дитячий майданчик, розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 44Н, ЖК Рівер Парк. Моя дитина підбігла до дитячої пісочниці і хотіла в ній погратися, але побачивши в ній собаку породи Джекрасел, дитина попросила мене прибрати цю собаку, сказала, що боїться собаки. Тоді я звернулася до дівчини, яка сиділа поруч на дерев`яній огорожі пісочниці, щоб та прибрала собаку. Раніше я цю дівчину не знала. Дівчина відповіла, що вона не збирається прибирати свого пса з пісочниці і запропонувала, щоб моя дитина грала в пісочниці разом з собакою. На що я їй сказала, що моя дитина боїться собак і не може наразі грати в пісочниці, де перебуває собака. Я їй сказала, що взагалі на дитячому майданчику неможна вигулювати собак. До того ж там був знак, що вигул собак на дитячому майданчику заборонений. На що ця дівчина відповіла, що не збирається прибирати свого пса з пісочниці і їй не важливо, що дитина боїться. Додала, що вона купувала в цьому ЖК квартиру не для того, щоб чути воплі наших дітей у себе під вікнами. Поруч зі мною стояла жінка з маленькою дитиною, приблизно трьох років, і ми ще раз просили прибрати собаку, аргументуючи тим, що діти бояться і у дітей може бути алергія на собак, що діти роблять різкі рухи і собака може на них накинутися. Але ця дівчина ніяк не реагувала, лаялася нецензурною лайкою при нас і наших дітях і відмовилась прибирати свого собаку. Тоді я дістала свій телефон з метою фіксування правопорушення, того, що собака знаходиться у пісочниці і ця дівчина не прибирає собаку з пісочниці. Коли вона побачила, що я почала її знімати на телефон і в цей момент вона оскаженіла, накинулася на мене із словами: быстро отдай мне телефон, ты охренела меня снимать. Я свій телефон сховала у сумочку, а дівчина схопила мене за сукню і утримувала, погрожуючи мені і наказуючи, щоб я видалила відео. Коли вона мене відпустила я ще раз їй показала на знак «Вигул собак заборонений», я із своєю дитиною і жінка із своєю дитиною пішли в іншу частину майданчика, бо ця жінка хотіла прибирати свого собаку. Дівчина залишилась і далі продовжила вигулювати свого пса у пісочниці. Через приблизно п`ять хвилин, може трохи більше, к нам підійшла ця жінка, тримаючи в правій руці газовий балончик і почала погрожувати, що якщо я не віддам їй мій телефон із відео, то вона забризкає моє обличчя перцевим балончиком. Я їй відповіла, що вже немає ніякого сенсу віддавати їй відзняте відео, оскільки я його переслала далі. Я розвернулась від неї і пішла. Дівчина пішла за мною, в цей момент я підхопила на руки свою дитину і намагалась бігти з дитиною на руках від цієї дівчини. Але дівчина схопила мене за ремінь сумки та одяг і утримувала. В момент, коли вона схопила за ремінь, моя дитина почала випадати у мене з рук. Я поставила свою дитину на землю, дитина почала плакати, казати, що їй страшно, просилась додому. Нападниця продовжувала лаятись і погрожувати мені газовим балончиком і тримати мене за речі і я не могла від неї бігти. Я почала заспокоювати свою дитину, нахиляючись до неї, і в цей момент дівчина виприснула сльозоточивий газ мені у праве око. Від балончика до мого ока було на відстані десь 50 см, може і менше. Вона цілеспрямовано виприснула мені у око сльозогінний газ. Після цього я намагалась відштовхнути дівчину, хотіла скоріше попасти додому аби вимити своє око. В цей момент до дівчини підбіг якийсь чоловік і намагався в неї відібрати балончик. Коли вона відпустила мої речі, я направилася у бік дому, якась жінка з дитячого майданчика запропонувала мені зафіксувати на мобільний телефон моє забризкане око. Вона зафіксувала і запропонувала викликати поліцію. Далі я побігла додому, вимила своє око і викликала поліцію. Десь через 10 хвилин поліцейські приїхали на дитячий майданчик, але я була вдома, вимиваючи своє око. Вимивши своє око я вийшла на дитячий майданчик до поліції. Там була та дівчина, це була саме обвинувачена ОСОБА_3 , саме з нею відбувся конфлікт. Поліцейські запропонували ОСОБА_3 піти на примирення, але вона відмовилась. На дитячому майданчику поліцейським я написала заяву про вчинення злочину і, як мені сказали, ОСОБА_3 також написала на мене таку заяву. Далі всі розійшлися. Поліцейські запропонували мені викликати швидку, я її викликала і карета швидкої допомоги відвезла мене до лікарні ім. Мечникова. Там я зафіксувала тілесні ушкодження. З моменту потрапляння сльозогінного газу в око і до моменту фіксування це лікарем пройшло приблизно півтори години. Мене спочатку оглядала жінка, а потім якийсь чоловік - лікар. Саме він написав і видав якийсь медичний документ. Хто його підписував я не пам`ятаю. Наступного дня я пройшла СМЕ і ввечері я виклала відео у чаті нашого будинку, де також проживала ОСОБА_3 , оскільки такі ситуації з собаками постійно обговорюються, на що ОСОБА_3 , записала сторіс в Інстаграмі, де сказала у нецензурній формі, що ще раз зробить такі дії із газовим балончиком будь-якій особі не замислюючись. Телефон ОСОБА_3 в руки я не брала. Прошу їй призначити максимально суворе покарання.

