Справа № 158/2389/24
Провадження № 1-кп/0158/32/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду м. Ківерці кримінальне провадження № 0000382 від 24.04.2025 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Бодячів, Луцького району Волинської області, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, працюючого вантажником Ківерцівського ВУЖКГ, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И В

23 квітня 2024 року, близько 22 години 30 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи на вул. Яблунева у м. Ківерці, навпроти будинку №28А, будучи в стані алкогольного сп`яніння, під час словесного конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, умисно наніс не менше 2-х ударів палицею та руками в область голови та тіла ОСОБА_6 , внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми у вигляді лінійного перелому лівої скроневої та тім`яної кісток з геморагічними напластуваннями в скроневих ділянках з обох сторін (більше виражених зліва), субдороїдальним крововиливом та забоєм головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Крім того, 06 червня 2024 року, близько 02 години 50 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи в житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, протиправно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету незаконного збагачення, діючи в умовах воєнного стану, відповідно до Закону України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» зі змінами, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_6 , що виразилось у нанесенні не менше 3-х ударів кулаками рук по голові та шиї, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-шкірного крововиливу на задній поверхні шиї та садно в правій скроневій ділянці, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, відкрито викрав мобільний телефон марки «Honor», моделі «6С Pro (JMM-L22)», вартістю 1563 гривні 33 копійки, який знаходився у кишені потерпілого ОСОБА_6 , чим завдав останньому збитків на вказану суму.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні вину у інкримінованих кримінальних правопорушеннях не визнав. Зокрема, факт нанесення будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому заперечив. Водночас, підтвердив, що частково був свідком бійки між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , яку інкримінують йому, та виконував роль особи, яка намагалась розборонити учасників конфлікту. Впродовж слухання справи, неодноразово надавав суду показання, що суперечили один одному, а саме: щодо часу події; мотивів, що їй передували; локалізації нанесення тілесних ушкоджень; способу нанесення таких.

На уточнюючі запитання суду щодо визнання ним вини на досудовому розслідуванні та чітке відтворення подій під час проведення слідчих експериментів, пояснив, що вирішив визнати свою винуватість, тобто взяти на себе вину іншої особи (рідного дядька - ОСОБА_7 ), оскільки, з огляду на наявність певних психічних розладів, судом може бути призначене йому покарання не пов`язане із реальним позбавленням волі, а із застосуванням примусових заходів медичного характеру.

Обвинувачення за ч. 4 ст.186 КК України на початку слухання справи не визнавав. В подальшому, позиція була змінена: при допиті, в судових дебатах та останньому слові наголошував на визнання вини в частині заволодіння мобільним телефоном потерпілого, однак, нанесення будь-яких тілесних ушкоджень, що інкримінуються у формулюванні обвинувачення за ч.4 ст.186 КК України - заперечив повністю, вказавши, що такі наносив ОСОБА_8 ( надалі - свідок по справі).

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 просив виправдати його підзахисного за відсутністю доказів, що прямо стверджують про його винуватість.

Наголосив, що обвинувачений взяв на себе вину іншої особи - рідного дядька - ОСОБА_7 , оскільки, знаючи, що має певні психічні захворювання, розумів, що судом не може бути призначена сувора міра покарання, а виключно застосування примусових заходів медичного характеру.

Заволодіння мобільним телефоном потерпілого просив суд сприймати не як реальне вчинення злочину, а спосіб залагодження конфліктної ситуації між обвинуваченим та потерпілим.

У випадку, якщо суд дійде висновку про винуватість його підзахисного у інкримінованих правопорушеннях, просив врахувати висновок стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 11.06.2025 року в частині встановлення експертом даних про те, що ОСОБА_4 «….виявляє легку розумову відсталість…», що, на думку адвоката, може свідчити про певне нерозуміння адекватності своїх дій, та з врахуванням положень ст.69, 69-1 КК України призначити покарання у виді застосування примусових заходів медичного характеру із поміщенням до спецустанови - лікувального закладу.

Незважаючи на часткове визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та невизнання за ч. 1 ст. 121 КК України за обставин, викладених у обвинувальному акті, його винуватість підтверджується показаннями, наданими в судовому засіданні потерпілого, свідків та письмовими доказами, яким суд надав ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 суду пояснив, що 23 квітня 2024 року у вечірню пору доби на прилеглій території власного домоволодіння, ОСОБА_4 наніс йому тілесні ушкодження дерев`яною палицею, в результаті чого, він втратив свідомість та був госпіталізований до медичного закладу. Не заперечив, що під час бійки були присутні свідок ОСОБА_9 , ОСОБА_7 . Однак не може чітко вказати про їх причетність до вчинення злочину за фактом його побиття.

