УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 760/15129/24

провадження № 51-4248 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001013 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Надежди Диканського району Полтавської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання - у виді позбавлення волі на строк 5 років. Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з моменту набрання вироком законної сили, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання строк фактичного затримання та попереднього ув`язнення з 15 квітня 2024 року з розрахунку день за день. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що 14 квітня 2024 року приблизно о 23:45, у квартирі АДРЕСА_2 , між ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з одного боку та військовослужбовцем ОСОБА_7 , який разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_8 відвідали сусідів, що святкували день народження, вживали алкогольні напої, з іншого, виник словесний конфлікт, пов`язаний з несенням військової служби. У подальшому на балконі конфлікт переріс у бійку, під час якої обвинувачений дістав розкладний ніж та почав погрожувати потерпілому ОСОБА_7 фізичним насильством. ОСОБА_7 , намагаючись уникнути фізичного конфлікту, вибіг у коридор, а троє чоловіків побігли за ним. У коридорі зав`язалася бійка, під час якої потерпілий намагався сховатись у тамбурі.

У ході бійки обвинувачений взяв до рук ніж, яким перед цим погрожував, та умисно наніс не менше двох ударів у грудну клітку та живіт ОСОБА_7 , чим заподіяв тілесні ушкодження у виді проникаючого поранення зліва, непроникаючої колото-різаної рани грудної клітки зліва, множинних саден та синців на шкірі тулуба/грудної клітки, голови, гематом м`яких тканин грудної стінки, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 звернулася до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскарженими судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання через суворість та порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку.

Зазначає, що ОСОБА_5 визнав вину повністю, щиро розкаявся, раніше не судимий, негативних характеристик не має, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, є особою з інвалідністю ІІІ групи, що, на думку захисника, разом з обставинами, які пом`якшують покарання та відсутністю обставин, які його обтяжують, давало підстави судам попередніх інстанцій для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Беручи до уваги те, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 121 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 зводяться до незгоди з призначеним засудженому покаранням через суворість, незастосуванням до нього положень ст. 75 КК України.

Однак позиція захисника є необґрунтованою, з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права.

Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 зважив на ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, під наглядом лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину.

Суд визнав щире каяття, обставиною, яка пом`якшує покарання винному. Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Крім того, суд врахував, що ОСОБА_5 жодних заходів щодо примирення з потерпілим та відшкодування йому завданої шкоди не вжив, а також думку останнього щодо призначення покарання, який наполягав на реальному позбавленні волі обвинуваченого.

І хоча позиція потерпілого не є визначальною при призначенні покарання, проте суд касаційної інстанції неодноразово наголошував на тому, що думка всіх сторін повинна бути почута в суді та їй має бути надана відповідна оцінка поряд з іншими даними, які мають значення для визначення виду та розміру покарання.

Урахувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винного, у тому числі й тих, про які вказує захисник, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, слід зауважити, що судом призначено мінімальне покарання у межах вказаної норми. Підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання не встановлено.

Апеляційний суд, переглянувши вирок за апеляційною захисника ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні до тих, що містяться у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення місцевим судом та вмотивовано залишив вирок без зміни.

У касаційній скарзі захисник, мотивуючи можливість призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, посилається, зокрема, на відсутність судимостей, негативних характеристик, наявність постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, інвалідності ІІІ групи, що, на її думку, разом з обставинами, які пом`якшують покарання та відсутністю обставин, які його обтяжують, дає підстави для зміни вироку. При цьому твердження захисника жодними належними доказами не підкріплені.

Касаційний суд звертає увагу, що висновки суду мають ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, а саме на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, поведінку до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, соціально-демографічні властивості та соціально-психологічну характеристику. Також слід врахувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважити на спрямованість і мотиви протиправної поведінки.

Встановлення наявності чи відсутності нових обставин, які впливають на призначення покарання, належить до тих питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку з огляду на положення ст. 368 КПК України та підлягають доведенню у встановленому законом порядку. Тобто, наведене не є компетенцією касаційного суду з огляду на ст. 433 цього Кодексу.

Наведені захисником обставини, які є загально-соціальними характеристиками засудженого, уже було враховано при призначенні покарання у мінімальному розмірі. До того ж усі вони були предметом оцінки апеляційного суду за ідентичними доводами апеляційної скарги захисника та визнані такими, що істотно не можуть вплинути у цьому випадку на прийняття рішення про звільнення від відбування покарання.

Сукупність встановлених конкретних обставин кримінального провадження у тому числі спосіб та характер вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, із застосуванням ножа, нанесення ударів у грудну клітину та живіт, тобто у місця, де знаходяться життєво важливі органи, а також ті обставини, що потерпілий намагався уникнути конфлікту та пішов від обвинуваченого, намагався сховатись, однак ОСОБА_5 його наздогнав та наніс йому тілесні ушкодження, невжиття ним заходів щодо примирення з потерпілим, відшкодування завданої шкоди, вказують про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого, а також привели колегію суддів до переконання про неможливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства.

Захисником у касаційній скарзі також не наведено жодних доказів, які б підтверджували намагання ОСОБА_5 мінімізувати суспільно-небезпечні наслідки вчиненого ним діяння, та могли б свідчити про його виправлення.

Суд апеляційної інстанції вмотивовано погодився з висновками місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, та відсутності підстав для застосування ст. 75 КК України.

Суд вважає, що призначене покарання є законним, справедливим, відповідає тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Сама по собі незгода захисника з ухваленими судовими рішеннями не може бути підставою для їх скасування чи зміни.

Оскаржені вирок і ухвала є законними, обґрунтованими, вони відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, зі змісту касаційної скарги убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника

слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3