Провадження №11-кп/801/1014/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025 про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 в кримінальному провадженні № 0000678 від 11.09.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025, продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, до 06.11.2025 включно, із визначеною сумою застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

В апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 порушується питання про скасування вказаної ухвали та постановлення нової ухвали про застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025 року є незаконною та необґрунтованою, оскільки постановлена без урахування усіх обставин справи, поданих доказів захисту та заявлених клопотань.

Суд першої інстанції безпідставно продовжив строк тримання під вартою ОСОБА_8 , не надавши належної оцінки наданим матеріалам, зокрема клопотанню про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення, що істотно знижує тяжкість інкримінованого діяння та впливає на оцінку ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Натомість ухвала містить лише загальні посилання на тяжкість правопорушення, тоді як відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Харченко проти України», сама по собі тяжкість обвинувачення не може бути єдиною і достатньою підставою для продовження тримання під вартою, а національні суди зобов`язані розглядати можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Суд першої інстанції проігнорував особисті та сімейні обставини обвинуваченого, наявність у нього постійного місця проживання, цивільної дружини та малолітньої доньки, що підтверджується відповідними документами, а також обставини його догляду за тяжкохворими близькими, у тому числі за батьком, який помер у травні 2025 року. Залишено поза увагою і факт примирення з потерпілим, який заявив про відсутність будь-яких претензій та просив суд не позбавляти обвинуваченого волі. Такі обставини свідчать про наявність міцних соціальних зв`язків та відсутність реальних ризиків ухилення від суду чи впливу на потерпілих і свідків.

Отже, продовження тримання під вартою за відсутності конкретних та доведених підстав є непропорційним обмеженням права на свободу, суперечить вимогам ст. ст. 177, 183, 194, 331, 376 КПК України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з цим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із застосуванням щодо ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_7 та його підзахисного ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025 відповідає.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Із матеріалів судового провадження було встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким кримінальним правопорушенням, вчинених в умовах воєнного стану, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до восьми років. Тяжкість можливого покарання у виді тривалого строку позбавлення волі переконують суд в тому, що ОСОБА_8 може вживати заходів щодо переховування від суду з метою уникнення можливої кримінальної відповідальності. Вказаний ризик підсилюється з даними про те, що ОСОБА_8 перебував у розшуку та переховувався від суду, тобто обвинувачений вже вчинив реальні дії з переховування, а не лише може їх вчинити, свідчить, що вказаний ризик набув вже статусу не просто обґрунтованого припущення можливої поведінки, а вже підтверджений вчиненням активних дій.

Зі змісту обвинувачення ОСОБА_8 діяв з корисливою метою, офіційно не працює, тобто не має стабільного джерела доходу, що в своїй сукупності свідчить про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення обвинуваченим або продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується.

Крім того, при прийнятті рішення щодо запобіжного заходу ОСОБА_8 , суд враховує і стадію розгляду кримінального провадження. На даний час у справі не допитано потерпілого та жодних свідків у справі, показання яких мають істотне значення. Стадія судового розгляду, наявність недопитаних свідків та потерпілого у справі свідчать про можливість здійснення впливу ОСОБА_8 на них.

Таким чином, фактичні обставини справи, особа ОСОБА_8 та характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, свідчать про відсутність ґрунтовних підстав для можливості застосування іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, як такого, що недостатній для запобіганню ризиків та забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Таким чином, з урахуванням особи обвинуваченого та характеру інкримінованого злочину, тяжкості покарання, що загрожує йому, реальними залишаються ризики, зазначені в оскаржуваній ухвалі.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики переховування ОСОБА_8 від суду, незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується продовжують існувати, що виправдовує його тримання під вартою та унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, особистого зобов`язання, оскільки він не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Водночас саме те, що один із злочинів, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 віднесений до категорії тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

У цьому контексті, те що суд першої інстанції визначив розмір застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання обвинуваченому процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025 про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4