Просив врахувати, що ОСОБА_4 , будучи у статусі підозрюваного (до взяття під варту), неодноразово погрожував йому фізичною розправою; просив забрати заяву з органів поліції про вчинення кримінального правопорушення.

За фактом грабежу, поєднаного з насильством, суду пояснив, що орієнтовно 06 червня 2024 року в нічну пору доби, перебуваючи за місцем свого проживання, до його помешкання увірвався обвинувачений та інша особа на ім`я ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 - свідок), які перебували у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_4 погрожував фізичною розправою та вимагав забрати заяву з органів поліції за фактом вчинення ним кримінального правопорушення - побиття потерпілого.

Деталізував, що ОСОБА_4 наносив удари кулаками по щоках; ОСОБА_10 лише душив, не надаючи можливості чинити опір обвинуваченому.

Підтвердив, що мобільним телефоном заволодів саме ОСОБА_4 , утримуючи такий в кишені штанів та висловивши умови повернення - відкликання заяви про вчинення злочину.

Наполягав на призначення суворої міри покарання, оскільки за час досудового розслідування та слухання справи в суді, неодноразово отримував погрози від ОСОБА_4 та боявся за свою безпеку.

Свідок ОСОБА_7 (рідний дядько обвинуваченого), будучи судом повідомлений про положення ст. 63 Конституції України, суду пояснив, що був очевидним свідком, як його племінник - ОСОБА_4 наносив удари дерев`яною палицею потерпілому, в результаті чого останній втратив свідомість та був госпіталізований до медичного закладу. Зауважив, що намагався зупинити обвинуваченого, оскільки удари були надто жорстокими. Чітку кількість дарів не міг вказати, однак ствердив, що таких було декілька.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 (племінник потерпілого), будучи судом повідомлений про положення ст. 63 Конституції України, суду вказав, що був свідком події 2024 року (точної дати не пам`ятає), за фактом нічного візиту ОСОБА_4 та іншої невідомої йому особи до їх помешкання (проживали разом). Чітко вказав, що саме обвинувачений відібрав мобільний телефон потерпілого, поклавши у кишеню штанів та обіцяв повернути виключно у разі відкликання заяви з органів поліції. Свідком інших подій не був.

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що був очевидцем бійки за адресою проживання ОСОБА_6 у квітні 2024 року. Однак, чітко вказати хто наносив удари, у кого була в руках палиця - суду повідомити не зміг.

Суд вважає показання потерпілого, свідків, чіткими, логічними та такими, що об`єктивно в цілому і з висвітленням деталей відтворюють події не в завуальованому, а максимально наближеному до реальності вигляді, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються іншими зібраними досудовим слідством та перевіреними в судовому засіданні доказами.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом кримінально-процесуального закону до предмета показань свідка належать обставини, що мають пряме чи опосередковане відношення до події кримінального правопорушення, форми вини, наслідків кримінального правопорушення, даних, що належать до показань інших свідків, експертів, їх висновків, понятих і інших учасників процесу, відомості про факти, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого та взаємовідносини свідка з ними і з потерпілим. Знання характеру цих взаємовідносин (нормальні, дружні, родинні, ворожі, неприязні, відсутні будь-які відносини, оскільки бачив (чув) вперше, тощо) дозволить дати правильну оцінку відповідних показань, висновків і процесуальних дій указаних осіб.

Надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_7 (рідний дядько обвинуваченого), суд вертає увагу на ту обставину, що він є рідною особою по відношенню до обвинуваченого, та, у відповідності до ст. 63 Конституції України (було роз`яснено судом), міг скористатись правом не свідчити проти себе та близької особи, однак, самостійно виявив бажання свідчити перед судом, надавши ті показання, які вважав за необхідне, зокрема, у даному випадку це викривальні свідчення, що свідчать про причетність обвинуваченого до вчинення правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України.

Твердження обвинуваченого та захисника про ймовірне оговорення ОСОБА_4 з огляду на можливе уникнення ОСОБА_7 причетності до вчинення цього ж злочину, з врахуванням попередніх судимостей, суд вважає голослівними та такими, що не підтверджено будь-якими належними та допустимими доказами.

Окрім того, суд при розгляді кримінального провадження та винесення вироку, оцінює усі докази в сукупності.

З досліджених у порядку ст. ст. 358, 359 КПК України у судовому засіданні документів та відеозаписів, судом встановлено наступне.

