КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1448/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна Товариства з обмеженою відповідальністю «ІКАР-ЛЮКС» - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 19 листопада 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001987, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2025 року,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 19 листопада 2025 року задоволено клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001987 від 27.09.2025 року.

Накладено у кримінальному провадженні № 0001987, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2025, арешт на групу нежилих приміщень 108, загальною площею 262,2 кв.м., за адресою: м. Київ, пр. В. Порика, 3, які на праві власності належать товариству з обмеженою відповідальністю «Ікар-Люкс» з встановленням заборони користування та відчуження.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ТОВ «ІКАР-ЛЮКС» - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на подання апеляційної скарги на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 19.11.2025, скасувати арешт, накладений ухвалою від 19.11.2025 у справі №758/16953/25 на групу нежилих приміщень 108, загальною площею 262,2 кв.м., за адресою: м. Київ, пр. В. Порика, 3, які на праві власності належать товариству з обмеженою відповідальністю «ІКАР-ЛЮКС», та постановити нову ухвалу, якою клопотання Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 про накладення арешту залишити без задоволення.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує на те, що заборона права користування та розпорядження є втручанням в законне володіння власника та позбавлення його права користування та розпорядження належним йому майном, що є обмеженням конституційних прав їх власників. При цьому, матеріали провадження не містять об`єктивно з`ясованих обставин, які б підтверджували вчинення кримінального правопорушення з використанням зазначеного нерухомого майна.

Також зазначає, що відсутні докази доведення тих обставин, що у вказаному приміщенні здійснюється діяльність з проведення азартних ігор, а також відсутні докази наявності в них ігрових автоматів. Зауважує на тому, що в оскаржуваній ухвалі суду вказано про нібито вилучення ряду комп`ютерної техніки, але не вказано про вилучення ігрових автоматів. Більше того, доказів того, що в даному приміщенні проводить нібито незаконну діяльність саме власник приміщення, також не вказано та не виявлено. Не спростовується і оскаржуваною ухвалою те, що власник приміщень ніякого відношення до ігрових автоматів та іншої комп`ютерної техніки, яка була вилучена, не має.

Власник приміщень ніякого відношення до вказаного кримінального провадження не має, оскільки жодному із працівників та/або директору ТОВ «ІКАР-ЛЮКС» ні підозри, ні обвинувачення пред`явлено не було.

Слід зауважити на тому, що фактично накладення арешту на нежилі приміщення власника із забороною користуватися та розпоряджатися таким майном є фактичним втручанням в господарську діяльність та перешкоджанням її ведення, оскільки згідно договору оренди нежитлових приміщень №240301/ПО від 01.03.2024 року дані групи приміщень № 108 за адресою: місто Київ, проспект Василя Порика, 3, загальною площею 262,2 кв.м. були здані в оренду ТОВ «БТІ-СТОЛИЦЯ».

Згідно п. 1.3 Договору оренди нежитлових приміщень №24030110 від 01.03.2024 року вказано, що метою оренди є розміщення Орендарем на об`єкті оренди офісу або торгівельних площ для здійснення своєї господарської діяльності.

Зважаючи на викладене та з урахуванням того, що дана група приміщень на підставі договору оренди надається в оренду третій особі для ведення господарської діяльності, зважаючи на відсутність ознак та доказів того, що вказане приміщення зберегло чи має на собі будь-які сліди злочину, відсутні у вказаних приміщеннях інші будь-які відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, відсутність доказів того, що дане приміщення було знаряддям вчинення злочину, враховуючи відсутність будь-яких достовірних встановлених фактів того, що дана група приміщень є речовим доказом у справі, виходячи навіть з того, що власник приміщення ТОВ «ІКАР-ЛЮКС» ніяким чином та ніде не зафіксований, як особа яка здійснює будь-яку незаконну діяльність та не має ніякого процесуального статусу у кримінальному провадженні, що доводить відсутність будь-яких обгрунтованих та законних підстав для накладення арешту на майно тим більше із забороною ним користуватися та розпоряджатися власнику. Вищевказані обставини повністю виключають, що і не спростовується в оскаржуваній ухвалі суду, те, що вказана група приміщень є речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні, власником яких є ТОВ «ІКАР-ЛЮКС».

Представник власника майна вказує, що в оскаржуваній ухвалі суду відсутні докази відносно розумності і співмірності обмеження права власності, зокрема щодо заборони користуватися та розпоряджатися майном, а зважаючи на те, що вказана група приміщень перебуває в оренді згідно договору №240301/ПО, що фактично перешкоджає веденню господарської діяльності, доводить безпідставну фактичну заборону вести господарську діяльність та заборону користуватися власником своїм приміщенням, що є грубим порушенням ст.ст. 7, 16 КПК України де встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Також адвокат зазначає, що викладені в оскаржуваній ухвалі суду обставини взагалі не містять достатніх доказів причетності до вказаного кримінального провадження власника групи вказаних приміщень, обов`язковість наявності яких передбачена ст. 86 КПК України.