5.Докази, які досліджені судом

Незважаючи на визнання ОСОБА_3 своєї вини, її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, знайшла своє підтвердження у наданих прокурором та досліджених в судовому засіданні доказах, а саме:

Протокол огляду від 17.05.2023, складеного у проміжок часу 22:10 22:25, відповідно до якого оглянуто газовий балончик «Терен-4», зроблено його фото і долучено до протоколу (т. 1 а.п. 10-12).

Висновок спеціаліста СМЕ № 1432 від 18.05.2023, відповідно до якого на основі судово-медичного обстеження гр. ОСОБА_6 , спеціаліст прийшов до висновку (т. 1 а.п. 25-26):

1. За даними медичної документації, у неї виявлені тілесні ушкодження у вигляді: хімічного опіку кон`юнктиви та рогівки правого ока І ступеню, що спричинені від дії невстановленої хімічної речовини, яка мала подразнюючий ефект, можливо в термін, на який вказує обстежена.

2. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

З тексту розділу «Обставини справи» відомо таке.

Зі слів: 17.05.2023 року приблизно з 20.13 до 20.20 годин, невідома мені жінка схопила мене рукою за одяг в області грудної клітини. Пізніше, хвилин через 5 вона вийшла з під`їзду з балончиком з невідомою речовиною та забризкала мені обличчя та голову з правої сторони. Також хапала мене руками за руки, одяг та сумку.

Скарги: біль у правому оці, печіння та погіршення зору, відчуття печіння в скроневій області праворуч.

З Довідки, складеної на її ім`я у Дніпропетровській обласній клінічній офтальмологійчні лікарні (підрозділ цілодобової екстреної офтальмологічної допомоги) відомо, що 17.05.2023 року оглянута лікарем ОСОБА_9 (печатка лікаря ОСОБА_10 ). Скарги: печіння, біль в правому оці. Отримала травму газовим балончиком в праве око 17.05.2023 приблизно в 20.20, особа нападника встановлена поліцією. Офтальмологічний статус: гострота зору на праве око 0,7, не корегується. На ліве 1,0. Об`єктивно: праве око повіки набряклі, кон`юнктивальна ін`єкція, рогівка прозора, передня камера середньої глибини, волога, прозора, зіниці 3 мм, реакція жива, райдужка в кольорі та малюнку не змінена, кришталик прозорий, скловидне тіло прозоре. ДЗН: блідо-рожевий, межі чіткі, рефлекси збережені, судини нормального калібру, периферія без особливостей. Діагноз: хімічний опік кон`юнктиви та рогівки правого ока 1 ступеню.

У дослідній частині вказаного висновку зазначено, що при огляді у ОСОБА_6 виявлено судини правого ока, які дещо ін`єковані.

Протокол проведення слідчого експерименту від 19.05.2023, в ході якого потерпіла ОСОБА_6 відтворила механізм нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_3 (т. 1 а.п. 28-32).

Висновок експерта № 1497е від 24.05.2023, відповідно до якого враховуючи відомі обставини справи, дані медичної документації, дані протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 та у відповідності з поставленими перед експертизою питаннями, експерт прийшов до такого висновку (т. 1 а.п. 34-36):

Питання: 1. Чи наявні на тілі потерпілої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які-небудь тілесні ушкодження?

Відповідь: за даними медичної документації, викладеної у Висновку спеціаліста судово-медичного експерта №1432 від 18.05.2023 року, у неї виявлені тілесні ушкодження у вигляді:

- хімічного опіку кон`юнктиви та рогівки правого ока І ступеню.

Питання: 2. Якщо так, то який їх характер, кількість та локалізація, ступінь тяжкості кожного окремо тілесного ушкодження та у сукупності, давність їх нанесення?

Відповідь: за даними медичної документації, викладеної у Висновку спеціаліста судово-медичного експерта №1432 від 18.05.2023 року, у неї виявлені тілесні ушкодження у вигляді:

- хімічного опіку кон`юнктиви та рогівки правого ока І ступеню.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених у неї тілесних ушкоджень, дані медичної документації, можливо вказати, що ушкодження утворилися незадовго до звернення за медичною допомогою у Дніпропетровську обласну клінічну офтальмологічну лікарню (підрозділ цілодобової екстреної офтальмологічної допомоги), тобто можливо і в термін на який вказує обстежений та дізнавач у постанові.

Виявлені тілесні ушкодження відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. На підставі: «п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6.

Питання: 3,4. Який механізм спричинення тілесних ушкоджень? Яка кількість ударів могла бути нанесена потерпілому?

Відповідь 3,4: враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони могли утворитися від дії невстановленої хімічної речовини, яка мала подразнюючий ефект.

Питання: 5. Чи могли, виявлені у потерпілої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тілесні ушкодження бути спричиненні при падінні з висоти власного зросту?

Відповідь: враховуючи характер (хімічний опік) та локалізацію виявлених у неї тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони є не характерними для спричинення їх при падінні з висоти власного зросту.

Питання: 6. Чи могли, виявлені у потерпілої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тілесні ушкодження бути спричиненні, при обставинах відтворених в ході слідчого експерименту, за участю потерпілої ОСОБА_6 , 07.06.1985?

