КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5074/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 вересня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року у кримінальному провадженні № 000563 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 369, ч. 1 ст. 263 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 18 вересня 2025 року включно, з визначенням розміру застави у розмірі 5800 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 17562 400 грн., а також продовжено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_10 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року, постановити нову ухвалу, якою застосувати запобіжний захід щодо ОСОБА_8 , не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає, що оскаржувана ним ухвала суду є незаконною і необґрунтованою, а також такою, що прийнята всупереч вимогам ст.ст. 2, 9, 132, 177, 178, 181-184, 193-196, 199, 370, 372 КПК України, а тому вважає, внаслідок неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону підлягає скасуванню.

На думку апелянта, суд, ухвалюючи рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , не надав оцінки факту відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Щодо відсутності ризику переховування обвинуваченого, захисник вважає, що у сторони обвинувачення відсутні будь-які докази, які б вказували на наміри ОСОБА_8 ухилятись від органу досудового розслідування, їх не існує, оскільки останній має постійне місце проживання, про яке достеменно відомо органу досудового розслідування, це: АДРЕСА_1 , і дана адреса є незмінною протягом тривалого періоду часу. Захисник наголошує, що ризик переховування не може обґрунтовуватись виключно суворістю покарання. Жодні докази щодо наміру переховуватись від суду стороною обвинувачення в ході досудового розслідування не здобуто та до матеріалів клопотання не надано. Також стороною обвинувачення не доведена неможливість запобігти даному ризику шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і особистого зобов`язання.

Щодо ризику впливу на свідківзахисник вважає, що наявність вказаного ризику завжди повинна бути підтверджена даними, що чітко вказують на факти психологічного чи фізичного тиску на свідків і джерело такого доказу повинно бути безумовним. Зважаючи, що матеріли справи не містять таких доказів щодо випливу ОСОБА_8 на свідків у даному кримінальному провадженні, а прокурором даний ризик недоведений, а є лише формально зазначеним у клопотанні, на переконання захисника, взагалі відсутні підстави вважати про наявність даного ризику.

Також апелянт зазначає, що відсутні будь-які доводи чи докази того, що ОСОБА_8 може будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або ж вчинити інше кримінальне правопорушення.

Щодо визначеного судом розміру застави, то захисник наголошує, що він є непомірним для обвинуваченого, оскільки теперішній майновий стан обвинуваченого та його родини не дозволяє йому сплатити заставу в розмірі 5800 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, як вказує апелянт, визначаючи розмір застави, суд не поклав на обвинуваченого будь-яких обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, для запобігання ризикам, про які зазначав у своєму клопотання прокурор, що також повністю підтверджує доводи сторони захисту про відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Таким чином, як наголошує захисник, на даний часвідсутні допустимі докази, які б обґрунтовували застосування найтяжчого запобіжного заходу, пов`язаного з обмеженням права на свободу, відсутні докази неналежної поведінки та ризики перешкоджання виконання завдань кримінального провадження, а тому відсутні жодні перешкоди для застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_10 ухвала не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, а встановлені ризики - доведеними, дослідивши наявні матеріали, а також долучені стороною захисту під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 369, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_10 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 369 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали у судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та клопотання про продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у наданні службовій особі, що займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за вчинення нею в інтересах третіх осіб дій з використанням наданого їй службового становища, за попередньою змовою групою осіб; у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, за попередньою змовою групою осіб;у незаконному придбанні та зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу. З посиланням на зібрані під час досудового розслідування докази, прокурор вважає винуватість обвинуваченого доведеною, а висунуте обвинувачення обґрунтованим.

Окрім того, прокурор у клопотанні вказує на наявність ризиків, а саме: ризик переховування від органів досудового розслідування та суду; ризик незаконного впливу на потерпілих, свідків, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

В обґрунтування наявності вказаних ризиків прокурор зазначає, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , є тяжкими, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років з конфіскацією майна, що само по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду. Окрім того, зазначений ризик, на переконання прокурора, підтверджується і тим, що інші співучасники злочину, яких не встановлено, можуть переховувати обвинуваченого та вчиняти інші дії за його вказівкою, які спрямовані на протидію кримінальному провадженню. Також на даний час встановлено про право обвинуваченого на безперешкодний виїзд за межі України, оскільки останній виключений з військового обліку. Окремо прокурор вказує на те, що обвинувачений має зв`язки у правоохоронних органах та може їх використати для переховування та залишення території України. Також прокурор наголошує на тому, що обвинувачений безпосередньо спілкувався з особами, які мали намір ухилитися від несення військової служби, має зв`язки з командирами військових підрозділів, що може бути ним використано з метою уникнення відповідальності для незаконного тиску на свідків (заявників), на інших учасникам кримінального провадження шляхом їх підкупу, примушування чи іншого тиску чи впливу для зміни ними показань або для відмови їх від дачі показань. Окремо прокурор вказує про те, що діяльність обвинуваченого була спрямована на забезпечення ухилення військовозобов`язаних від військової служби і мала системний характер, була джерелом отримання ним грошових коштів. На переконання прокурора, не будучи ізольованим від суспільства, обвинувачений може відновити вказану протиправну діяльність.

Прокурор у клопотанні зазначає про те, що обвинувачений є працездатним, тяжкими захворюваннями, які б перешкоджали утриманню його в слідчому ізоляторі, не страждає, будь-які дані про неможливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою не встановлені. Проте, як зазначає прокурор, вік обвинуваченого, стан його здоров`я, соціальні зв`язки дозволяють обвинуваченому переховуватись від суду, що унеможливить проведення судового розгляду за його участі.

Заявлені ризики, як наголошує прокурор, не зменшились та продовжують існувати, а застосування до обвинуваченого менш тяжких запобіжних заходів на даному етапі є недоцільним.

