Справа № 991/3154/23
Провадження №11-сс/991/535/25
Слідча суддя ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року місто Київ

Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду в складі колегії суддів:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , подану в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 13.04.2023 про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження № 0000236 від 11.03.2020,

за участю:

особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, - ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

У С Т А Н О В И Л А:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини

Детективи Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) за процесуального керівництва прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі - САП) здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000236 від 11.03.2020.

За версією органу досудового розслідування, у жовтні 2019 року Голова Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) ОСОБА_9 створив злочинну організацію, діями якої протягом жовтня 2019 року - лютого 2022 року керували безпосередньо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також брали участь ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (заступник Голови ФДМУ, перший заступник Голови ФДМУ), ОСОБА_13 , засновник та директор ТОВ «АГРО ГАЗ ТРЕЙДІНГ» ОСОБА_14 , засновник ТОВ «АГРО ГАЗ ТРЕЙДІНГ» ОСОБА_15 , в.о. Голови Правління АТ «Одеський припортовий завод» ОСОБА_16 , в.о. Голови Правління АТ «Одеський припортовий завод» ОСОБА_17 , радник Голови ФДМУ ОСОБА_18 , т.в.о. Голови Правління АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» ОСОБА_19 , а також інші невстановлені особи (на час вирішення питання про арешт майна).

У період з 17.11.2019 до 02.03.2020 ОСОБА_9 , реалізовуючи надані йому Законом України «Про Фонд державного майна України» та іншими актами законодавства України повноваження Голови Фонду всупереч інтересам держави, створивши злочинну організацію, діючи для досягнення протиправних цілей такої злочинної організації, забезпечив призначення в органи управління АТ «Одеський припортовий завод» (далі - АТ «ОПЗ») підконтрольних йому осіб та подальше заволодіння такими особами у складі злочинної організації коштами АТ «ОПЗ» шляхом встановлення договірних відносин між АТ «ОПЗ» та ТОВ «АГРО ГАЗ ТРЕЙДІНГ» (далі - ТОВ «АГТ») на неконкурентних засадах щодо переробки давальницької сировини за заниженими цінами, внаслідок чого за період з травня 2020 по жовтень 2021 року АТ «ОПЗ» втратило фінансові ресурси та отримало збитки на суму 390 970 234,42 грн, а також заволодіння коштами АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - АТ «ОГХК») шляхом умисного укладення учасниками злочинної організації чотирьох контрактів із компанією Belanto trade s.r.o. (Чеська Республіка) та забезпечення відвантаження титанової сировини за заниженою вартістю. Внаслідок таких дій АТ «ОГХК» спричинено збитки на суму 118 337 425,81 грн.

У межах зазначеного кримінального провадження, 22.03.2023 ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, санкція яких передбачає покарання у вигляді конфіскації майна.

За версією органу досудового розслідування, за листопад-грудень 2022 року ОСОБА_9 та його дружина ОСОБА_20 (шлюб укладений 12.01.2000), з метою уникнення можливої конфіскації майна як виду покарання у кримінальному провадженні № 0000236 та приховування майна, отриманого в результаті незаконної діяльності злочинної організації, переписали все належне їм майно на членів сім`ї та довірених осіб, у тому числі автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2018 року випуску, власником якого (на час вирішення питання про арешт майна) є мати ОСОБА_20 - ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2022 укладеному в ТСЦ.

На думку органу досудового розслідування, ОСОБА_7 не є добросовісним набувачем автомобіля, а тому детектив НАБУ звернувся до слідчого судді Вищого антикорупційного суду із клопотанням, в якому просив накласти арешт на майно на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

За результатами розгляду клопотання, слідчий суддя ухвалою від 13.04.2023 наклав арешт на майно, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_7 , із забороною відчуження, розпорядження та користування майном, а саме: автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 (далі - автомобіль).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись з ухвалою слідчого судді від 13.04.2023, адвокат ОСОБА_6 подав до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду апеляційну скаргу.

