Справа № 308/8350/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000312 від 17.03.2025, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Конотоп, Сумської області, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, з вищою освітою, військовослужбовця військової служби призваний за мобілізацією, на основний період, на посаді сапера розмінування електрика 3 відділення розмінування 3 взводу розмінування військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, -

В С ТА Н О В И В:

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ХІ, із 05 години 30хв хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк дії якого неодноразово продовжувався.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань 24.02.2022 Президент України видав Указ №69/2022 про оголошення на території України загальної мобілізації, яка проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом, строк дії якої також неодноразово продовжувався.

Згідно Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У такий спосіб, з моменту затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 на території України почав діяти правовий режим воєнного стану, який продовжує діяти і на даний час.

27.10.2024 ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ) призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №301 від 27.10.2024 солдата запасу ОСОБА_4 призначено на посаду сапера розмінування - електрика 3 відділення розмінування 3 взводу розмінування 1 роти розмінування 4 батальйону розмінування військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відтак, з моменту призову ОСОБА_4 на військову службу за мобілізацією, на особливий період, тобто з 27.10.2024 року останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Вимогами статей 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов?язком громадян України.

Стаття 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» визначає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань , а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування) посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Загальні права та обов?язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут). Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Так, згідно з ст.ст. 5, 6 Статуту внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно- правовими актами.

Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань. Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Будучи військовослужбовцем, ОСОБА_4 повинен у своїй повсякденній діяльності дотримуватись вимог: статей 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно з якими військовослужбовці зобов`язані, зокрема: свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрими, ініціативними, дисциплінованими; беззастережно виконувати накази командирів (начальників); знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог статутів Збройних Сил України; бути зразком високої культури, скромності і витримки, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; завжди пам?ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому; статей 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до яких військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця дотримуватися Конституції та Законів України, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливим і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Натомість, солдат ОСОБА_4 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вимогам Статутів Збройних Сил України та законів України, став на шлях вчинення кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, за наступних обставин.

Так, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, та перебуваючи на посаді сапера розмінування - електрика 3 відділення розмінування 3 взводу розмінування 1 роти розмінування 4 батальйону розмінування військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, через особисту недисциплінованість, без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, в умовах воєнного стану, 31.10.2024 не з`явився вчасно на службу без поважних причин ні до розташування військової частини НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , ні до місця несення військової служби у АДРЕСА_3 , та був незаконно відсутній без поважних причин на військовій службі до 03.05.2025, проводячи час на власний розсуд, не пов?язуючи свою діяльність з проходженням військової служби, чим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, тобто нез?явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовця, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Обвинувачений в судовому засіданні повідомив, що в жовтні 2024 року проходив навчання в біблійній школі м.Сколе Львівської області. В неділю вийшов у місто прогулятися де був затриманий працівниками ТЦК. Добу пробув у місцевому ТЦК, а потім формально пройшовши ВЛК був доправлений у військову частину у АДРЕСА_2 . У військовій частині повідомив, що є членом релігійної організації та відповідно до ст.35 Конституції України через релігійні переконання має право на альтернативну невійськову службу на що йому повідомили, що він не є військовослужбовцем та не належить до військової частини, у зв`язку з чим він покинув частину. Не вважає себе військовослужбовцем оскільки присягу не приймав, військову форму не вдягав, хоча й усвідомлює, що його дії за законом є кримінально караними.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 просила виправдати її підзахисного посилаючись на те, що у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, оскільки у нього не було умислу на ухилення від військової служби, від проходження такої він відмовлявся виключно через релігійні переконання.

Свідок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , старший офіцер відділу ППП ВЧ НОМЕР_1 у судовому засіданні повідомив, що ОСОБА_4 наказом командира ВЧ НОМЕР_1 призначений на посаду електрика 3 відділення розмінування 3 взводу розмінування.

31.10.2024 ОСОБА_4 не з`явився без поважних причин на визначене наказом командира ВЧ Т0950від 26.10.2024 №194 місце несення служби в АДРЕСА_3 . Проведеними пошуковими заходами встановити його місце перебування не представилось можливим. Про даний факт було доповідено керівництву ВЧ НОМЕР_1 .