Відповідь: локалізація та характер виявлених тілесних ушкоджень у гр. ОСОБА_6 не суперечить механізму їх утворення, на який вказує остання в ході проведення слідчого експерименту за її участі.

Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.05.2023, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_6 серед чотирьох пред`явлених їй для впізнання фотознімків осіб, на одному з них впізнала ОСОБА_3 як особу, яка приснула їй в обличчя в область правого ока сльозогінний газ із балончика за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.п. 59-61).

В судовому засіданні оглянуті відеозаписи, які надала органу досудового розслідування потерпіла ОСОБА_6 і які здійснювалися з камер зовнішнього відеоспостереження будинку, з яких встановлено таке (т. 1 а.п. 53)

При перегляді відео-файлу «IMG 3899» встановлено, що дата та час на відеозаписі не відображається, на відеозаписі зафіксовано ОСОБА_3 , якій на вигляд 25-30 років, волосся світле, одягнута в білу футболку, джинси синього кольору з переду рвані, вказана жінка, сидить на конструкції яка огороджує дитячу пісочницю. На відео чутно фразу: «девушка уберите собаку с песочницы» Після чого на 4 секунді відеозапису жінка (на вигляд 25-30 років, волосся світле, одягнута в білу футболку, джинси синього кольору з переду рвані) встає та ракурс кадру змінюється та чутно фразу «ты охерела меня снимать».

При перегляді відео-файлу «IMG_3900» встановлено, що на відеозаписі зафіксовано ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , які знаходяться на території дитячого майданчику. ОСОБА_3 лівою рукою тримає ОСОБА_6 за ремінець сумки, яка висить у неї через плече.

При перегляді відео-файлу «video 1» встановлено, що відеозапис ведеться з камери яка розташована на фасаді багатоповерхового будинку. Дата запису - 05.17.2023 року, час з 19:53:17 год. Звук на відеозаписі відсутній. На відеозаписі зафіксовано, подвір`я багатоповерхового будинку з дитячим майданчиком.

О 19 год 53 хв., 05.17.2023 видно ОСОБА_3 , яка йде через подвір`я до дитячого майданчику.

О 19 год 55 хв., 05.17.2023 на території дитячого майданчику видно штовханину, яка відбувається між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 .

При перегляді відео-файлу «video 587218499» встановлено, що на відеозаписі дата та час не відображається. Звук на відеозаписі відсутній. На відеозаписі зафіксовано територію дитячого майданчику. На території дитячого майданчику відбувається штовханина між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 . На 30 секунді перегляду відеозапису видно розприскування невідомої речовини у виді струйної хмари в бік ОСОБА_6 .

При перегляді відео-файлу «IMG_3902» встановлено, що на відеозаписі дата та час не відображається. На відеозаписі зафіксовано ОСОБА_6 , на її плечі висить сумка. ОСОБА_6

майже не відкриває праве око, на обличчі видно почервоніння.

Свідок ОСОБА_7 суду повідомила таке.

Влітку 2023 року (місяць не пам`ятаю, бо було тепло, можливо в травні) на дитячій площадці по вул. Наб. Перемоги, буд. 44 ЖК «Рівер Парк» ближче до вечора я гуляла з дитиною на площадці і збиралася повертатися до дому. До нас підійшла одна із знайомих матерів і попросила нас затриматися, оскільки на площадці виник інцидент, викликали поліцейських і вона попросила бути свідком. Я до місця інциденту, який був десь на відстані 5-6 метрів, була спиною, вона рукою показалайого напрям, я повернулась і побачила наступне: стояла потерпіла, у неї були червоні набрякші очі і вона намагалася прикривати своє обличчя руками, біля неї була дитина, яка голосно плакала і чіплялася за її одяг. Напроти потерпілої стояла обвинувачена, яка намагалася прибрати руки потерпілої і продовжувала погрожувати балончиком, який занесла над головою потерпілої і направляла балончик у її бік та замахувалась ним. Від неї була агресія у бік потерпілої. В цей момент я попросила матір, яка мене зупинила, прогледіти за дитиною, а сама підбігла до обвинуваченої. Далі я потягнула обвинувачену за одяг від потерпілої і тоді в цей момент обвинувачена розвернулася до мене і почала погрожувати балончиком у мій бік. Я була впевнена, що зараз вона розпилить його у мій бік, але в цей момент до нас підбіг хлопець з боку обвинуваченої, він забрав балончик. Інцидент був припинений. Далі на землі я побачила телефон, запитала чий він, обвинувачена сказала, що він її, і я особисто передала в руки телефон обвинуваченій. Я залишила свій номер телефону матері, яка спочатку до мене звернулася і сказала, що готова бути свідком. Після цього я забрала свою дитину і ми пішли до дому. Сам момент розпилення рідини з газового балончика я не бачила. Початок конфлікту я не бачила. Саму сварку я не чула, оскільки на дитячому майданчику було дуже голосно від дітей, їх батьки також були там, їх було багато.

Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.05.2023, відповідно до якого свідок ОСОБА_7 серед чотирьох пред`явлених їй для впізнання фотознімків осіб, на одному з них впізнала ОСОБА_3 як особу, яка приснула іншій жінці в обличчя сльозогінний газ із балончика за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 44Н (т. 1 а.п. 73-75).

Свідок ОСОБА_11 суду повідомила таке.