У першу чергу адвокат просить поновити строк на апеляційне оскарження. Зазначає, що розгляд справи відбувався за відсутності як власника майна, так і його представника. Повний текст оскаржуваного судового рішення його клієнтка отримала 29.07.2025 від детектива НАБУ. До цієї дати ОСОБА_7 не знала про накладення арешту на її майно.

За результатами розгляду апеляційної скарги адвокат просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову про відмову в накладенні арешту на майно ОСОБА_7 .

Узагальнено адвокат посилається на те, що арешт на автомобіль накладено без належних правових підстав, оскільки він був придбаний дружиною ОСОБА_9 до періоду, який охоплює інкриміновану злочинну діяльність, та відчужений на користь матері за кілька місяців до повідомлення про підозру ОСОБА_9 , що виключає зв`язок із приховуванням активів. Договір купівлі-продажу був укладений офіційно в територіальному сервісному центрі МВС за ринковою ціною, після чого нова власниця несла витрати на обслуговування та страхування автомобіля. Доказів фіктивності угоди сторона обвинувачення не надає, а висновок суду ґрунтується лише на факті родинних зв`язків, що суперечить презумпції добросовісності. Поза увагою слідчого судді залишився також факт того, що ОСОБА_7 є 74-річною пенсіонеркою, науковцем і академіком, має законні доходи, проживає переважно в сільській місцевості Київської області, а отже арешт у частині заборони користування автомобілем є надмірним заходом, оскільки для ОСОБА_21 автомобіль є єдиним засобом пересування та забезпечення базових життєвих потреб, включаючи доступ до лікарні, аптек і роботи.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні особа, яка подала апеляційну скаргу, в повному обсязі підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, просила задовольнити. ОСОБА_7 підтримала позицію свого адвоката.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Разом із тим, не заперечувала в частині скасування заборони у користуванні автомобілем.

Мотиви суду

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача щодо суті ухвали слідчого судді та поданої апеляційної скарги, вислухала доводи адвоката, перевірила доводи апеляційної скарги, дослідила матеріали, які надійшли від слідчого судді, та дійшла таких висновків.

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Згідно з ч. 3 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом. Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення, якщо інше не передбачене КПК України (п. 3 ч. 2 ст. 395 цього Кодексу). Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення (абз. 2 ч. 3 ст. 395 цього Кодексу).

Матеріалами судового провадження встановлено, що оскаржувана ухвала слідчого судді постановлена 13.04.2023 та судовий розгляд відбувався без виклику власника майна та/чи його представника. З ухвалою слідчого судді ОСОБА_7 ознайомилася 29.07.2025 та вже 04.08.2025 (понеділок) її представник подав апеляційну скаргу. Матеріали справи не містять інформації про ознайомлення ОСОБА_7 чи її представника з ухвалою слідчого судді або отримання її копії раніше вказаної дати.

Отже, оскільки ОСОБА_7 ознайомилася з ухвалою слідчого судді від 13.04.2023 лише 29.07.2025 та протягом п`яти днів її представник подав апеляційну скаргу, то колегія суддів вважає за можливе поновити строк на апеляційне оскарження.

Щодо доводів апеляційної скарги

Одним із методів державної реакції на порушення, що мають кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (ч. 1 та 2 ст. 131 КПК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається, зокрема з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання (п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України). У цьому разі арешт накладається на майно підозрюваного за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК України).

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються (ч. 1 ст. 59 КК України).

Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання, вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів встановила, що у цьому кримінальному провадженні, 22.03.2023 ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, санкція яких передбачає покарання у вигляді конфіскації майна.

Досліджені матеріали справи у сукупності формують у колегії суддів внутрішнє переконання, що обставини, наведені у клопотанні, мали місце, а до їх вчинення може бути причетний ОСОБА_9 , тому колегія суддів доходить висновку про доведеність органом досудового розслідування обґрунтованості підозри тією мірою, щоб виправдати застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ст. 12, 45 КК України кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 255 та ч. 5 ст. 191 КК України належать до категорії особливо тяжких злочинів, за які передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк до дванадцяти років. До того ж санкціями зазначених статей передбачено додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Тобто, у випадку визнання ОСОБА_9 винуватим за інкримінованими йому злочинами, суд може призначити йому додаткове покарання у виді конфіскації майна.