За фактом відсутності ОСОБА_4 за місцем несення служби проведено службове розслідування та зафіксовано вчинення ним СЗЧ. Відповідні матеріали розслідування було скеровано в правоохоронні органи.

Свідок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , офіцер з державних закупівель ВЧ НОМЕР_1 , на той час старший офіцер з морально психологічного забезпечення повідомив, що 31.10.2024 ОСОБА_4 мав вирушити в с.Білки Іршавського (Хустського) району для проходження базової військової підготовки. Однак, під час проведення шикування виявлено відсутність вказаного військовослужбовця. Про релігійні переконання ОСОБА_4 йому відомо, з цього приводу з ним було проведено бесіду. Зокрема, йому було роз`яснено, що базова підготовка має різні етапи і є обов`язковою для військовослужбовця.

У судовому засіданні досліджено письмові докази надані стороною обвинувачення:

?заяву військової частини НОМЕР_1 про вчинене військовослужбовцем кримінального правопорушення від 27.02.2025 №1838/3-256 з додатками:

-наказ командира військової частини (з основної діяльності) НОМЕР_1 від 30.12.2024 року №?753 на 2 арк. ;

-акт службового розслідування від 30.11.2024 на 7 арк.;

-наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31.10.2024 року N?222 на 2 арк.;

-рапорт N?c3/515 від 31.10.2024 року на 2 арк.:

-рапорт N?с3/526 від 31.10.2024 року на 2 арк.:

-копія військового квитка ОСОБА_4 на 1 арк.;

-копія паспорта ОСОБА_4 на 1 арк.;

-довідка військово-лікарської комісії від 26.10.2024 року N?6927 на 1 арк.; витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.10.2024 року №301 на 1 арк.;

З вказаних документів установлено, що ОСОБА_4 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №301 від 27.10.2024 призначено сапером розмінування - електрика 3 відділення розмінування 3 взводу розмінування 1 роти розмінування 4 батальйону розмінування військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2024 №222 призначено службове розслідування щодо самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 . Службовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 здійснив самовільне залишення військовим місця несення служби. Вжиті заходи щодо розшуку солдата ОСОБА_4 як за місцем його безпосереднього проживання так і адресами близьких йому осіб не дали позитивних результатів.

?Лист КНП Сумської обласної ради «СОКЛФД» від 06.05.2025 року N?24370вх-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП «ПМЛ» Путивлівської міської ради від 06.05.2025 року вх.N?24393вx-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП «ЛЦПМСД» Липоводолинської селищної ради від 06.05.2025 року вх.N?24395вх-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП Конотопської міської ради «КЛ» від 06.05.2025 року вх.N?24402вх-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП Хотінської селищної ради «ЦАЗПСМ смт. Хотінь» від 06.05.2025 року вх.N?24401вх-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП Сумської обласної ради «СОКГВВ» від 08.05.2025 року N?25101 вх-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП «ЦПМСД» Березівської сільської ради від 08.05.2025 року N?25052вx-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП «ШЦРЛ» Шосткинської міської ради від 08.05.2025 року вх.N?25049вх-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП «Клінічна лікарня N?5» Сумської міської ради від 13.05.2025 року вх. N?25831вх-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП «Глухівська міська лікарня» Глухівської міської ради від 12.05.2025 року вх.N?25378вx-25/л на 1 арк.;

?Лист КНП «ОЗНПД м. Берегова» Закарпатської обласної ради від 29.04.2025N?1024 на 1 арк.;

З вказаних листів встановлено, що ОСОБА_4 до вказаних медичних закладів за медичною допомогою не звертався; на обліку лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебуває.

?Вимогу з УІАП ГУ НП у Закарпатській області з інформацію щодо наявності судимостей у ОСОБА_4 з якої встановлено, що останній до кримінальної відповідальності не притягався;

?Довідку військово-лікарської комісії N?2025-0528-1627-1504-0 від 28.05.2025 згідно з якою ОСОБА_4 визнано придатним до військової служби;

?Довідку департаменту охорони здоров`я Закарпатської ОВА від 06.05.2025 N?1188 на 1 арк. з якої встановлено, що у період з 31.20.2024 по дату видачі довідки ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває;

?Витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.10.2024 року N?305 на 1 арк., яким призупинено грошове забезпечення, нарахування вислуги років та виключено з інших видів забезпечення солдата ОСОБА_4 з 31.10.2024;

?Витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.05.2025 року N?179, яким у зв`язку із самовільним залишенням військової частини солдата ОСОБА_4 сапера розмінування - електрика 3 відділення розмінування 3 взводу розмінування 1 роти розмінування 4 батальйону розмінування військової частини НОМЕР_1 з 29.05.2025 виключено з усіх видів забезпечення та списків військової частини НОМЕР_1 , зупинено нарахування вислуги років;

?Довідку від 30.05.2025 року №1838/15557 з якої встановлено, що ОСОБА_4 грошове забезпечення за жовтень 2024 не нараховувалось;

? Медичну характеристику на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з якої встановлено, що за час проходження військової служби ОСОБА_4 не перебував на стаціонарному лікуванні. 28.05.2025 ОСОБА_4 проведено медичний огляд ВЛК Гарнізонною ВЛК «Військова частина НОМЕР_3 »; діагноз та постанова ВЛК: здоровий. Придатний до військової служби. Медична документація про стан здоров`я до мобілізації не надавалась військовослужбовцем до медичної служби в/ч НОМЕР_1 ;

?Довідку б/д, б/н релігійної організації «Українська церква християн віри євангельської «Голос надії», з якої встановлено, що ОСОБА_4 є членом вказаної релігійної організації, віровчення якої закликає не використовувати зброю проти інших людей, тримати зброю та здійснювати присягу, тобто здійснювати військовий обов`язок.

Згідно ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Дослідивши і проаналізувавши надані суду докази - кожен окремо, відповідно до вимог ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України, та, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_4 повністю доведена наданими та дослідженими судом доказами.

За таких обставин, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що він має бути визнаний відмовником від військової служби з міркувань совісті відповідно до правозахисних стандартів, суд зазначає наступне.

Частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з частинами 1, 2 статті 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- ЄКПЛ) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні стаття 18 Пакту, ні стаття 9 ЄКПЛ прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 ЄКПЛ гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27 жовтня 2009 року, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15 вересня 2016 року, заява № 66899, пункт 36; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (Mushfig Mammadov et Autres c. Azerbaidjan) від 17 жовтня 2019 року, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15, пункт 42).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 ЄКПЛ і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74).

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у статті 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до частини 4 вказаної статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення частини 4 статті 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з частиною 3 статті 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за статтею 9 Конвенції і статтею 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб, вимагається забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, й об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження.

Проте відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів і тверджень близьких осіб (інформацією про публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо) (постанова колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 травня 2024 року, справа № 344/12021/22, провадження № 51-90 км 24)

Крім того, Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду констатував, що можливості заміни військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період закон не передбачає. Відповідно, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку.

Також Верховний Суд вказав, що призов на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що засуджений був зобов`язаний брати до рук зброю, адже він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї. Відповідну позицію Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду висловив у постанові від 13 червня 2024 року по справі №601/2491/22.

Отже, доводи обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що його слід визнати відмовником від військової служби з міркувань совісті відповідно до правозахисних стандартів, є необґрунтованими.

Обвинувачений ОСОБА_4 підлягає покаранню за вчинений злочин. При обранні міри покарання обвинуваченому суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину - злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, є тяжким злочином; а також дані про особу обвинуваченого:

ОСОБА_4 раніше не судимий, на диспансерному наркологічному обліку не перебуває, одружений, має на утриманні дитину 15 років.

Обставин, що відповідно до ст. 66 Кримінального кодексу України, пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставин, що відповідно до ст. 67 Кримінального кодексу України, обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Суд зазначає, що згідно з положеннями статей 50, 65 Кримінального кодексу України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі.

Заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна не застосовувались.

Речові докази в кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання законної сили вироком суду слід залишити тримання під вартою.

Витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 368, 370, 374, 376 КПК України та ст. 65-67, 70, 72 КК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 з 07.05.2025 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання визначити з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання законної сили вироком суду, залишити - тримання під вартою.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з дня отримання нею копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Роз`яснити обвинуваченому, що він має право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. Також роз`яснити обвинуваченому, що він має право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції, якщо кримінальне провадження буде розглядатися цим судом.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області ОСОБА_1