Роки два тому в травні вечері, було тепло, я з чоловіком ОСОБА_12 йшли з магазину у двір ЖК «Ріверпарк», по вул. Набережна Перемоги, 44 (чи 42, точно не пам`ятаю), де на той час ми проживали. Ми вирішили посидіти у дворі на лавочці на дитячому майданчику ближче до 6-ї секції. Далі ми почули крики, як потім з`ясувалося, це був не початок конфлікту. Ми побачили в метрах 20 від нас як обвинувачена почала бігти за потерпілою, яка була з дитиною. Я бачила як перед цим обвинувачена вибігла зі свого під`їзду. Далі обвинувачена забризкала газовим балончиком у потерпілу. При цьому вона нецензурно лаялася. Потерпіла кричала обвинуваченій, щоб вона цього не робила. Мій чоловік побіг до обвинуваченої аби забрати балончик. Потерпіла намагалася прикрити дитину від газу. Все це відбувалося протягом однієї хвилини. Мій чоловік забрав балончик. Потерпіла не могла відкрити око внаслідок попадання у нього сльозогінного газу. Дитина була налякана. Там були інші люди і діти. Все це відбувалося на дитячому майданчику. Після цього я дізналася зі слів присутніх там мешканців будинку, що обвинувачена гуляла з собакою, потерпіла їй зробила зауваження, щоб вона прибрала свого собаку з піску, де граються діти, і між ними виник конфлікт, обвинувачена пішла додому, одразу вийшла з нього з газовим балончиком (що я вже бачила) і заприскала ним обличчя потерпілій.

Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.05.2023, відповідно до якого свідок ОСОБА_11 серед чотирьох пред`явлених їй для впізнання фотознімків осіб, на одному з них впізнала ОСОБА_3 як особу, яка приснула іншій жінці в обличчя сльозогінний газ із балончика за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 44Н (т. 1 а.п. 80-82).

В судовому засіданні досліджений речовий доказ балончик «Терен-4», ОСОБА_3 зазначила, що не пам`ятає чи це той балончик, який вона використала проти ОСОБА_6 , чи то інший.

6.Оцінка Суду

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява № 39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011 р.) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірланд проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А., заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Аналізуючи вище перелічені докази в їх сукупності, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також в сукупності з показаннями обвинуваченого, суд приходить до висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

На думку суду, винуватість ОСОБА_3 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 296 КК України, є доведеною поза розумним сумнівом на підставі всебічного дослідження та оцінки зібраних доказів у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Так, показання потерпілої ОСОБА_6 є послідовними та узгоджуються з іншими обставинами справи. Вона чітко вказала на причину конфлікту (собака в пісочниці), послідовність подій, факт повернення обвинуваченої з балончиком на дитячий майданчик та цілеспрямоване розпилення газу їй в обличчя, що підтверджується характером тілесних ушкоджень (хімічний опік правого ока).

Показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_11 підтверджують ключові моменти події:

- Факт конфлікту.

- Присутність обвинуваченої з газовим балончиком «Терен-4».

- Факт застосування балончика (свідок ОСОБА_11 бачила розпилення, свідок ОСОБА_7 бачила наслідки червоні очі потерпілої та плачучу дитину, а також агресивну поведінку обвинуваченої з балончиком).

- Припинення протиправних дій третіми особами (чоловік, який забрав балончик).

Показання свідків і потерпілої також узгоджуються між собою. Також свідки впізнали ОСОБА_3 під час проведення впізнання за фотознімками як таку особу, яка розпилила ОСОБА_6 в обличчя сльозогінний газ із балончика за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 44Н.

Протоколом огляду газового балончика «Терен-4» зафіксоване знаряддя злочину, яке обвинувачена, відповідно до показань потерпілої та свідків, використовувала. Балончик «Терен-4» є спеціальним засобом, пристосованим для нанесення тілесних ушкоджень, що є кваліфікуючою ознакою ч. 4 ст. 296 КК України.

Висновок спеціаліста СМЕ № 1432 та висновок експерта № 1497е підтверджують наявність у потерпілої легких тілесних ушкоджень з незначними скороминущими наслідками у вигляді хімічного опіку кон`юнктиви та рогівки правого ока І ступеню. Експерт зазначив, що ці ушкодження могли утворитися від дії подразнюючої хімічної речовини і не суперечать механізму, на який вказувала потерпіла під час слідчого експерименту (розпилення газу в обличчя).

Відеозаписи з камер зовнішнього відеоспостереження підтверджують факт конфлікту на дитячому майданчику (штовханина), а також факт розпилення невідомої речовини у виді струйної хмари в бік ОСОБА_6 (файл «video 587218499»), що об`єктивно підтверджує застосування балончика. Відео також фіксує повернення ОСОБА_3 на майданчик (файл «video 1»).

Незважаючи на невизнання вини у вчиненні саме хуліганства, ОСОБА_3 підтвердила ключові фактичні обставини події:

- Словесний конфлікт із ОСОБА_6 з застосуванням нецензурної лексики.

- Повернення додому за сльозогінним балончиком «Терен-4».

- Повернення на дитячий майданчик із сльозогінним балончиком «Терен-4».

- Факт застосування балончика проти ОСОБА_6 : «...я виприснула у її бік, але трохи в сторону від неї, сльозогінний газ аби її налякати, втім газ потрапив їй в обличчя».

Захисна позиція обвинуваченої (нібито не мала умислу на нанесення ушкоджень, а лише «налякати») спростовується обставинами: повернення за спецзасобом після припинення первинного конфлікту, застосування його на дитячому майданчику в присутності дітей та інших громадян, нецензурна лайка, фізичні дії (тримання за одяг) та факт потрапляння газу в око потерпілої ОСОБА_6 .

Сукупність досліджених доказів дозволяє суду дійти висновку, що дії ОСОБА_3 містять усі ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України:

Об`єктивна сторона:

- Грубе порушення громадського порядку: дії відбувалися на дитячому майданчику у дворі багатоквартирного будинку в присутності дітей та інших мешканців. Застосування нецензурної лексики, фізична агресія, погрози та застосування газового балончика у такому місці є явним ігноруванням загальноприйнятих правил поведінки та моральності.

- Особлива зухвалість проявилася у зневажливому ставленні до громадського порядку, виході з дому спеціально за балончиком після першого конфлікту, поверненні на майданчик з метою продовжити протиправні дії, погрозах, а також у застосуванні спецзасобу у безпосередній близькості до малолітньої дитини потерпілої та інших громадян і їх дітей.

- Застосування предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, а саме газового балончика «Терен-4», який є спеціально пристосованим для ураження людини.

Суб`єктивна сторона:

- Прямий умисел на хуліганство (грубе порушення громадського порядку) підтверджується раптово виниклим умислом, поверненням ОСОБА_3 з балончиком, криками, лайкою та цілеспрямованим розпиленням газу нею проти ОСОБА_6 . Метою була не самооборона (конфлікт був припинений і після цього обвинувачена сама пішла до дому і повернулася назад з балончиком), а явна неповага до суспільства та бажання «провчити» потерпілу, примусити її видалити відео.

- Заява обвинуваченої про відсутність умислу на нанесення тілесних ушкоджень спростовується її діями: вона застосувала балончик, стоячи близько до потерпілої (поруч з якою була її малолітня дитина), спрямувавши його в її бік, що неминуче мало призвести до фізичної шкоди.

Стосовно вимог захисника про визнання доказів недопустимими.

В судовому засіданні захисник подав два клопотання, в яких просив:

- визнати протокол огляду від 17.05.2023 недопустимим доказом, а також і всі інші похідні від нього докази;

- визнати медичну довідку від 17.05.2023 на ім`я ОСОБА_6 та інші похідні докази недопустимими доказами.

При цьому суд ретельно перевірив доводи захисника про недопустимість доказів і прийшов до висновку про необхідність у їх задоволенні відмовити як такі, що є безпідставними.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту про незаконність та недопустимість доказів, суд вважає за необхідне зазначити про підхід, за яким він здійснює оцінку доказів з точки зору допустимості.

Як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного суду від 31 серпня 2022 року по справі № 756/10060/17:

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Застосування статті 87 КПК України при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини.

Суд вважає за необхідне звернути окрему увагу на вимоги кримінального процесуального закону щодо критеріїв визнання доказів допустимими (недопустимими):

- Частиною 1 ст. 86 КПК передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

- Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК) містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає; належний суб`єкт збирання доказів; належна процесуальна форма.

Отже, допустимість доказів як ознака їх якості визначається нормами кримінального процесуального закону.

Питання про визнання доказів недопустимими вирішується судом під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК) у кожному конкретному випадку залежно від характеру і наслідків порушень критеріїв допустимості. При цьому оцінка доказів передбачає їх відповідний аналіз у всій сукупності та взаємозв`язку (ст. 94 КПК).

Таким чином, при визнанні того чи іншого доказу недопустимими суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу.

Суд звертає увагу на те, що кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК порядку проведення окремих процесуальних дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими.

Перелік діянь, які передбачені у ст. 87 КПК як підстави для визнання фактичних даних недопустимими як докази, не є вичерпним і становить собою порушення фундаментальних гарантій, що дає певний орієнтир для визначення змісту поняття «істотне порушення» у випадках, які не підпадають під цей перелік. До таких, наприклад, можна віднести порушення вимог ч. 7 ст.223 КПК про обов`язкове запрошення понятих при проведенні визначених законом слідчих дій. В кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. Тому кожний доказ повинен оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необґрунтованого та несправедливого судового рішення.

Так, відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова Верховного Суду (далі в т.ч. ККС, ВС) від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України).

Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 753/11828/13-к вказав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура) - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16 березень 2017 року у справі № 671/463/15-к).

Судом встановлено, що у даній справі порядок, встановлений КПК України дотримано, а тому суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно з ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом у цьому вироку докази, згідно ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК України.

При формуванні таких висновків суд виходив з такого.

Частина 1 статті 87 КПК України передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

Так, кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК порядку проведення окремих слідчих дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими (частини 2 і 3 ст. 87 КПК).

Відповідно до ч. 2 ст.87 КПК суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

В свою чергу, ч. 3 ст.87 КПК України передбачає, що недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання. Таким чином, ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

У контексті такого елементу допустимості доказів як процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних. У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: 1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи 2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути. Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь- якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності Інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

У постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

У постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до ч. 2 або 3 ст. 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч. 1 ст. 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Отже порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Зазначивши про підхід, за яким суд здійснив оцінку доказам з точки зору допустимості, суд далі детально по кожній вимозі захисника надав оцінку їх доводам.

Щодо клопотання захисника про визнання протоколу огляду та вилучення балончика «Терен-4» від 17.05.2023 та всіх похідних доказів недопустимими доказами.

Захисник, посилаючись на те, що 17.05.2023 слідчий ОСОБА_13 здійснив огляд та вилучення балончика «Терен-4» перед внесенням до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, просив визнати цей протокол недопустимим доказом, а також і всі інші похідні від нього докази.

Так, відповідно до протоколу огляду від 17.05.2023, складеного у проміжок часу 22:10 22:25, слідчим ОСОБА_13 було оглянуто газовий балончик «Терен-4», зроблено його фото і долучено до протоколу (т. 1 а.п. 10-12). За змістом вказаного протоколу, цей балончик надав працівник УПП старший лейтенант поліції ОСОБА_14 , якому, у свою чергу, його добровільно надав ОСОБА_8 , який забрав його у ОСОБА_3 .

Проте огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчих дій. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 237 КПК України при проведені огляду дозволяється вилучення речей та документів, які мають значення для кримінального провадження. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню.

У даному кримінальному провадженні підставою для проведення огляду місця події став протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 17.05.2023 від ОСОБА_6 (т. 1 а.п. 8), на місце події були викликані співробітники УПП (т. 1 а.п. 9) і далі з метою перевірки отриманої інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд газового балончика «Терен-4», зроблено його фото і долучено до протоколу, за змістом якого, цей балончик надав працівник УПП старший лейтенант поліції ОСОБА_14 , якому, у свою чергу, його добровільно надав ОСОБА_8 , який забрав його у ОСОБА_3 (т. 1 а.п. 10-12).

Тим більш, що про наявність газового балончика «Терен-4» свідчать показання потерпілої ОСОБА_6 , яка чітко вказала на погрози та факт застосування балончика, показання свідків ОСОБА_11 (яка бачила розпилення) та ОСОБА_7 (яка бачила наслідки і погрози балончиком), а також показання свідка ОСОБА_8 , який забрав його у ОСОБА_3 і передав поліції.

Більш того, факт застосування балончика «Терен-4» та його наявність на місці події не заперечувався і самою обвинуваченою ОСОБА_3 , яка у своїх показаннях підтвердила, що спеціально повернулася додому, взяла сльозогінний балончик аби «налякати» ОСОБА_6 і «виприснула у її бік» газ.

Таким чином, навіть якщо вважати огляд, проведений до внесення відомостей до ЄРДР, слідчою дією в невідкладних умовах, суд вважає протокол огляду газового балончика «Терен-4» допустимим доказом, оскільки:

- протокол огляду є невідкладною слідчою дією, дозволеною ст. 237 КПК України до внесення відомостей до ЄРДР, оскільки балончик був безпосереднім знаряддям вчинення злочину (хуліганства) і його огляд та фіксація були необхідні для запобігання втраті доказу.

- сам газовий балончик був добровільно наданий поліцейським свідком ОСОБА_8 , що мінімізує будь-які процесуальні порушення щодо його вилучення.

- факт існування та застосування балончика підтверджується цілою сукупністю інших, належних та допустимих доказів: показаннями потерпілої та двох свідків, а також показаннями самої обвинуваченої.

- сам балончик є речовим доказом (досліджений судом), а його огляд лише формально зафіксував його фізичне існування та властивості. Недотримання процедури лише огляду/вилучення не може автоматично призвести до визнання недопустимим доказом самого речового доказу, факт наявності і застосування якого підтверджений як документами, так і показаннями всіх сторін процесу.

У сукупності, усі досліджені докази, включаючи речовий доказ газовий балончик «Терен-4» (який є спеціально пристосованим предметом для нанесення тілесних ушкоджень) та протокол його огляду, є належними, допустимими та достовірними, і доводять винуватість ОСОБА_3 (яка не заперечувала факт застосування балончика) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Щодо клопотання захисника про визнання медичної довідки від 17.05.2023 на ім`я ОСОБА_6 та інших похідних доказів недопустимими доказами.

В обґрунтування свого лопотання захисник вказує на те, що з відповіді КП «Дніпропетровська обласна офтальмологічна лікарня» від 29.10.2025 відомо, що відповідно до даних журналу обліку прийому хворих в стаціонар та відмову від госпіталізації (ургентний дорослий) КП «ДОКОЛ» 2023 рік, та журналу реєстрації амбулаторних пацієнтів за 2023 рік громадянка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за медичною допомогою до лікарів-офтальмологів для надання екстреної медичної допомоги не зверталась. Реєстрація її звернення в означених журналах відсутня. Згідно з графіком роботи за травень 2023 року лікар-офтальмолог для надання екстреної медичної допомоги ОСОБА_15 17.05.2023 працювала з 8:00 години до 08:00 години 18.05.2023 року. Лікар-офтальмолог ОСОБА_10 в 2023 році працював у відділенні мікрохірургії ока та не залучався для роботи з надання екстреної медичної допомоги.

Тому захисник вважає, що ОСОБА_6 за допомогою до медичного закладу не зверталася і походження наданою нею довідки невідоме, а тому просить визнати її недопустимим доказом із всіма іншими похідними документами: висновок спеціаліста № 1432 від 18.05.2023 та висновок експерта № 1497е від 24.05.2023.