В оскаржуваній ухвалі взагалі не зазначено про наявність існування обставин які підтверджували б, що не застосування таких обмежень як заборона користування та/або розпорядження майном спричинить приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення арештованого майна. Судом було лише процитовано диспозицію ч. 11 ст. 170 КПК України, однак докази на необхідність такого доведення як заборона користуватися та розпоряджатися майном, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, вказує, що в оскаржуваній ухвалі суду не надано будь якої оцінки щодо правової підстави для арешту майна.

Підсумовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що арешт оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції було накладено необгрунтовано.

В судове засідання не з`явився власник майна, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна ТОВ «ІКАР-ЛЮКС» - адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_7 , який щодо апеляційної скарги заперечував, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, у провадженні слідчого відділу Подільського управління поліції ГУНП у м. Києві знаходиться кримінальне провадження № 0001987, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2025, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, процесуальне керівництво якого здійснює Подільська окружна прокуратура міста Києва.

До Подільського УП на лінію «102» надійшло повідомлення від ДОП Подільського УП про те, що під час обходу адміністративної ділянки № 134 виявлено приміщення, в якому знаходився працюючий зал ігрових автоматів, за адресою: м. Київ, пр-т. Василя Порика, 3.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 27.09.2025 за адресою: м. Київ, пр. Василя Порика, 3 було виявлено працюючий гральний заклад, в якому знаходились гральні автомати, у зв?язку з цим 27.09.2025 року на підставі постанови слідчого про проведення невідкладної слідчої дії - проникнення до житла чи іншого володіння з метою обшуку було проведено обшук за адресою: м. Київ, пр. Василя Порика, 3.

Під час проведення невідкладного обшуку у приміщенні грального закладу було виявлено: 25 моніторів, які було скріплено бірками NPU-132702-NPU-132728; 16 системних блоків, які скріплено бірками NPU-132729- NPU-132744; 43 клавіатури, які поміщено до спец пакетів QYH0099764, QYH0099765, QYH0099770, QYH0099771, QYH0099772; 35 комп`ютерних мишок, які упаковані до спец пакету QYH0099766; комп`ютерні дроти, які упаковані в спец пакети QYH0099767; QYH0099768; QYH0099769; термопринтер для друку чеків; камери внутрішнього відео нагляду в кількості 3 шт.; маршрутизатор 3 шт., які було поміщено до спец пакету QYH0099763; 15 стільців, барних; 18 столів.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва по справі № 758/15340/25 від 30.09.2025 було задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на проведення вищевказаного обшуку.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 04.10.2025 за адресою: м. Київ, пр. Василя Порика, 3 було виявлено працюючий гральний заклад, в якому знаходились гральні автомати, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002027 від 04.10.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України

04.10.2025 року на підставі постанови слідчого про проведення невідкладної слідчої дії - проникнення до житла чи іншого володіння з метою обшуку, було проведено обшук за адресою: м. Київ, пр-т. Василя Порика, 3.

Під час проведення невідкладного обшуку у приміщенні грального закладу було виявлено: 21 монітор, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено биркою № NPU 1528803 до NPU 1528806; 7 системних блоків, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено биркою № NPU 1528807 по NPU 1528809; 11 клавіатур і 9 мишок, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено биркою № NPU 1528801; 2 жорстких диска і 2 відеокамери, які поміщено до поліетиленового пакету та скріплено биркою № NPU 1528810; коробка із кабелями, яку скріплено биркою NPU01528811; 16 дерев`яних столів; 9 крісел; кабелі в кількості 15 шт., поміщено до спец пакету QHY 0099737; кабелі в кількості 15 шт., поміщено до спец пакету QHY 0099738, ключі від приміщення поміщено до спец. пакету WAR 1228860.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва по справі № 758/15652/25 від 06.10.2025 було задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на проведення вищевказаного обшуку.

24.10.2025 постановою прокурора Подільської окружної прокуратури кримінальні провадження за № 0001987 від 27.09.2025 та за № 0002027 від 04.10.2025 об`єднано в одне кримінальне провадження та присвоєно №0001987, оскільки є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою.

Також під час проведення моніторингу сайту «Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей» https://www.gc.gov.ua/ua/Reiestry.html встановлено відсутність адреси розташування підпільного грального закладу, а саме: м. Київ, пр-т. Василя Порика, 3, в офіційних реєстрах, щодо наявності у суб`єктів господарювання права на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор за вказаною адресою.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно група нежитлових приміщень 108 за адресою: пр-т. Василя Порика, 3 на праві власності належить ТОВ «ІКАР-ЛЮКС», .

