БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1438/25
Провадження № 1-кп/730/20/2026
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2026 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000142 від 05.09.2025, з обвинувальним актом від 30.09.2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Борзна Борзнянського району Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого без реєстрації на території України за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Борзнянського районного суду від 09.09.2025 за ч. 1 ст. 249; ст. 395 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ч. 185; ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 309 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово судимим, у тому числі за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та в період не погашеної у встановленому порядку судимості вчинив нові кримінальні правопорушення.

Так, 05.09.2025 близько 10:20 години (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_4 , перебуваючи на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_2 , помітив належний ОСОБА_5 велосипед «Flint Discovery 24 рама 13» світлого кольору, вартістю 7227 гривень 20 копійок, який був залишений останнім без нагляду біля під`їзду вказаного багатоквартирного будинку. У цей час у ОСОБА_4 виник умисел на викрадення чужого майна (крадіжку), реалізуючи який, він підійшов до вказаного велосипеда та таємно від оточуючих шляхом вільного доступу, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи повторно, діючи в умовах воєнного стану, що введений на території України відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово був продовжений та діє на даний час, вчинив крадіжку зазначеного велосипеду, після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд, направившись з вказаним велосипедом до місця свого проживання, що за адресою АДРЕСА_1 . Своїми умисними та протиправними діями ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 7227,20 грн.

Крім того, 05.09.2025 у денний час (точні дата та час досудовим розслідування не встановлено) ОСОБА_4 , перебуваючи на території міського сміттєзвалища, що у м. Борзна Борзнянської територіальної громади Ніжинського району Чернігівської області, знайшов рюкзак з вмістом в ньому 42 патронів, які забрав собі, вирішивши перенести до місця свого проживання, що за адресою АДРЕСА_1 , таким чином придбав бойові припаси без передбаченого законом дозволу. У подальшому 06.09.2025 в ході проведення огляду місця події ОСОБА_4 в присутності двох понятих видав 42 предмети, що візуально сході на набої до нарізної вогнепальної зброї, та які були вилучені працівниками поліції. Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/125-25/12282-БЛ від 09.09.2025 вилучені у ОСОБА_4 31 патрон з 42 є бойовими проміжними патронами з кулями зі сталевими сердечниками, 11 патронів з 42 є бойовими проміжними патронами з трасуючими кулями. Патрони являються боєприпасами калібру 5,45-мм (5,45х39), являються придатними до стрільби та призначені для стрільби з автоматів, ручних кулеметів.

Крім того, 06.09.2025 у денний час (точні дата та час досудовим розслідування не встановлено) ОСОБА_4 , перебуваючи, на території міського сміттєзвалища, що у м. Борзна Борзнянської територіальної громади Ніжинського району Чернігівської області, знайшов рюкзак з вмістом в ньому полімерного пакету з подрібненою речовиною рослинного походження, який забрав собі, таким чином незаконно, без мети збуту придбав неустановлену кількість особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу, після чого незаконно без мети збуту перевозив його до власного господарства, що за адресою АДРЕСА_1 , коли був зупинений працівниками поліції. У подальшому 06.09.2025 в ході проведення огляду місця події ОСОБА_4 в присутності двох понятих видавпрацівникам поліції подрібнену речовину рослинного походження, та яка була вилучена працівниками поліції. Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/125-25/12289-НЗПРАП від 10.09.2025 вилучена у ОСОБА_4 подрібнена речовина рослинного походження є наркотичним засобом, обіг якого обмежено, канабісом, масою 13,509г.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини їх вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, указав, що дійсно, 05.09.2025, перебуваючи на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку, що за адресою м. Борзна, вул. Незалежності, буд. 7-А, помітив велосипед, який він вирішив викрасти, оскільки поруч нікого не було. У подальшому вказаний велосипед вилучили працівники поліції та повернули потерпілому. Також, перебуваючи, на території міського сміттєзвалища, що у м. Борзна, він знайшов рюкзак з вмістом в ньому 42 патронів, які забрав собі. У подальшому набої було вилучено працівниками поліції. Також, перебуваючи, на території міського сміттєзвалища, що у м. Борзна Борзнянської громади, знайшов рюкзак з вмістом в ньому коноплі. Вирішив її залишити собі. Щодо вчиненого кається, розуміє, що вчинив неправильно, висновки зробив, просить суворо не карати. Не оскаржує кількість вилучених набоїв та масу наркотичного засобу. Також не оскаржує вартість викраденого майна.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення обвинувачений просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Потерпілий в судове засідання не з`явився, надав суду заяву у якій просив розглянути справу у його відсутність, претензій до обвинуваченого немає.

Відповідно, суд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ч. 185; ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 309 КК України, за обставин, встановлених судом.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 4 ч. 185; ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 309 КК України, оскільки він вчинив незаконне придбання, носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу; незаконне придбання, зберігання наркотичного засобу, без мети збуту; таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене повторно, вчинену в умовах воєнного стану.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, тобто розкриттю злочину.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення злочину повторно та рецидив злочинів.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, однак не зареєстрований на території України, стан здоров`я обвинуваченого, згідно наданої суду характеристики характеризується негативно, позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та яка наполягає на реальному позбавлені волі, думку потерпілого, який претензій до обвинуваченого немає, те, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, вчиняє нові злочини у невеликий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, вперто не бажає ставати на шлях виправлення, відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме: їх класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання, в межах санкцій, передбачених ч. 4 ч. 185; ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 309 КК України.