Судом встановлено, що відповідно до висновку спеціаліста СМЕ № 1432 від 18.05.2023 на основі судово-медичного обстеження гр. ОСОБА_6 , спеціаліст прийшов до висновку (т. 1 а.п. 25-26):

1. За даними медичної документації, у неї виявлені тілесні ушкодження у вигляді: хімічного опіку кон`юнктиви та рогівки правого ока І ступеню, що спричинені від дії невстановленої хімічної речовини, яка мала подразнюючий ефект, можливо в термін, на який вказує обстежена.

2. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

З тексту розділу «Обставини справи» відомо таке.

Зі слів: 17.05.2023 року приблизно з 20.13 до 20.20 годин, невідома мені жінка схопила мене рукою за одяг в області грудної клітини. Пізніше, хвилин через 5 вона вийшла з під`їзду з балончиком з невідомою речовиною та забризкала мені обличчя та голову з правої сторони. Також хапала мене руками за руки, одяг та сумку.

Скарги: біль у правому оці, печіння та погіршення зору, відчуття печіння в скроневій області праворуч.

З довідки, складеної на її ім`я у Дніпропетровській обласній клінічній офтальмологійчні лікарні (підрозділ цілодобової екстреної офтальмологічної допомоги) відомо, що 17.05.2023 року оглянута лікарем ОСОБА_9 (печатка лікаря ОСОБА_10 ). Скарги: печіння, біль в правому оці. Отримала травму газовим балончиком в праве око 17.05.2023 приблизно в 20.20, особа нападника встановлена поліцією. Офтальмологічний статус: гострота зору на праве око 0,7, не корегується. На ліве 1,0. Об`єктивно: праве око повіки набряклі, кон`юнктивальна ін`єкція, рогівка прозора, передня камера середньої глибини, волога, прозора, зіниці 3 мм, реакція жива, райдужка в кольорі та малюнку не змінена, кришталик прозорий, скловидне тіло прозоре. ДЗН: блідо-рожевий, межі чіткі, рефлекси збережені, судини нормального калібру, периферія без особливостей. Діагноз: хімічний опік кон`юнктиви та рогівки правого ока 1 ступеню.

У дослідній частині вказаного висновку зазначено, що при огляді у ОСОБА_6 виявлено судини правого ока, які дещо ін`єковані.

Суд вважає необґрунтованим клопотання захисника про визнання недопустимими доказом медичної довідки від 17.05.2023 на ім`я ОСОБА_6 та похідних висновків спеціаліста (№ 1432) та експерта (№ 1497е).

Захисник стверджує, що оскільки громадянка ОСОБА_6 не зареєстрована у журналах обліку прийому хворих КП «Дніпропетровська обласна офтальмологічна лікарня» за 17.05.2023, походження наданої нею довідки невідоме, а отже, її та похідні документи слід визнати недопустимими.

Разом з тим суд, надаючи оцінку доказам у сукупності, зазначає про таке:

1. Наявність тілесних ушкоджень підтверджена іншими доказами:

- показання потерпілої ОСОБА_6 : вона детально описала подію, а також те, що одразу після інциденту побігла додому, вимила око, викликала поліцію, а потім викликала швидку допомогу, яка відвезла її до лікарні ім. Мечникова, де вона і зафіксувала тілесні ушкодження. Цей факт узгоджується із часом події (близько 20:20) та часом звернення за медичною допомогою, який став підставою для видачі довідки того ж вечора.

- показання свідка ОСОБА_7 : свідок бачила наслідки застосування балончика у потерпілої "були червоні набрякші очі" одразу після інциденту, що є об`єктивним зовнішнім проявом травми.

- відеозапис «IMG_3902»: на відео зафіксовано ОСОБА_6 , яка "майже не відкриває праве око, на обличчі видно почервоніння", що об`єктивно підтверджує наявність травми.

- дослідна частина Висновку спеціаліста № 1432: при огляді у ОСОБА_6 виявлено "судини правого ока, які дещо ін`єковані". Це безпосередня фіксація травматичних змін, яка проводилась вже 18.05.2023 судово-медичним спеціалістом, а не лише посилаючись на довідку.

- висновок експерта № 1497е: експерт підтвердив, що виявлені ушкодження (хімічний опік кон`юнктиви та рогівки правого ока І ступеню) не суперечать механізму їх утворення, на який вказувала потерпіла (розпилення газу в обличчя).

2. Аргумент щодо відсутності реєстрації в журналах є недостатнім для визнання доказу недопустимим:

- медична довідка містить всі необхідні реквізити: дату (17.05.2023), час огляду, скарги, об`єктивний огляд ("праве око повіки набряклі, кон`юнктивальна ін`єкція..."), встановлений діагноз (хімічний опік кон`юнктиви та рогівки правого ока 1 ступеню), а також прізвища лікарів (оглянута лікарем ОСОБА_9 (печатка лікаря ОСОБА_10 )).

- невідповідність графіку роботи лікаря ОСОБА_10 (якщо він лише поставив печатку) або відсутність запису у певному журналі не спростовує факту надання медичної допомоги в іншому підрозділі лікарні (наприклад, у травмпункті, який міг бути підрозділом іншої лікарні чи оглянуто черговим лікарем). Потерпіла чітко вказала, що її відвезла карета швидкої допомоги, що передбачає госпіталізацію до чергового травматологічного чи офтальмологічного відділення.

Судова практика виходить з того, що механічні помилки або недоліки ведення внутрішньої документації медичного закладу (відсутність реєстрації в певному журналі) не можуть автоматично анулювати об`єктивний медичний документ, виданий лікарем, особливо якщо факт травми підтверджується іншими доказами.