За змістом оскаржуваної ухвали захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_7 заперечували проти задоволення клопотання прокурора, вказали, що цілодобовий домашній арешт зможе забезпечити процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки він має стійкі соціальні зв`язки. Крім того, вказали про непомірність розміру застави як альтернативного запобіжного заходу.

Обвинувачений підтримав думку захисників.

За результатами розгляду клопотання суд ухвалою суду обвинуваченому продовжено строк тримання під вартою до 18 вересня 2025 року включно, з визначенням розміру застави у розмірі 5800 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 17562 400 грн.

Ухвала суду обґрунтована тим, що прокурором доведено на даному етапі наявність вказаних ризиків, та враховано, що інкриміновані ОСОБА_11 діяння є тяжкими і передбачають можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років з конфіскацією майна, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду; що інші співучасники інкримінованих діянь, особи яких не встановлено, можуть переховувати ОСОБА_12 та вчиняти інші дії за його вказівкою спрямовані на протидію кримінальному провадженню; що ОСОБА_13 на цей час має право безперешкодного виїзду за межі України, у зв?язку з виключенням з військового обліку; що обвинувачений ОСОБА_8 може незаконно впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження, оскільки обвинувачений безпосередньо спілкувався з особами, які мали намір ухилитися від несення військової служби, має зв?язки з командирами військових підрозділів, та, з метою уникнення відповідальності, може використати зазначені можливості для незаконного тиску на свідків (заявників), на інших учасників кримінального провадження шляхом їх підкупу, примушування чи іншого тиску чи впливу з метою схилити їх до відмови від надання показань або ненадання правдивих показань.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що ризики наразі лишаються дійсними та триваючими, зокрема, обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду, оскільки за вчинення інкримінованих діянь передбачено покарання тільки у виді позбавлення волі, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки свідки наразі не допитувались у судовому засіданні.

Також суд дійшов висновку, що наразі інші більш м?які запобіжні заходи не забезпечать усунення існуючих наразі ризиків., а тому вважав за доцільне продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 18 вересня 2025 року. При цьому, на думку суду, застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід з урахуванням його тривалості ще не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих діянь, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленням від суду, стан його здоров`я наразі не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення.

Разом з тим, суд, врахувавши конкретні обставини інкримінованих діянь, тяжкість кримінальних правопорушень, наявність передбачених ст. 177 КПК України ризиків, відомості, які характеризують особу обвинуваченого, вважав можливим за необхідне визначити обвинуваченому ОСОБА_8 заставу - 5800 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 17 562 400 гривень, оскільки вказаний розмір застави, на переконання суду, зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів враховує, що згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано,та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у даному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати, а викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_8 набув статусу обвинуваченого, і обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом враховані обставини інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та їх наслідків, та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Так, згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів обвинувачений раніше не судимий.

Разом з тим ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі понад п`ять років, з конфіскацією майна.

Колегія суддів зауважує, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Окрім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що, з огляду на дані про те, що ОСОБА_13 на цей час має право безперешкодного виїзду за межі України у зв?язку з виключенням з військового обліку, а також те, що інші співучасники інкримінованих діянь, особи яких не встановлено, можуть переховувати ОСОБА_12 та вчиняти інші дії за його вказівкою спрямовані на протидію кримінальному провадженню, ризик ухилення від суду є реальним на даний час та не зменшився.

Також колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілого та свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на учасників кримінального провадження, у т.ч. потерпілих та свідків, існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом.

З урахуванням висунутого обвинувачення, характеру інкримінованих обвинуваченому дій, обставин, наведених прокурором на підтвердження наявності вказаного ризику та не спростованих стороною захисту у будь-який спосіб, на переконання колегії суддів, на даному етапі судового провадження ризик впливу на свідків у даному кримінальному провадженні не зменшився та продовжує існувати, а, відтак, посилання захисника в апеляційній скарзі на зворотнє, є непереконливими.

Окрім того, колегія суддів вважає небезпідставним висновок суду першої інстанції щодо наявності ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, з огляду на характер інкримінованих йому дій.

При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, серед іншого, врахував дані про особу обвинуваченого та дійшов висновку, що на даному етапі судового розгляду обставини, на які посилається сторона захисту, не переважають можливих ризиків неправомірної поведінки обвинуваченого, і будь яких доводів на спростування таких висновків суду першої інстанції стороною захисту не наведено.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Обставин, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України, у кримінальному провадженні на даному етапі судового розгляду з наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів не встановлено і стороною обвинувачення не надано.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. При цьому згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З урахуванням обставин інкримінованих обвинуваченому злочинів, даних про його особу, встановлених на стадії судового розгляду, з огляду на положення ст.ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що обвинуваченому слід визначити розмір застави 5800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, враховуючи, що застава саме у такому розмірі буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, а тому підстав вважати такий розмір застави, зважаючи на сукупність встановлених на даний час обставин, завідомо непомірним колегія суддів не вбачає.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги захисника, що судом при прийнятті рішення щодо можливого застосування до обвинуваченого застави у відповідному розмірі, у разі внесення суми застави на обвинуваченого не покладено обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Однак, на думку колегії суддів, наведені обставини не є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали щодо ОСОБА_8 .

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції навів в оскаржуваній ухвалі наявні на час прийняття рішення ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, та мотиви прийнятого рішення.

Будь-яких доказів на спростування встановлених судом ризиків як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду, стороною захисту не наведено.

Відтак, під час постановлення оскаржуваної ухвали істотних порушень вимог КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, у тому числі за вимогами та обставинами, викладеними в апеляційній скарзі захисника, колегією суддів не встановлено, а тому оскаржувана ухвала суду, яка є законною та обґрунтованою, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, до 18 вересня 2025 року, включно, з визначенням розміру застави, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4