УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 503/2482/24

№ 1-кп/505/494/2026

22 січня 2026 року м. Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області в складі колегії суддів:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

обвинувачених: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

захисників: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 про зміну обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт та клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_5 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави відносно обвинуваченого ОСОБА_12 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 липня 2023 року за №0000646 стосовно обвинувачених:

ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч.5 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч.5 ст. 186 КК України,

ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.3 ст.146 КК України,

ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України,

ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 185, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 186 КК України,

ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 185 КК України,

ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и в:

В провадженні Подільського міськрайонного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 липня 2023 року за №0000646.

У даному кримінальному провадженні 24 листопада 2023 року слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва до ОСОБА_12 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 21 січня 2024 року, без можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави, який неодноразово продовжувався ухвалами слідчих суддів, ухвалами Кодимського районного суду Одеської області, Котовського міськрайонного суду Одеської області.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних суддів» номер 4273-ІХ від 26 лютого 2025 року, який набрав чинності 25 квітня 2025 року, змінено найменування Котовського міськрайонного суду Одеської області на Подільський міськрайонний суд Одеської області.

Ухвалами Подільського міськрайонного суду Одеської області, зокрема від 02 грудня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_12 продовжено обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою до 30 січня 2026 року, без визначення розміру застави.

До суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_5 про продовження обвинуваченому ОСОБА_12 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім того, до суду надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_12 з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 підтримав подане до суду клопотання, просив його задовольнити з викладених в ньому підстав. Просив суд врахувати, стан здоров`я обвинуваченого, та зазначив, що довідки про неможливість конвоювання ОСОБА_12 до суду, на його думку, свідчать і про не можливість подальшого його утримання під вартою, а також зазначив, що ризики, які стали підставою для взяття ОСОБА_12 під варту зменшилися, а тому на його думку наразі є всі підстави та можливість змінити ОСОБА_12 запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 або визначити заставу в помірному розмірі.

Обвинувачений ОСОБА_12 підтримав позицію свого захисника.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 щодо зміни обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу, зазначив, що продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілих і свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення, а тому до обвинуваченого ОСОБА_12 не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід.

Представник потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 заперечував проти задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 .

Інші учасники судового провадження підтримали клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 .

Крім того, у підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав подане до суду клопотання, яке зокрема, мотивоване наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих ОСОБА_12 кримінальних правопорушень із застосуванням насильства. Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими, та наявні ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений з високим рівнем ймовірності може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому просив суд продовжити обвинуваченому ОСОБА_12 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави, посилаючись на те, що термін дії раніше продовженого судом запобіжного заходу обвинуваченому закінчується 30 січня 2026 року, судовий розгляд у даному кримінальному провадженні не можливо закінчити у цей строк, через виняткову складність кримінального провадження.

Крім того, прокурор зазначив, що вказані ризики були враховані слідчим суддею під час вирішення питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою і на даний час не зменшилися, не зникли та продовжують існувати, а тому жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під варто, не зможе ефективно забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, попередити спроби обвинуваченого ухилитися від суду, а також запобігти ризикам, зазначеним в клопотанні.

Прокурор також просив врахувати наявність вагомих доказів вчинення ОСОБА_12 інкримінованих кримінальних правопорушень; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_12 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень: від 8 до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна; насильницький характер вчинених кримінальних правопорушень; репутацію обвинуваченого, стосовно якого на даний час судом розглядається обвинувальний акт за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України; відсутність міцних соціальних зв`язків, постійного місця роботи, постійного джерела доходів; особливо великий розмір завданої майнової шкоди; вчинення злочинів у складі організованої групи; втечу його з місця вчинення злочину. А також те, що не встановлено даних, які б унеможливлювали тримання ОСОБА_12 під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_12 заперечив проти задоволення клопотання прокурора.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 проти задоволення клопотання прокурора заперечив, вважає його необґрунтованим та безпідставним, зокрема, обґрунтовуючи це тим, що прокурором не доведено існування ризиків на які він посилається у клопотанні.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_20 також заперечив проти задоволення клопотання прокурора, підтримав клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 , та зазначив, що у зв`язку з відсутністю доказів наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України та погіршенням стану здоров`я обвинуваченого, вважає за можливе зміни йому запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід домашній арешт або визначити заставу.