З долучених до клопотання матеріалів, колегія суддів встановила, що 12.01.2000 ОСОБА_9 та ОСОБА_20 зареєстрували шлюб. Матір`ю ОСОБА_20 є ОСОБА_7 .

01.10.2019 ОСОБА_20 придбала автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , тобто в період перебування у шлюбі з підозрюваним ОСОБА_9 , а отже, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, на кого з них він був зареєстрований. Таким чином, підозрюваний є співвласником зазначеного майна в розумінні норм цивільного законодавства.

Разом з тим, 17.12.2022 ОСОБА_20 продала вказаний автомобіль своїй матері ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає, що укладення договору купівлі-продажу між близькими родичами в зазначених обставинах об`єктивно може викликати сумніви щодо добросовісності набуття. На думку колегії суддів, ОСОБА_9 у такий спосіб намагався уникнути застосування до майна конфіскації як виду покарання у випадку визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень.

Доводи сторони захисту про відсутність правових підстав для накладення арешту на автомобіль, оскільки він був придбаний до початку інкримінованої злочинної діяльності та відчужений за кілька місяців до повідомлення про підозру, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 170 КПК України арешт майна допускається не лише щодо майна, яке безпосередньо набуте злочинним шляхом, але і з метою забезпечення можливості його конфіскації як виду покарання у випадку визнання особи винуватою. У такому разі наявність чи відсутність зв`язку між конкретним об`єктом майна та інкримінованими діяннями не є визначальною, а значення має належність цього майна підозрюваному (обвинуваченому) або його набуття третіми особами з метою уникнення майбутньої конфіскації.

Посилання сторони захисту на офіційність правочину, його реєстрацію в сервісному центрі МВС, сплату ринкової ціни та подальше користування транспортним засобом, не спростовують вищенаведених обставин і не виключають можливості визнання договору удаваним або спрямованим на уникнення можливої конфіскації майна підозрюваного.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи сторони захисту зводяться до оцінки обставин, які можуть бути предметом окремого цивільного спору, проте не спростовують обґрунтованості ухвали слідчого судді про арешт майна, оскільки наявні фактичні підстави вважати, що правочин між ОСОБА_20 та ОСОБА_7 був укладений з метою приховування активів підозрюваного ОСОБА_9 від можливої конфіскації.

При цьому, варто зазначити, що на цьому етапі провадження ані слідчий суддя, ані колегія суддів, не вирішує питання дійсності чи недійсності правочину, а лише оцінює ймовірність того, що майно може бути предметом майбутньої конфіскації. Саме встановлена сукупність фактичних обставин, що свідчать про ймовірність застосування конфіскації майна, є достатньою підставою для накладення арешту, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України.

Разом із тим, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 є 74-річною пенсіонеркою, науковцем і академіком, має законні доходи, проживає переважно в сільській місцевості Київської області, а автомобіль є для неї єдиним засобом пересування та забезпечення базових життєвих потреб, зокрема для поїздок до лікарні, аптек і місця роботи.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що заборона користування автомобілем є надмірним обмеженням права власності та не є необхідною для досягнення мети арешту.

Прокурор у судовому засіданні не заперечував щодо скасування арешту в цій частині.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування ухвали слідчого судді в частині заборони ОСОБА_7 користуватися автомобілем, залишивши в решті накладений арешт без змін.

Керуючись ст. 309, 376, 395, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 13.04.2023 задовольнити, строк поновити.

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 13.04.2023 скасувати в частині заборони ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , у користуванні автомобілем марки TOYOTA CAMRY, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні цієї частини клопотання.

У решті ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 13.04.2023 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4