ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/6132/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2173/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Основ`янського районного суду м.Харкова від 22 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Основ`янського районного суду м.Харкова від 22 серпня 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, розведеного, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, та йому призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківській слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк покарання ОСОБА_7 рахується з дати набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 15 грудня 2023 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Як встановив суд, 15 грудня 2023 року, приблизно о 16.00, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у гуртожитку за адресою: м. Харків, вул. Південнопроектна, 12-а, зустрів у коридорі раніше знайомого ОСОБА_9 , з яким відбувся словесний конфлікт. Під час словесного конфлікту між останніми відбулася бійка. Після чого, ОСОБА_9 попрямував до кімнати ОСОБА_10 , а у ОСОБА_7 у той же час, виник злочинний умисел, направлений на протиправне позбавлення життя ОСОБА_9 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на протиправне заподіяння смерті, маючи на меті покарання ОСОБА_9 за ведення антисоціального способу життя та через особисті неприязні відносини, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті, ОСОБА_7 , діючи умисно, перебуваючи на кухні, взяв 2 (два) ножі господарсько-побутового призначення, тобто предмети, небезпечні для життя людини, які і вирішив використати в якості знаряддя злочину.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 попрямував за ОСОБА_9 у кімнату ОСОБА_10 , де, тримаючи у руках вищевказані ножі, перебував у положенні стоячи обличчям до обличчя по відношенню до ОСОБА_9 , одночасно знаходячись спиною до душової кабінки.

Таким чином, бійка між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відновилася, в результаті чого останні впали до душової кабінки, де ОСОБА_7 , діючи умисно, суб`єктивно усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність своїх дій, свідомо бажаючи настання смерті ОСОБА_9 , тримаючи у руках вищезазначені ножі, наніс ОСОБА_9 один удар ножем в область грудної клітини, спричинивши таким чином колото-різану рану життєво важливих органів, від якої ОСОБА_9 помер на місці.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №10-12/3301-Дм/23 від 16 грудня 2023 року ОСОБА_9 завдано: одне проникаюче колото-різане поранення грудної клітини в проекції 7- 8 ребер по середньо ключичній лінії зліва з ушкодженням серця та печінки, яке супроводжувалося кровотечою. Проникаюче колото-різане поранення грудної клітини у ОСОБА_9 має ознаки тяжкого тілесного ушкодження і має прямий причинно-наслідковий зв`язок із настанням смерті потерпілого.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_7 мінімальне покарання, що передбачене ч.1 ст.115 КК України, а саме у виді 7 років позбавлення волі.

В обґрунтування доводів зазначає, що на теперішній час ОСОБА_7 виявляє щире каяття у скоєному, що є пом`якшуючою обставиною, а також жалкує щодо настання наслідків, та зазначає, що його дії були викликані антисоціальною поведінкою потерпілого, який вживав наркотичні засоби, знаходячись з ним в одній квартирі. Крім того, він не бажав настання таких наслідків, які виникли в ході бійки, а саме смерті потерпілого ОСОБА_9 . Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, мешкає разом із матір`ю, яка є обмежено рухомою та потребує постійної сторонньої допомоги, а також на наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, у зв`язку з чим вважає, що обвинуваченому можливо призначити мінімальне покарання, яке передбачено законом.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили пом`якшити призначене покарання, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні, аналіз яких даний у вироку.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 ніким не оскаржені, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, яке, згідно ст.12 КК України, є особливо тяжким злочином, а також відомості про особу обвинуваченого, який є уродженцем м. Харкова, громадянином України, із середньою освітою, розведеного, не працюючого, утриманців не має, раніше не судимий, є осудним, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, судом врахований висновок судово-психіатричного експерта №128 від 26 лютого 2024 року, згідно якого ОСОБА_7 на теперішній час хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебував поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Вирішення питання №4 постанови щодо примусового лікування, знаходиться поза компетенцією судово-психіатричної експертизи.

Колегія суддів також звертає увагу на характеристику ст.дільничного офіцера поліції ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області, яка наявна в матеріалах провадження, згідно якої ОСОБА_7 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю. За місцем мешкання характеризується з посереднього боку, з членами родини та сусідами конфліктує, зловживає алкогольними напоями, наркотичні речовини не вживає. Осіб, які ведуть антигромадський спосіб життя додому не приводить, однак, контакт з такими підтримує. До адміністративної відповідальності притягувався неодноразово.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за якою визнав ОСОБА_7 винуватим, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті.

При цьому суд першої інстанції не знайшов підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачене законом, на підставі ст.69 КК України, та ст.75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що обвинуваченому ОСОБА_7 призначено занадто суворе покарання, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки саме таке покарання відповідає тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та наслідкам, що настали, а тому його не можна вважати явно несправедливим.

Так, відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично врахував усі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, наслідки кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим, а саме те, що обвинувачений, у стані алкогольного сп`яніння, вчинив умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, тоді як, відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей, якими обвинувачений знехтував, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Обставини, на які посилається апелянт, у тому числі відсутність судимостей, вже були враховані судом при призначенні покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.115 КК України.

Стороною захисту фактично не наведено нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, як таке, характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, яке полягає в тому, що вона визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Отже, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що під час судового розгляду ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, не визнавав, навіть під час апеляційного розгляду, обвинувачений просив пом`якшити йому покарання лише у зв`язку із тим, що у нього є мати, яка потребує допомоги, однак, будь-якого жалю з приводу вчиненого кримінального правопорушення чи осуду своєї поведінки обвинувачений не висловив.

Таким чином, позиція ОСОБА_7 , у тому числі, в суді апеляційної інстанції, не дає підстав сприйняти таке відношення обвинуваченого як щирість каяття.

Посилання сторони захисту на антисоціальну поведінку самого потерпілого, який вживав наркотичні засоби, не можуть слугувати підставою для пом`якшення покарання, оскільки у даному випадку, ці обставини не є противагою суспільній небезпеці дій самого обвинуваченого.

Доводи сторони захисту про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання у зв`язку з тим, що він мешкає разом із матір`ю, яка є обмежено рухомою та потребує постійної сторонньої допомоги, не є достатніми обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та не дає підстави для призначення покарання із застосуванням положень статей 69 КК України у даному конкретному випадку.

Таким чином, стороною захисту не зазначено обґрунтованих підстав для призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.115 КК України, та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено.

Суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Основ`янського районного суду м.Харкова від 22 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді: