"26" листопада 2025 р. Справа № 370/2668/25 Провадження № 1-кп/370/158/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року смт. Макарів

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Макарів кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000098 від 19.08.2025 по обвинуваченню,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Березне, Березнівський район, Рівненська область, громадянина України, українця, маючого середньо-спеціальну освіту, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан, який в подальшому був неодноразово продовжений, востаннє до 05.11.2025 року включно Указом Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.07.2025 року. Також, Указом Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» в Україні оголошено загальну мобілізацію, строк дії якої неодноразово продовжувався, востаннє до 05.11.2025 Указом Президента України від 15.07.2025 року.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991, особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

27.06.2025 року за результатами обстеження військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно довідки військово-лікарської комісії №2025-0627-1528-4695-7, військовозобов`язаного ОСОБА_4 визнано придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, відповідно до наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» №402 від 14.08.2008 року.

27.06.2025 року ОСОБА_4 оголошено та роз`яснено зміст повістки про явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 для призову за мобілізацією на 08:00 годину 30.06.2025 року для відправки до пункту призначення у військову частину, та вручено вказану повістку під підпис.

Однак, ОСОБА_4 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, діючи з прямим умислом, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, а саме без поважної причини, не маючи права на відстрочку від призову у відповідності до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у вказаний йому термін, а саме 30.06.2025 о 08:00 годині не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки до місця проходження військової служби по мобілізації, тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Таким чином, дії ОСОБА_4 , виразились у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України, а саме ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, врахувавши, що проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому суд з`ясував, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, судом також роз`яснено учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

А тому, крім допиту обвинуваченого, інші докази, за погодженням з учасниками судового провадження, не досліджувалися, за винятком документів, які стосуються особи обвинуваченого та характеризуючих його даних.

Прокурор ОСОБА_5 підтримала обвинувачення в повному обсязі за ст. 336 КК України, вважаючи всіма поданими доказами винуватість ОСОБА_4 у вчиненні даного кримінального правопорушення доведеною. Просила призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі та підтвердив фактичні обставини щодо вчиненого ним діяння, викладені у обвинувальному акті, зокрема що він дійсно був ознайомленим про необхідність прибуття 30.06.2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , але без поважних причин не з`явився, пізніше зазначив, що на військову службу у зв`язку з мобілізацією не пішов, так як його цивільна дружина була проти його мобілізації.

Допитавши обвинуваченого, а також дослідивши матеріали кримінального провадження, вислухавши виступи учасників судового провадження в дебатах та останнє слово обвинуваченого, суд дійшов таких висновків.

Показання обвинуваченого, є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам справи, а тому не викликають у суду сумнівів щодо правильності розуміння ним обставин злочину, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

А тому суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 336 Кримінального кодексу України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Призначаючи обвинуваченому покарання суд, відповідно до вимог ст. ст. 50, 65-67 Кримінального кодексу України щодо загальних засад призначення покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 Кримінального кодексу України, є нетяжким злочином, фактичні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який офіційно не одружений, непрацюючий, раніше не судимий, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до положень частини 2 статті 66 Кримінального кодексу України, при призначенні покарання суд визнає такою, що його пом`якшує, обставину, не зазначену в частині першій цієї статті, а саме, визнання вини.

Обставин, які, згідно ст. 67 Кримінального кодексу України, обтяжують покарання, судом не встановлено.

Суд зазначає, що згідно положень частини 2 статті 50 Кримінального кодексу України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 статті 65 Кримінального кодексу України, зокрема встановлено, що суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчиненене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 Кримінального кодексу України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, як вбачається зі змісту статті 75 Кримінального кодексу України, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження, попередження нових злочинів й виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.

При цьому, у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання" роз`яснено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Зі змісту статті 65 Конституції України вбачається, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 Кримінального кодексуУкраїни, суд не вбачає.

Суд враховує, що відмова ОСОБА_4 від захисту Батьківщини в умовах загальної мобілізації свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого ним діяння, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого. А тому, враховуючи викладене, на переконання суду, застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням, не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання.

Такі висновки суду обґрунтовані визначеною законодавцем метою застосування покарання до обвинуваченої особи, яка полягає у запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, та узгоджуються зі сталою судовою практикою Верховного Суду, висловленою, зокрема, в постановах від 3 грудня 2024 року у справі № 591/6556/23 та від 28 лютого 2024 року у справі № 183/2097/23.

Враховуючи викладене, керуючись принципами гуманності, необхідності і достатності покарання для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, суд дійшов висновку, що покаранням справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 336 Кримінального кодексу України.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не застосовувався та, зважаючи на процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, підстав для його обрання до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Заходи забезпечення кримінального провадження та процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 349, 368-371, 373-374, 376, 395 Кримінального процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування призначеного покарання ОСОБА_4 рахувати з дня його затримання на виконання даного вироку.

Вирок суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Макарівський районний суд Київської області, а для учасників цього кримінального провадження строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому ст. 381, 382 КПК, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1