Представник потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає клопотання прокурора обґрунтованим.

Інші учасники судового провадження заперечувати проти задоволення клопотання прокурора.

Колегія суддів заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані матеріали, доходить наступних висновків.

Згідно ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Як наголошував Європейський суд з прав людини, національні судові органи передусім повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

В своєму рішенні «Хайрудінов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбулося за умов, установлених у пункті 1 статті 5 Конвенції.

Крім того, у кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до п. 79 рішення в справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Зі змісту пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечепорук і Йонкало проти України», вбачається, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які могли б переконати стороннього об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, можливо вчинила злочин.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Вирішуючи клопотання захисника ОСОБА_19 про зміну обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, колегія суддів, враховує обставини даного кримінального провадження, особу обвинуваченого, а також насильницький характер інкримінованих йому кримінальних правопорушень, особливо великий розмір завданої майнової шкоди, у завданні якої він обвинувачується, інкримінування вчинення злочинів у складі організованої групи, та те, що перебуваючи на волі, та зважаючи на тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку доведення винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, може ухилятись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення а також те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, а тому, враховуючи справжні інтереси суспільства та конкретні обставини справи, а також те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів та те що метою застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу є подальший розгляд справи, який повинен підтвердити або спростувати підозру, яка була підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що інший запобіжний захід не забезпечить належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, а тому приходить до висновку, що клопотання захисника ОСОБА_19 про зміну обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Вирішуючи питання щодо необхідності продовження застосованого відносно ОСОБА_12 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, серед іншого, оцінює та враховує наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих і свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Колегія суддів враховує також те, що ризики, які стали підставою для обрання і неодноразового продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_12 виняткового запобіжного заходу, перевірялись судом апеляційної інстанції, ухвалами якого судові рішення стосовно запобіжних заходів, були залишені без змін.

Окрім того, згідно обвинувального акту ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України.

При цьому ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, санкція за вчинення якого передбачає покарання від 5 до 10 років позбавлення волі.

Інші чотири кримінальні правопорушення, в яких обвинувачується ОСОБА_12 , а саме ч. 4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.5 ст. 185, ч.5 ст. 186 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжкими злочинами, санкції за вчинення яких передбачає покарання понад 10 років позбавлення волі.

Окрім того, ОСОБА_12 є обвинуваченим в іншому кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 185 КК України, судове провадження за яким перебуває в Оболонському районному суді м. Києва, про що відзначено у змісті обвинувального акту.

З огляду на викладене та зважаючи на обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_12 , на думку колегії суддів дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому, колегія суддів враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений (підозрюваний) може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі»).

Урахування тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, у даному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності поведінку обвинуваченого, беручи до уваги, що майбутнє покарання за інкриміновані кримінальні правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_12 може ухилитися від суду, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Храїда проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що існує ризик, визначений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, який полягає у можливості переховування від суду.

Крім того, обвинувачений, будучи обізнаним про місце знаходження потерпілих та свідків, знаходячись на волі, зможе незаконно впливати на них як безпосередньо так і опосередковано, зокрема, шляхом залякування, підкупу, шантажу, погроз, а також примусити допитаних під час досудового розслідування свідків змінити покази на свою користь, до дачі неправдивих показів та викривлення обставин, які підлягають доказуванню. З огляду на те, що допит свідків в судовому засіданні є важливою стадією судового розгляду, оскільки суд оцінює лише покази, які були сприйняті ним безпосередньо або отримані в порядку ст.225 КПК, тому необхідно забезпечити відсутність негативного впливу на цих осіб.

Відтак, у цій справі існує ризик визначений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який полягає у можливості незаконного впливу ОСОБА_12 на потерпілих та свідків.

Колегія суддів також вважає, що в даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, з огляду на фактичні обставини справи, кількість скоєння ОСОБА_12 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, їх насильницький характер.

Окрім того, виходячи з того, що право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

При розгляді клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою , суд бере до уваги обставини даного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, особи обвинуваченого, зокрема вік, стан здоров`я обвинуваченого, які не перешкоджають подальшому утриманню в умовах ізоляції від суспільства, оскільки даних на підтвердження неможливості утримання указаного обвинуваченого під вартою до суду не надходило, що дає можливість зробити висновок про те, що його стан здоров`я не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення.

