Номер провадження: 11-кп/813/1310/26
Справа № 513/1543/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000255 від 08.05.2023 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 08.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Золотоноша, Черкаської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді стрільця-снайпера відділення морської піхоти 3 взводу морської піхоти 2 роти ВЧ НОМЕР_1 , у військовому званні «матрос», раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

встановив:

На розгляді Саратського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000255 від 08.05.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та в порядку ч.3 ст.315 КПК України, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 05.02.2026 року, без визначення розміру застави.

Мотивуючи прийняте рішення, місцевий суд послався на врахування даних про особу обвинуваченого,тяжкість інкримінованого йому злочину та існування ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу, які не зменшились і не відпали.

Місцевий суд, з урахуванням приписів ч.8 ст.176 КПК дійшов висновку, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити виконання покладених на обвинуваченого обов`язків, та керуючись ч.4 ст.183 КПК України, не визначив розмір застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та постановити нову, якою визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, із покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник посилається на необґрунтованість оскаржуваної ухвали в частині не застосування альтернативного запобіжного заходу та не визначення розміру застави., з урахуванням обставин кримінального правопорушення та особи обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник не клопотав про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників судового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.3 ст.315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених Розділом II цього Кодексу.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 місцевий суд дотримався вимог закону, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, та яке, відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Згідно ч.8 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті..

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовця, який обвинувачується у вчиненні зокрема злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, застосовується запобіжний захід виключно у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення місцевий суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, а також продовження існування раніше встановлених ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про продовження існування ризиків, визначених п.п. 1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК, з огляду на таке.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена може здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачена обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується/продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченої та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Судом враховано, що обвинувачений, розуміючи тяжкість можливого покарання може вдатися до спроб переховування від суду, а тому ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Ризик, передбачений п.4 ч.1 ст.177 КПК, також не виключається.

Що стосується ризику можливого вчинення іншого кримінального правопорушення колегія суддів зазначає, що ОСОБА_6 , згідно пред`явленого йому обвинувачення, здійснюючи інкриміновані йому дії, вочевидь розумів їх протиправність, що свідчить про можливість вчинення обвинуваченим іншого аналогічного кримінального правопорушення.

Колегія суддів враховує обставини даної справи, особу обвинуваченого та зазначає, що зміна запобіжного заходу останньому на більш м`який з великою вірогідністю може виявитися недостатнім стримуючим фактором для забезпечення виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків.

Стосовно доводів захисника щодо можливості визначення розміру застави, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.4 ст.183 КПК, слідчий суддя/суд під час дії воєнного стану, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст.109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 КК.

Враховуючи, що ОСОБА_6 підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК, колегія суддів вважає, що продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, місцевий суд діяв в межах своїх повноважень із урахуванням приписів ч.4 ст.183 КПК.

Апеляційний суд зазначає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що місцевим судом на законних підставах не визначено обвинуваченому розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу при продовженні строку застосування запобіжного заходу у виді триманні під вартою.

Посилання захисника на характеризуючи особу обвинуваченого дані, відсутність судимостей, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказані відомості не є такими, що нівелюють існуючі ризики в кримінальному провадженні.

Матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду таких документів також не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого та пред`явлене обвинувачення, в тяжкому злочині, передбаченому ч.5 сат.407 КК України, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені судом ризики, які виправдовують застосування саме такого виду запобіжного заходу.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи про зміну обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 08.12.2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави в кримінальному провадженні №0000255 від 08.05.2023 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4