Згідно протоколу огляду місця події від 23.04.2024 року, з фототаблицями до нього, за участі понятих було оглянуто ділянку дороги, що знаходиться навпроти домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . В ході проведення даної слідчої дії, на асфальтно-бетонному покритті була виявлена речовина бурого кольору, ззовні схожа на кров. (т.1, а.с.100-107).

Протокол проведення слідчого експерименту від 25.04.2024 року за участю ОСОБА_4 , містить дані чіткого відтворення обвинуваченим подій 23 квітня 2024 року з визнавальними показаннями та деталізацією останнім нанесення двох ударів палицею в область голови потерпілого, коли той перебував у лежачому положенні (т.1, а.с. 108-110).

З огляду на вказаний доказ, суд не бере до уваги доводи обвинуваченого та захисника щодо ймовірного взяття ОСОБА_4 вини на себе іншої особи, оскільки, аналізуючи запис слідчого експерименту, обвинувачений чітко відтворив реальну картину подій, надаючи визнавальні покази. Особа ж непричетна до вчинення злочину, враховуючи людський фактор, сумнівалась би у відтворені тих чи інших деталей.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 25.04.2024 року за участю свідка ОСОБА_9 , останній детально розповів про події, які мали місце 23.04.2024 року та підтвердив факт нанесення ОСОБА_4 двох ударів палицею по голові потерпілого, який перебував у лежачому положенні (т.1, а.с.111-114). Вказані обставини свідок ОСОБА_9 підтвердив і в судовому засіданні.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 25.04.2024 року за участю свідка ОСОБА_7 , останній детально розповів про події, які мали місце 23.04.2024 року та підтвердив факт нанесення ОСОБА_4 удару палицею по голові потерпілого (т.1, а.с.111-114). Вказані обставини свідок ОСОБА_7 підтвердив і в судовому засіданні.

Досліджений у судовому засіданні протокол проведення слідчого експерименту від 09.05.2024 року, відповідно до якого потерпілий відтворив чітку картину подій 23.04.2024 року та підтвердив нанесення йому ОСОБА_4 ударів палицею в частину голови (т.1, а.с.119-123).

Відповідно до висновку експерта № 449 від 12.07.2024 року, у ОСОБА_6 були виявлені тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма у вигляді лінійного перелому лівої скроневої та тім`яної кісток з геморагічними напластуваннями в скроневих ділянках з обох сторін (більше виражених зліва), субдороїдальним крововиливом та забоєм головного мозку. Вказані тілесні ушкодження відносились до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Експертом не виключалась можливість виникнення виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень в час, вказаний у постанові та в медичній документації, а саме 23.04.2024 року. Водночас, експертом виключалась можливість виникнення усього їх комплексу під час падіння з висоти власного розросту (т.1, а.с. 124-126).

Вказані докази суд вважає належними та допустимими, з огляду на положення ст. 84,86 КПК України; такими, що чітко підтверджують винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Інших доказів, які б спростовували версію обвинувачення, стороною захисту у даному кримінальному провадженні, суду надано не було. Твердження обвинуваченого та адвоката на непричетність ОСОБА_4 до вчинення інкримінованого правопорушення, суд вважає недоведеними та такими, що свідчать про можливе уникнення відповідальності.

Щодо обвинувачення за ч.4 ст.186 КК України.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 06.06.2024 року, від ОСОБА_6 прийнято усну заяву про те, що 06.06.2024 року близько 02 год. 40 хв. ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою викрадення чужого майна, зайшовши в будинок за адресою: АДРЕСА_2 , викрав мобільний телефон сірого кольору з сім-картою оператора № НОМЕР_1 , внаслідок чого спричинив потерпілому майнову шкоду на суму 2000 грн. (т.1, а.с.130).

Згідно протоколу огляду місця події від 06.06.2024 року з фототаблицями до нього - проведено огляд території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.131-140).

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 16.07.2024 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , останній детально розповів про події, які мали місце 06.06.2024 року щодо нанесення ОСОБА_4 йому тілесних ушкоджень та викрадення мобільного телефону (т.1, а.с.141-145).

Відповідно до висновку експерта № 380 від 10.06.2024 року, за наслідками події 06.06.2024 року у ОСОБА_6 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-шкірного крововиливу на задній поверхні шиї та садно в правій скроневій ділянці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Експерт чітко вказав, що виникнення вищевказаних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту - малоймовірно; такі виникли від травмуючої дії тупих предметів, цілком можливо при обставинах та в час, вказаних обстежуваним та в постанові (т. 1 а.с.146).

Протокол проведення слідчого експерименту від 16.07.2024 року за участю свідка ОСОБА_12 містить доказ нанесення саме ОСОБА_4 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 та викрадення мобільного телефону за фактом події 06.06.2024 року (т.1, а.с.147-150).

