Провадження № 1-кп/592/1439/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2025 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 0002497, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2025, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Переяслав-Хмельницький, Київської області, розлученого, маючого статус учасника бойових дій, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , військовий квиток Серія НОМЕР_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - заступника керівника Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

та за участі потерпілої ОСОБА_6 ,

установив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2024 №27-РС старшого солдата ОСОБА_3 призначено на посаду номер обслуги військової частини НОМЕР_1 .

27.09.2025 близько 22 год. 30 хв. ОСОБА_3 , рухався на автомобілі «BMW 320і» р.н. НОМЕР_3 по вул. Білопільський шлях у напрямку виїзду з м. Суми.

Перебуваючи поблизу зупинки громадського транспорту в районі будинку №18/1 по вулиці Білопільський Шлях м. Суми, ОСОБА_3 , проявив злочинну недбалість, діючи всупереч п.п. 12.4, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, знехтував безпекою дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, перед яким зменшує швидкість чи зупинився інший транспортний засіб та не переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам для яких може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2500/2228 від 04.12.2025 смерть ОСОБА_7 наступила в результаті сполученої травми тіла, що супроводжувалася закрито черепно-мозковою травмою (перелом кісток склепіння та основи черепу, забій головного мозку, крововиливи під тверду та м`яку мозкові оболонки), закритою травмою грудної клітки (перелом грудини, множинні двобічні переломи ребер, забій легень, ушкодження тканин легені), закритою травмою органів черевної порожнини (множинні ушкодження капсули печінки), відкритий перелом правої великогомілкової кістки) й ускладнилася набряками - стиснення головного мозку, розвитком легенево-серцевої недостатності.

Відповідно до зібраних у кримінальному провадженні доказів та висновку експерта за результатами проведення судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод» від 19.11.2025 № СЕ-19/119-25/17457-ІТ, у даній дорожній ситуації водій автомобіля «BMW 320і» реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_3 порушив вимоги Правил дорожнього руху (затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, введених у дію з 01.01.2002), передбачені пунктами:

п. 12.4 У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

п. 18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека;

п. 18.4 Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Допущені ОСОБА_3 , порушення вимог п.п. 12.4, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху знаходяться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин викладених в обвинувальному акті, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, просив вибачення у потерпілої. Суду пояснив, що проходить військову службу, приймав участь бойових діях. Пояснив, що 27.09.2025 знаходився у м. Суми, його командир попрохав забрати його автомобілем, який був у його користуванні « ОСОБА_8 », та відвести до с. Новосуханівка. Він забрав свою дівчину, забрав командира та автомобілем рухались по вулиці Білопільський шлях близько 22.30 год. з приблизною швидкістю 70 км/год. Посвідчення на право керування транспортними засобами у нього немає, але Правила дорожнього руху йому відомі та він згоден, що ним було порушені пункти ПДР, зазначені в обвинувальному акті. Проїжджали біля зупинки та магазину, там пішохідний перехід (був знак пішохідного переходу), було темно, рухався у першій полосі в сторону виїзду м. Суми, побачив, що перед ним зупинилось авто, він зробив маневр з першої полоси в другу полосу та почув удар в праву сторону автомобіля, не зупиняючись поїхав в с. Новосуханівка, куди прибули приблизно о 23.00 год. Вийшовши з авто побачив наявні пошкодження, зрозумів, що збив людину. Машину залишив. Попрохав знайомого відвести його з дівчиною у м. Суми на квартиру в районі автовокзалу, яку винаймали, приблизно о 23.45 год. 27.09.2025 повернулись. До поліції не звертався та не повідомляв, що був учасником ДТП. 28.09.2025 його викликав командир, показав роздруківку з камер відеоспостереження та запитав чи не його автомобіль зображений на фото, він все розповів про обставини ДТП. Близько 19.00 год 28.09.2025 був доставлений до поліції.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 у розмірі, зазначеному та підтриманому нею у судовому засіданні у сумі 410 000 грн. визнав, зазначив, що його матір вже віддала потерпілій 90000 грн. на відшкодування завданої шкоди.

Показання обвинуваченого у судовому засіданні послідовні та логічні, не викликають у суду сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності позиції.

Потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні не наполягала на призначенні ОСОБА_3 суворого покарання, цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування завданої моральної шкоди підтримала у сумі 410000 грн, повідомила, що ОСОБА_3 вже відшкодовано суму завданої шкоди 90000 грн.

Інші докази стосовно тих фактичних обставин, які учасниками судового розгляду не оспорювалися, судом на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року №13-31кс19 зазначила:

Диспозиція статті 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений статтею 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3статті 286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановку; суспільно - небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - частина 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - частина 2, загибель кількох осіб - частина 3; причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати у: 1) вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені статті 286 КК України.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у статті 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України.

Велика Палата звернула увагу на те, що склад злочину, передбачений ст. 286 КК України, утворює не будь- яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Крім того, суд звертає увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями ПДР та відповідними наслідками.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

За встановлених обставин суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому ОСОБА_7 .

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання суд визнає: щире каяття; активне сприяння розкриттю злочину, безпосередня участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території України, часткове відшкодування завданої злочином шкоди, наявність обох батьків, які мають інвалідність.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Обставин, що відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України обтяжують покарання не встановлено.

Мотиви призначення покарання.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, є тяжким злочином.

Відповідно до вимог частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а згідно з частиною 2 статі 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до роз`яснень викладених Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (статті 12 Кримінального кодексу України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд на підставі статті 65 Кримінального кодексу України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. (Постанова Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 207/5011/14-к (провадження № 51-1985 км 18)).

ОСОБА_3 вчинив тяжкий злочин, раніше не судимий, інформація, щодо притягнення до адміністративної або дисциплінарної відповідальності відсутня, на обліку у лікаря психіатра, лікаря нарколога не перебуває, за місцем проходження служби характеризується позитивно, має сталі соціальні зв`язки, виказував про готовність нести покарання, а також бажання довести те, що він виправився і бажає стати гідним членом суспільства, який буде поважати закон і дотримуватись його вимог, має намір відшкодувати завдану потерпілій шкоду.

Разом з тим, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, форму вини, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема залишення ОСОБА_3 місця дорожньо-транспортної пригоди, суд визнає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів призначення йому основного покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України, за якою він обвинувачується і яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, так як відсутні передбачені законом підстави для застосування до призначеного покарання положень ст. ст.75, 76 КК України, а також ст. 69 КК України, які б давали суду можливість прийти до висновку про звільнення обвинуваченого від відбуття покарання із випробуванням, або застосування до нього більш м`якого покарання. При цьому суд враховує позицію доводів сторони обвинувачення, захисту, потерпілої, але для досягнення цілей виховання та попередження вчинення нових злочинів, суд вважає необхідним не застосовувати максимальної санкції, яка передбачена ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує грубе порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого, що спричинило тяжкі наслідки, керування джерелом підвищеної небезпеки без проходження відповідного теоритичного та практичного навчання, неотримання свідоцтва на право керування відповідною категорією транспортного засобу та приходить до висновку про призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк два роки.

Мотивуючи обґрунтованість рішення щодо наявності підстав для призначення ОСОБА_3 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, суд виходить з того, що у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства («O'Halloran and Francis v.the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

У відповідності до ч. 2 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Тобто, в даному випадку санкція статті є альтернативною, передбачає можливість суду на свій розсуд, виходячи із конкретних обставин справи, даних про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, а також інших факторів, обрати чи не обрати обвинуваченому додаткове покарання - позбавленням права керувати транспортними засобами.

Як зазначено в Постанові ККС ВС від 4 вересня 2023 року у справі № 702/301/20 (провадження № 51-944кмо23), суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, визнаній винуватою в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту (ст. 286 КК України) або в цьому ж порушенні, вчиненому в стані сп`яніння (ст. 286-1 КК України), незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане в передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

При цьому Об`єднана палата ККС звернула увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши в передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання ДТП в такому випадку є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в такому разі набуває особливого значення.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 слід призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на мінімальний строк та додаткове покарання - позбавлення права керування транспортним засобом на строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італії від 17.09.2009 (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 у справі № 56/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Дана позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року), де зазначено, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13.12.2016) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11.07.2019) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Вирішення цивільного позову.

Потерпілою ОСОБА_6 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000000 грн., який під час судового розгляду позовні вимоги зменшено та підтримано нею у сумі 410000 грн. з урахуванням вже здійсненого відшкодування на суму 90000 грн., який визнано цивільним відповідачем ОСОБА_3 в цій сумі.

