Номер провадження: 11-кп/813/824/25
Справа № 518/1287/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представник потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Ширяївського районного суду Одеської області від 18 липня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000024, внесеному до ЄРДР 19.06.2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеса, Одеської області, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 11.06.2024 року, біля 12:00 години, знаходячись власному автомобілі та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, розпочав розмову зі своїм малолітнім сином ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході чого почав сварити останнього, через те що місцева мешканка с. Макарове розповіла ОСОБА_7 , що нібито його син ОСОБА_11 показував непристойні жести місцевому мешканцю с. Макарове.

Внаслідок цього, у ОСОБА_7 виник раптовий неправомірний умисел, спрямований на покарання свого малолітнього сина ОСОБА_11 , завдавши йому тілесних ушкоджень.

Реалізуючи раптово виниклий умисел, ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, в порушення вимог ст. 150 Сімейного кодексу України, ст. ст. 6, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до яких батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, передбачаючи настання можливих суспільно небезпечних наслідків та свідомо бажаючи цього, в порушення вимог ст. 28 «Конституції України», згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, ОСОБА_7 , вийшов з автомобіля, наблизився до задніх пасажирських дверей автомобіля, навпроти яких сидів його син ОСОБА_11 , відчинивши їх, схопив своєю правою рукою малолітнього ОСОБА_11 за одяг та поволік на проїжу частину дороги, де ОСОБА_7 , продовжуючи своє протиправне діяння, схопив своїми обома руками за обидві ноги ОСОБА_11 , підняв останнього вгору та потиличною частиною голови кинув на тверду поверхню ґрунтового покриття дороги.

В наслідок чого, ОСОБА_7 своїми умисними та протиправними діями спричинив малолітньому потерпілому ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження у вигляді забиття (з осадненням) м`яких тканин у серединному відділі потиличної ділянки волосистої частини голови, що тягнуть за собою розлад здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше 3 неділь, і згідно пункту 2.3.3 «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до легких, з короткочасним розладом здоров`я.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що вказаний вирок є незаконним та підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на наступне:

- до обвинуваченого не був застосований належний процесуальний примус, що фактично унеможливлює понесення ним справедливого покарання, та не створює умов для його виправлення;

- суд не врахував, що обвинувачений притягався до адміністративної відповідальності, у тому числі за вчинення домашнього насильства.

Враховуючи наведене, прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді пробаційного нагляду строком на 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 59-1 КК України.

На підставі ч. 3 ст. 59-1 КК України додатково покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п. п. 2,3,4 цієї частина, а саме:

- заборонити проводити дозвілля у громадських закладах, які займаються відпуском алкогольної продукції та придбавати або вживати цю продукцію у будь-якому місці;

- працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано посаду (роботу);

- заборонити перебувати в місці соціального проживання з малолітнім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- обмежити спілкування з малолітнім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- направити для проходження програми для кривдників.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Крім того, дослідити у судовому засіданні наступні документи: копії постанов Ширяївського районного суду Одеської області у справах про адміністративні правопорушення №518/1278/22, 518/1261/24, 518/1330/24, 518/1318/24 про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності, відомості інформаційної системи «Армор» щодо ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового розгляду.

Прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений, захисник та законний представник потерпілого заперечували проти апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченому, апеляційний суд зазначає наступне.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, призначаючи ОСОБА_7 покараннявзяв до уваги характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно ст. 12 КК України, є кримінальним проступком;особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної не притягувався, має постійне місце проживання; фактичні обставини справи - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває в сімейних відносинах.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у максимальному розмірі, передбаченого санкцією інкримінованого кримінального правопорушення

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. У свою чергу, обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Стороною обвинувачення не наведено в апеляційній скарзі переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну м`якість призначеного покарання.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 досить переконливо свідчив, що усвідомив власну протиправну поведінку, зробив для себе висновки та має намір виправитись і не вчиняти нових злочинів. Про зазначене зокрема свідчить сплата призначеного оскаржуваним вироком штрафу (а.с.94 т.1).

У свою чергу, колегія суддів, не може залишити поза увагою, що вчинення інкримінованого кримінального правопорушення ймовірно зумовлено психологічним станом обвинуваченого після бойових дій, який характеризується бойовим стресом та посттравматичним стресовим розладом. При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 сприяє покращенню свого психологічного здоров`я та проходить психологічну реабілітацію та психотерапія.

Така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Також, апеляційний суд враховує також позицію законного представника потерпілого, яка під час апеляційного розгляду просила залишити оскаржуваний вирок без змін, оскільки обвинувачений приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя.

Незважаючи на притягався до адміністративної відповідальності, у тому числі за вчинення домашнього насильства, апеляційний суд вважає, що вказані обставинами, не мають вирішальне значення при призначенні покарання, а враховується судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Ширяївського районного суду Одеської області від 18 липня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000024, внесеному до ЄРДР 19.06.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4