Протокол проведення слідчого експерименту від 18.07.2024 року з фототаблицями до нього, за участю свідка ОСОБА_13 містить аналогічний доказ (т.1, а.с.151-155).

Факт викрадення у ОСОБА_6 мобільного телефону також підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 18.07.2024 року за участю ОСОБА_4 (т.1 а.с.156-159).

Згідно висновку експерта № СЕ-19/103-24/7763ТВ від 13.06.2024 року, ринкова вартість бувшого у користуванні мобільного телефону марки «Honor» модель «6CPro (JMM-L22), на момент його викрадення, тобто станом на 06.06.2024 року, складала 1563,33 (одна тисяча п`ятсот шістдесят три) 33 коп. (т.1, а.с.160-165).

Аналізуючи вищевикладені докази в сукупності з показаннями потерпілого та свідків, суд вважає, що такі надають суду можливість чітко оцінити реальну картину подій 06.06.2024 року та прийти до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України кожен доказ повинен бути оцінений з точки зору належності, допустимості і достовірності, а в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Статтею 85 КПК України регламентовано, що належність доказів відображає положення про те, що на підставі цих даних установлюється наявність чи відсутність фактів і обставин, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Відповідно до ст.86 КПК України допустимість доказів означає отримання фактичних даних у встановленому законом порядку.

Щодо ознаки достовірності доказів, то вона закладена у розумінні фактичних даних як правдивих відомостей. Під достатністю слід розуміти сукупність належних та допустимих фактичних даних, які у своїй єдності забезпечують відображення всіх елементів предмета доказування та приводять до висновку про доведеність (недоведеність) обставин кримінального провадження, тоді як критерій взаємопов`язаності слід розглядати з тієї позиції, що докази не повинні суперечити один одному чи створювати неоднозначне уявлення про ті чи інші факти.

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, відповідно до ст.94 КПК України, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В своїх рішеннях «Ірландія проти Сполучного Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів, суд як правило, застосовує критерій доведення вини «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співвідношення достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Судом встановлено, що досліджені в ході судового розгляду докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведеності вини у його вчиненні. Об`єктивних підстав ставити під сумнів будь-який доказ, у суду немає.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про повну доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4. ст. 186 КК України, - у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння та у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до якого покарання призначається в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

В силу ст. 12 КК України кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 відносять до категорії тяжких злочинів.

При призначенні покарання суд враховує особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем роботи - позитивно (т.1, а.с.169, 170, 171).

Відповідно до повідомлення КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради № 4739/2-06.24 від 08.05.2024 року, ОСОБА_4 , 2000 року народження звертався за медичною допомогою до лікаря-психіатра з 2004 року з діагнозом «Легка розумова відсталість з поведінковими розладами». Документальних даних про звернення ОСОБА_4 до лікаря-нарколога - не встановлено (т.1, а.с.172).

До обставин, що пом`якшують покарання, у відповідності до ст.66 КК України, суд відносить активне сприяння у розкритті злочину, оскільки, аналізуючи докази, отримані на досудовому розслідуванні та досліджені в судовому процесі безпосередньо, вбачається надання обвинуваченим визнавальних показів, які й надали можливість слідству здійснити швидке розкриття злочину з направленням справи до суду з обвинувальним актом у стислі терміни.

Водночас, суд вважає, помилковим твердження прокурора в обвинувальному акті про пом`якшуючу обставину - щире каяття обвинуваченого, оскільки усвідомлення обвинуваченим осуду своєї поведінки повинно відслідковуватись не лише протягом досудового розслідування, а й під час слухання справи по суті.

Однак, аналізуючи судові процеси, суд звертає увагу, що як позиція обвинуваченого, так і версія захисника, зводились до того аби суд врахував психічні захворювання обвинуваченого, як можливість уникнути/пом`якшити покарання. Такий факт, на переконання суду, не може свідчити про щире каяття, як про обставину, зазначену прокурором у обвинувальному акті.

Обставиною, яка у відповідності до ст. 67 КК України, обтяжує покарання суд, відносить - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Надаючи оцінку експертним висновкам, суд зазначає наступне.

Під час проведення досудового розслідування було призначено проведення судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_4 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 139 від 14.05.2024 року, ОСОБА_4 на час вчинення інкримінованих йому діянь страждав на легку розумову відсталість (легку дебільність) з декомпенсацією емоційно-вольової нестійкості, внаслідок чого міг усвідомлювати свої дії , однак повною мірою не міг керувати ними (т.1,а.с.167 - зворот).

