Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

30 жовтня 2025 року м. Рівне

Справа № 569/704/19

Провадження № 11-кп/4815/719/25

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2025 року в частині продовження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст.27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.14, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263, ч.2 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.347-1, ч.1 ст.263 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001138 від 22.02.2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2025 року задоволено клопотання прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_5 та продовжено, зокрема, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 05 грудня 2025 року.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що прийнята з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що ризики, вказані в клопотанні прокурора, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тривалість тримання обвинуваченого під вартою порушує вимоги п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_6 ніколи не перебував у розшуку, не переховувався від органів досудового розслідування, утримується під вартою тривалий час понад 7 років, що суттєво зменшує існування ризику переховування від суду. Крім того йому в користування надано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , тому в разі звільнення він проживатиме за цією адресою, а релігійна громада помісної церкви християн віри Євангельської п`ятидесятників «Молодіжна» зобов`язується забезпечувати його продуктами харчування та речами першої необхідності. Також зазначає про відсутність ризиків впливу на свідків чи інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні та продовження злочинної діяльності, оскільки доводи сторони обвинувачення ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджені жодними доказами.

Просить скасувати ухвалу суду від 07 жовтня 2025 року та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю за адресою: АДРЕСА_1 або інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судове рішення стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Вирішуючи подане клопотання, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та прийшов до вірних висновків про необхідність продовження саме такого запобіжного заходу.

Так, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які, в разі доведення його вини, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, що свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, на думку апеляційного суду, доведеним є ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки йому інкримінується готування до вчинення умисного насильницького злочину, пов`язаного з застосуванням вогнепальної зброї та бойової гранати, при цьому він раніше був судимий за вчинення умисного вбивства та притягувався до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.187 КК України, що вказує на можливість продовження ним злочинної діяльності з метою отримання доходів.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Крім того, під час підготовки до апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що за адресою, за якою захисник ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просили обрати йому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, проживають обвинувачені в інших кримінальних провадженнях, яким також був обраний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , тому поміщення ОСОБА_6 в одному помешканні з іншими фігурантами кримінальних проваджень може вплинути на ефективність судового розгляду чи перешкодити її об`єктивному та всебічному дослідженню.

Доводи захисника про наявність міцних соціальних зв`язків, позитивної характеристики з установи попереднього ув`язнення беруться до уваги колегії суддів, однак ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, не встановлено, тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та вважає за необхідне залишити оскаржуване рішення суду без зміни.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що розгляд даного провадження триває вже значний період часу та загальний строк перебування обвинуваченого під вартою також значний. Вказані обставини є несумісними з ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому повинні бути враховані судом, у провадженні якого на даний час перебуває справа.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2025 року про продовження, зокрема, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст.27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.14, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.27, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263, ч.2 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.347-1, ч.1 ст.263 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001138 від 22.02.2018 року,залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3