Матеріали справи не містять будь-яких даних про застереження, які б унеможливлювали перебування вказаного обвинуваченого під вартою за станом здоров`я.

У відповідності до положень ст.ст. 177, 178 КПК України та практики Європейського Суду з прав людини суд також враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, за умови доведеності його вини у вчиненні інкримінованих особливо тяжких кримінальних правопорушень, може спонукати обвинуваченого вживати заходів, спрямованих на уникнення кримінальної відповідальності. Окрім того, насильницький характер інкримінованих кримінальних правопорушень, особливо великий розмір завданої майнової шкоди, у завданні якої він обвинувачується, вчинення інкримінування злочинів у складі організованої групи, що дає підстави зробити обґрунтоване припущення, що обвинувачений може ухилятись від явки до суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, та те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, а тому враховуючи справжні інтереси суспільства, суд вважає за доцільне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час розгляду кримінального провадження в суді.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо тривалості перебування обвинуваченого ОСОБА_12 під вартою, суд бере до уваги, що сам по собі сплив часу не є беззаперечним чинником, що обумовлює зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а судом має надаватися оцінка усім, без винятку, обставинам, які виникають, існують або змінюються під час судового розгляду. Так, враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченому правопорушень, та їх характер, тривалість перебування обвинуваченого під вартою кореспондується з характером суспільного інтересу, визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Окрім цього, суд не входить в перевірку доводів сторони захисту, які зводяться до аналізу обвинувального акту на предмет доведеності обставин, які в ньому викладені та інкримінуються обвинуваченому, а також оцінку доказів у кримінальному провадженні, оскільки це є завданням судового розгляду, за результатами проведення якого суд має оцінити докази та ухвалити відповідне судове рішення.

Із урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_12 , тяжкості злочинів, які йому інкримінуються та інших обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, передбачених ст. ст. 176-178, 183, 193-194, 196 КПК України, оскільки вище указане в своїй сукупності, вказує, що ризики, які були підставою для обрання та неодноразового продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_12 , не зменшились та не перестали існувати, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу, не зможе запобігти вище зазначеним ризикам.

Колегія суддів вважає, що ступінь ризиків, які стали підставою для обрання запобіжного заходу щодо указаного обвинуваченого у вигляді тримання під варту, на даному етапі провадження не зменшились.

Оцінюючи встановлені під час розгляду клопотання обставини, суд обґрунтовано вважає, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_12 , а стороною захисту не надано доказів, які свідчать, що з`явились нові обставини для зміни запобіжного заходу відносно цього обвинуваченого. З огляду на викладене доводи сторони захисту щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_12 запобіжного заходу у виді домашнього арешту є необґрунтованими, а відтак і не можуть бути задоволені судом.

Разом із цим, суд також враховує правову позицію Європейського суду, яка сформульована, зокрема, у п.80 рішення у справі "Марченко проти України" про те, що при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Для забезпечення належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, єдиним запобіжним заходом, який надасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Продовжуючи строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд виходить із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

При продовженні запобіжного заходу, колегія суддів, враховуючи підстави, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, згідно до вимог п.1 ч.4 ст.183 КПК України, вважає за доцільне не визначати розмір застави обвинуваченому ОСОБА_12 , оскільки він обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином, та чотири особливо тяжкими злочинами, інкриміновано їх вчинення із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я, а також погроз застосування такого насильства, а тому клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_12 та визначення останньому розмір застави, не підлягає задоволенню.

Таким чином, на підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт та задовольнити клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_12 на 60 днів, не визначаючи розмір застави.

Керуючись ст. 176-178, 183, 197, 199, 314, 315, 369, 372, ч. 2 ст. 376, 395 КПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_19 про зміну обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 липня 2023 року за №0000646, відмовити.

Клопотання прокурора ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 липня 2023 року за №0000646, про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити.

Строк тримання під вартою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч.5 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, продовжити на 60 днів, тобто до 22 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка тримається під вартою з моменту вручення копії ухвали.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому ОСОБА_12 , його захисникам, а також направити уповноваженій службовій особі в місця тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_12 .

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3