Експерт прийшов до висновку, що ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку (а.с. т.1, 167-зворот).

Водночас, сторона захисту, під час слухання справи заявила клопотання про проведення повторної судово-психіатричної експертизи, оскільки при проведенні першої участь ОСОБА_4 не була забезпечена: експерт здійснював дослідження виключно за письмовими матеріалами, наданими слідством (т.1,а.с.166-зворот; п.16, 18). Задля усунення сумнівів, авдвокат вважав за необхідність призначення повторної експертизи.

За наслідками розгляду клопотання, судом було ухвалено рішення про призначення повторної експертизи із поміщенням обвинуваченого до медичного спецзакладу задля проведення детального дослідження.

За наслідками, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 38, наданого на виконання ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 14.04.2025 року, ОСОБА_4 як на час інкримінованих йому дій, так і на час проведення експертизи (червень 2025 року) психічними захворюваннями не страждав, виявляв легку розумову відсталість, однак міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (т.2, а.с.123, п.23). Експертом констатовано, що ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру не потребує.

Такий доказ спростовує позицію обвинуваченого та захисника щодо призначення покарання у виді застосування примусових заходів медичного характеру.

Твердження захисника про «виявлення ОСОБА_4 легкої розумової відсталості» як на підставу застосування примусових заходів медичного характеру, судом не береться до уваги та сприймається як спосіб можливого уникнення відповідальності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує думку потерпілого, який настоював на суворій мірі покарання. Однак, зазначає, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Заслухавши думку прокурора, який просив врахувати суспільну небезпечність злочину та призначити реальну міру покарання з врахуванням положень ст. 70 КК України у виді 8 (восьми) років 6 (шести) місяців позбавлення волі; обвинуваченого, який як в судових дебатах, так і в останньому слові вину, окрім заволодіння мобільним телефоном потерпілого не визнавав та просив суд надати можливість пройти лікування у відповідному медичному закладі; захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 , який просив виправдати його підзахисного; враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч. 2 ст. 50 КК України, вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій статей за якими він обвинувачується.

На думку суду, саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.

Вказана позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело. Зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.69 України, про які (у випадку засудження обвинуваченого) наголошував захисник, оскільки відсутні аргументовані дані щодо застосування вказаної норми КПК України з огляду на вищевикладені обставини справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, судові витрати у справі, пов`язані із залученням експерта для проведення екпертиз на суму 1514,56 грн., підлягають стягненню з ОСОБА_4 в дохід держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, підлягають скасуванню арешти, накладені ухвалами слідчих суддів Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.05.2024 року та 11.06.2024 року.

Долю речових доказів вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Цивільний позов заявлено не було.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 тримання під вартою - залишити без змін до вступу вироку в законну силу.

На підставі наведеного, керуючись ч. 15 ст. 615, ст. ст. 373, 374 КПК України, суд -

У Х В А Л И В

Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 121 КК України - у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 186 КК України - у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України, ОСОБА_4 у строк покарання зарахувати період його перебування під дією запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, починаючи з 26.04.2024 року по 05.06.2024 року включно, у співвідношенні три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Зарахувати ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. 72 КК України, в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 24.04.2024 по 25.04.2024 року та з 06.06.2024 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 тримання під вартою - залишити без змін до вступу вироку в законну силу.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експерта для проведення судової товарознавчої експертизи сумі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) гривень 56 коп.

Арешти, накладені ухвалами слідчих суддів Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.05.2024 року та 11.06.2024 року - скасувати.

Речові докази: змив РБК та контрольний змив із дерев`яної палиці; змив ГІЖР та контрольний змив із дерев`яної палиці; змив РБК та контрольний змив із асфальтного покриття, дерев`яну палицю зі слідами РБК, дерев`яну палиця та металевий штиль, штани чоловічі зеленого кольору, балонова чоловіча куртка типу жилетка зеленого кольору, чоловічі кросівки 43 розміру з білою підошвою і синього кольору, які передані на зберігання до камери зберігання ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області - знищити;

- мобільний телефон марки «Honor», золотистого кольору, чохол чорного кольору типу книжечка, карта до сім-карти із номером НОМЕР_2 , який переданий на зберігання до камери зберігання ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області - повернути власнику ОСОБА_6 .

- мобільний телефон марки Xiaomi Redmi 9S, IMEI: НОМЕР_3 із сім картою оператора телекомунікаційного зв`язку ВФ «Україна» НОМЕР_4 , який переданий на зберігання до камери зберігання ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області - повернути власнику ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Ківерцівський районний суд.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ківерцівського районного суду ОСОБА_1