Одночасно суд враховує й посткримінальну поведінку обвинуваченого, який неодноразово до суду не з`являвся, або з`являвся у стані алкогольного сп`яніння. Щодо останнього суд вимушений був також застосовувати примусовий привід, який не було виконано через відсутність обвинуваченого за місцем проживання.

Також, не залишається для суду поза зором і те, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, що судом оцінюється як характеризуюча обставина, те, що він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, у тому числі й за ст. 130 КУпАП, що відноситься до тяжких правопорушень, а також те, що нові злочини, за якими останній обвинувачується у цій справі, ОСОБА_4 вчинив у той період, коли щодо нього перебувала справа вже на розгляді в суді та по якій 09.09.2025 року винесено вирок.

Усе вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_4 свідомо не бажає ставати на шлях виправлення, висновків не робить, легковажно розраховуючи на відсутність покарання.

Визначаючи міру покарання обвинуваченому, суд виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, оцінюючи усі обставини справи та особу обвинувачуваного та вважає за необхідно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, тобто виключно в умовах ізоляції від суспільства, оскільки саме таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

У рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 у справі № 161/7253/18).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Крім того, судом встановлено, що обвинувачений вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення до постановлення вироку Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09.09.2025, відповідно до якого ОСОБА_4 було визнано винуватим за ст. 395; ч. 1 ст. 249 КК України, та призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.

Злочини, що є предметом розгляду цієї справи, ОСОБА_4 вчинив 05-06.09.2025.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

Причому, судом встановлено, що за вироком Борзнянського районного суду від 09.09.2025, яким обвинуваченого засуджено за ч. 1 ст. 249; ст. 395 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі, ОСОБА_4 не відбув покарання взагалі, оскільки останній ухиляється від явки до виправного центру.

Підстав для застосування ст. 69, 75 КК суд не убачає.

Відповідно до частини 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України з обвинуваченого належить стягнути на користь Державного бюджету України процесуальні витрати на залучення експерта.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Цивільний позов не заявлений.

Також, суд враховує, що згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема «рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження», у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили».

Суд враховує, що різниця між пунктами а) та с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що ці пункти визначають різний правовий характер, різні підстави, різні вимоги до рішення про тримання під вартою.

Пункт а) вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання. Пункт с) вимагає розумної підозри, наявності ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи. Крім того, для затримання за пунктом с) передбачаються спеціальні гарантії частини 3 статті 5 Конвенції. Також гарантії частини 4 статті 5 Конвенції мають дуже обмежене застосування до пункту а).

За правом багатьох країн затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 §1 а), в якій не зазначається про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні (правова позиція, викладена у рішенні «Monnel and Morris v. the United Kingdom», заяви № 9562/81 та 9818/82, від 02 березня 1987).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява № 5425/11, від 04 червня 2015).

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6 (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява 2122/64, від 27 червня 1968).

Отже, незважаючи на те, що за законодавством України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законної сили, з погляду статті 5 Конвенції воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт а): законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Відповідно немає необхідності у будь-якому клопотанні при вирішення питання запобіжного заходу на цій стадії, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами; немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку: розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду; обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, тому тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, в той час, як ст. 197 КПК України передбачає не строк тримання під вартою, а строк дії відповідної ухвали, після якого вона втрачає силу, а тому вирок діє протягом строку покарання, якщо не скасований. Обґрунтованість вироку не стосується законності тримання під вартою, навіть у разі його скасування, тримання під вартою на його підставі буде законним, у тому числі з погляду статті 5 Конвенції.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, отже, з метою виконання вироку та запобіганню спробам засудженого ухилитися від відбуття покарання, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, до набрання вироком законної сили ОСОБА_4 слід взяти під варту в залі суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185; ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання за:

- ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;

- ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки;

- ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Згідно ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, остаточне покарання ОСОБА_4 призначити у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань за вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 09.09.2025, та за даним вироком, остаточно визначити ОСОБА_4 покарання у виді 7 років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили з метою його виконання ОСОБА_4 взяти під варту в залі суду негайно.

Початок строку відбуття покарання засудженому ОСОБА_4 рахувати з моменту його фактичного затримання - взяття під варту в залі суду, а саме з 20.01.2026.

Речові докази по справі: білий велосипед марки «Flint Discovery рама 13», який передано на зберігання володільцю ОСОБА_5 , залишити останньому за належністю; коноплю в полімерному пакеті прозорого кольору, яка поміщена до спец. пакету PSP № 2110380, місце зберігання - місце зберігання кімната зберігання речових доказів ВП № 3 (м. Борзна) знищити; 42 патрони, які поміщено до спец пакету СRI1149896, місце зберігання - кімната зберігання речових доказів ВП № 3 (м. Борзна) - звернути в дохід держави та передати на користь Збройних сил України, цифрові носії інформації зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати: 1 337,10 грн. на проведення судової товарознавчої експертизи (висновок експерта № СЕ-19/125-25/12286-ТВ від 17.05.2025), 3 119,90 грн. на проведення судової експертизи зброї (висновок експерта № СЕ-19/125-25/12282-БЛ від 09.09.2025), 1 782,80 грн. на проведення експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів (висновок експерта № -19/125-25/12289-НЗПРАП від 10.09.2025).

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1