Так, Верховний Суд неодноразово наголошував, що висновок експерта (чи спеціаліста), заснований на медичних документах, не може бути визнаний недопустимим лише через технічні або організаційні недоліки у веденні медичної документації, які не ставлять під сумнів факт надання допомоги та наявність зафіксованих ушкоджень.

У Постанові Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 511/2422/16-к Суд зазначив, що формальні недоліки чи розбіжності у медичній документації (наприклад, неповне заповнення окремих граф, відсутність чиєїсь печатки тощо) не є безумовною підставою для визнання всього висновку експерта, який ґрунтується на цих документах, недопустимим. Головне, щоб медичний документ достовірно відображав фактичні дані про характер і ступінь тілесних ушкоджень, а ці фактичні дані узгоджувалися з іншими доказами у справі.

У Постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 127/3874/16-к Суд підтвердив, що факт звернення потерпілого за медичною допомогою та встановлення тілесних ушкоджень може бути підтверджений не лише ідеальними записами в усіх журналах, а й комплексом медичних документів (довідка, історія хвороби, виписка), якщо вони видані компетентним лікарем та узгоджуються з показаннями самого потерпілого та свідків.

У Постанові Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 755/12188/17 Суд акцентував на тому, що недотримання правил внутрішнього обліку закладом охорони здоров`я не може перекладатися на сторону обвинувачення чи потерпілого як підстава для втрати доказової сили медичних документів. Первинний медичний документ, виданий лікарем, який оглядав пацієнта, має вищу доказову силу щодо факту травми, ніж довідка про відсутність запису у вторинних журналах.

У контексті даної справи ці позиції ВС мають вирішальне значення, оскільки:

а) суть травми підтверджена: хімічний опік правого ока І ступеню це об`єктивно зафіксований медичний факт.

б) факт звернення підтверджений: потерпіла ОСОБА_6 послідовно стверджує, що її відвезла швидка допомога, а висновок спеціаліста (№ 1432) за 18.05.2023 містить в собі "Довідку" з діагнозом, датою, часом травми та прізвищами лікарів ( ОСОБА_9 , печатка ОСОБА_10 ), що свідчить про реальне надання допомоги.

в) узгодженість доказів: медичний діагноз ідеально узгоджується з: механізмом (розпилення газового балончика «Терен-4»), показаннями потерпілої та свідків (червоні/набряклі очі), відеофіксацією (почервоніння обличчя та неможливість відкрити око).

3. Докази не є "похідними" у суперечливому сенсі: Висновок спеціаліста № 1432 та Висновок експерта № 1497е ґрунтуються не лише на медичній довідці, а й на безпосередньому судово-медичному обстеженні ОСОБА_6 18.05.2023, а також на аналізі механізму спричинення ушкоджень та характеру травми (хімічний опік).

Таким чином, відсутність реєстрації ОСОБА_6 у внутрішніх журналах лікарні (на що посилається захисник) є лише технічним/організаційним недоліком ведення обліку і не спростовує об`єктивний зміст медичної довідки та похідних висновків спеціаліста № 1432 та експерта № 1497е. Достовірність діагнозу та факт отримання потерпілою легких тілесних ушкоджень внаслідок розпилення газу ОСОБА_3 достовірно підтверджується комплексом інших доказів, а саме: показаннями потерпілої та свідків, відеозаписами та результатами судово-медичного обстеження та експертизи. Недоліки внутрішнього обліку не є підставою для визнання медичних доказів недопустимими, оскільки вони не ставлять під сумнів ключовий факт справи.

Отже суд правомірно відхиляє клопотання захисника, оскільки воно базується на формальних недоліках, а не на реальних сумнівах у достовірності чи джерелі походження ключових медичних доказів.

7.Висновок суду про винуватість

Всі досліджені судом докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку доведеності вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, тобто її вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 вірно кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, а саме: хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

8.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення.

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, ОСОБА_3 була осудною у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винної, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Класифікація вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 296 КК України, віднесено до категорії тяжкого злочину.

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставин, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченій, при судовому розгляді не встановлено.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом не встановлено.

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід призначити ОСОБА_3 , суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного нею злочину, її соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину (який є тяжким), конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченої, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з усіх обставин справи, особи обвинуваченої, яка вибачилася перед потерпілою, має середню освіту, незаміжня, на утриманні перебуває дитина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює фізичною особою-підприємцем, раніше не судима, внаслідок вчинення злочину тяжких наслідків не настало, суд приходить до висновку про можливість виправлення її без ізоляції його від суспільства, а тому вважає, що її слід звільнити від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При цьому підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

Підсумок.

Призначаючи ОСОБА_3 зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для її виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає її особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи ОСОБА_3 , призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

9.Вирішення цивільного позову

У даному кримінальному провадженні потерпілою до обвинуваченої цивільного позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, не пред`явлено.

10.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

11.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід до ОСОБА_3 не застосовувався.

Процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, і призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до положень ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов не заявлений.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Запобіжний захід не застосовувався.

Речові докази:

- газовий балончик «Терен-4», який переданий на зберігання до ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за квитанцією № 1181 від 29.05.2023 (т. 1 а.п. 49) знищити.

- два оптичні диски залишити в матеріалах кримінального провадження (т. 1 а.п. 53, 76).

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Соборний районний суд міста Дніпра протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Суддя ОСОБА_1