Крім вказаного, неодноразово раніше на лінію 102 надходили повідомлення про виявлення працюючого закладу з ігровими автоматами за вказаною адресою, що свідчить про злочинну самовпевненість осіб, що організовують незаконну діяльність, передбачену ч. 1 ст. 203-2 КК України за вказаною адресою.

Постановою слідчого від 03.10.2025 року вилучені речі та техніка були визнані речовим доказом у кримінальному провадженні.

28.10.2025 року прокурор Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Подільського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна, в якому просив накласти арешт на групу нежитлових приміщень № 108 в будинку №3 по проспекту Василя Порика в м. Києві із забороною власнику ТОВ «ІКАР-ЛЮКС» , користування та відчуження вказаних приміщень.

Клопотання прокурор мотивував тим, що, неодноразово раніше на лінію 102 надходили повідомлення про виявлення працюючого закладу з ігровими автоматами за вказаною адресою, що свідчить про злочину самовпевненість осіб, що організовують незаконну діяльність, передбачену ч. 1 ст. 203-2 КК України за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до постанови від 03.10.2025 групу нежитлових приміщень № 108 в будинку № 3 по проспекту Василя Порика в місті Києві визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Враховуючи вищезазначені обставини, встановлені під час досудового розслідування, зважаючи на те, що в групі нежитлових приміщень № 108 в будинку № 3 по проспекту Василя Порика в місті Києві під час проведення огляду та обшуків було виявлено та вилучено, зокрема, комп`ютерну техніку, яка використовувалась під час гри в азартні ігри, як доказів фактів проведення в зазначеному приміщенні азартних ігор без ліцензії на провадження відповідного виду діяльності з організації та проведення азартних ігор, що видається відповідно до закону, зазначене приміщення продовжують протиправно використовувати невстановлені особи для проведення в ньому азартних ігор.

Зважаючи на вищевикладене, приміщення, яке розташоване за адресою: м. Київ, пр-т. Василя Порика, 3, відповідає критеріям ст. 98 КПК України, а саме: є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, за допомогою якого системно організовуються та проводяться азартні ігри без ліцензії на провадження відповідного виду діяльності. Крім того, наявні підстави вважати, що права на вказане приміщення набуті кримінально протиправним шляхом та отримані особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з організацією та проведенням азартних ігор.

Таким чином, з метою всебічного, повного й неупередженого розслідування, для досягнення дієвості цього кримінального провадження, з метою забезпечення уникнення ризиків подальшого використання вказаного майна у злочинних цілях, недопущення його відчуження, збереження речового доказу, необхідно застосувати захід забезпечення кримінального провадження, передбачений ст. 170 КПК України, тобто накладення арешту на приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, пр-т. Василя Порика, 3, із забороною користування та відчуження.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 19 листопада 2025 року задоволено клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001987 від 27.09.2025 року.

Накладено у кримінальному провадженні № 0001987, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2025, арешт на групу нежилих приміщень 108, загальною площею 262,2 кв.м., за адресою: м. Київ, пр. В. Порика, 3, які на праві власності належать товариству з обмеженою відповідальністю «Ікар-Люкс» з встановленням заборони користування та відчуження.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Постановляючи вказану ухвалу, слідчий суддя зазначив, що зазначене в клопотанні майно, а саме група нежитлових приміщень 108, загальною площею 262,2 кв.м., за адресою: м. Київ, пр. В. Порика, 3, які на праві власності належать товариству з обмеженою відповідальністю «Ікар-Люкс», підпадає під ознаки речових доказів, оскільки права на дане приміщення могли бути набуті злочинним шляхом, воно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, та містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Відповідно до положень статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги представника власника майна ТОВ «ІКАР-ЛЮКС» - адвоката ОСОБА_6 , у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про непричетність власника ТОВ «ІКАР-ЛЮКС» до кримінального правопорушення та кримінального провадження в цілому, а також те, що керівнику товариства не вручалась підозра, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що вилучене майно може містити інформацію, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та могло бути здобутим злочинним шляхом, а тому зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення власником ТОВ «ІКАР-ЛЮКС» є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно, а саме група нежитлових приміщень №108, загальною площею 262,2 кв.м., за адресою: м. Київ, пр. В. Порика, 3, які на праві власності належать товариству з обмеженою відповідальністю «Ікар-Люкс» не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що дане майно може містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження шляхом заборони користування вказаним майном, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно, та крім того, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути відчужене, слідчий суддя наклав на нього арешт із забороною власнику ТОВ «ІКАР-ЛЮКС» користування та відчуження групи нежитлових приміщень.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна Товариства з обмеженою відповідальністю «ІКАР-ЛЮКС»- адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 19 листопада 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4