Щодо позовних вимог відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її спричинила.

Вирішуючи питання щодо наявності спричинення потерпілій моральної шкоди та визначення розміру шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує роз`яснення пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, враховуються вимоги розумності і справедливості, оскільки моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Позивач ОСОБА_6 зазначає про те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_3 їй була завдана величезна моральна шкода, оскільки вона втратила сина, перенесла стрес і в теперішній час, через невідворотність цієї втрати, продовжує відчувати душевні страждання, що призводить до психологічної травми.

Таким чином, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вважає за необхідне задовольнити зазначений цивільний позов потерпілої, а суму відшкодування моральної шкоди, у розмірі 410 000,00 грн. такою, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставин, за яких було спричинено моральну шкоду, ступінь вини обвинуваченого, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань потерпілої і яка на думку суду, буде достатньою для відшкодування моральної шкоди, яку потерпіла отримала внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_3 .

Цивільний позов потерпілої задовольнити в зменшеній та підтриманій частині під час судового розгляду та стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_6 410000 гривень.

Вирішення питання про долю речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження, тощо.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 02.10.2025 (справа № 592/15846/25, провадження № 1-кс/592/6546/25) накладено арешт з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

На підставі ст. 174 КПК України суд вважає необхідним скасувати накладені арешти на майно.

Питання про долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Положеннями ч. 1 ст. 118 КПК України визначено, що процесуальні витрати складаються із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Частиною 2 ст. 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.

У відповідності до пункту 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтвердженні витрати на залучення експерта.

Частиною 1 ст. 126 КПК України визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Відповідно до ст.ст. 122, 124 КПК України слід стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів для проведення експертиз: - судова інженерно-транспортна експертиза за експертною спеціальністю 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» та 10.1 «Дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод» № СЕ-19/119-25/16476-ІТ від 10.11.2025, вартістю 4457 грн.; - судова інженерно-транспортна експертиза за експертною спеціальністю 10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження» № СЕ-19/119-25/16483-ІТ від 14.11.2025, вартістю 3565,60 грн.; - судова інженерно-транспортна експертиза за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» № СЕ-19/119-25/17457-ІТ від 19.11.2025, вартістю 4457 грн.

Загальна сума процесуальних витрат за проведення експертиз становить 12479 грн. 60 коп.

Вказаний розмір процесуальних витрат та факт їх понесення ніким із учасників судового розгляду не оспорюється.

Відповідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_3 був фактично затриманий о 23 год. 24 хв. 28.09.2025 в порядку ст. 208 КПК України.

На досудовому розслідуванні ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.09.2025 (справа № 592/15777/25, провадження № 1-кс/592/6515/25) ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 29.11.2025 включно без визначення розміру застави.

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2025 (справа № 592/19027/25, провадження № 1-кс/592/7720/25) ОСОБА_3 продовжено строк тримання під вартою до 28.12.2025 включно без визначення розміру застави.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.12.2025 ОСОБА_3 продовжено строк тримання під вартою до 20.02.2026 включно без визначення розміру застави.

Отже строк відбування покарання слід рахувати з 28.09.2025, строк попереднього ув`язнення по день набрання вироком законної сили підлягає зарахуванню у строк відбування покарання, згідно статті 72 КК України з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_3 на момент ухвалення вироку перебуває під вартою, для запобігання ризикам, оскільки судом вирішено призначити покарання у виді позбавлення волі, а тому існування зазначених ризиків не зменшилося, застосований запобіжний захід необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Керуючись статтями 368, 371, 374, 376, 392, 615 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 за даним вироком рахувати з моменту фактичного затримання 28.09.2025.

На підставі статті 72 Кримінального кодексу України ОСОБА_3 зарахувати у строк призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення у період з 28.09.2025 по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Строк додаткового покарання ОСОБА_3 у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки обраховувати з моменту відбуття основного покарання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 410 000 (чотириста десять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у загальному розмірі 12479 (дванадцять тисяч чотириста сімдесят дев`ять) грн. 60 коп.

Скасувати накладений арешт на майно, відповідно до ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 02.10.2025 (справа № 592/15846/25, провадження № 1-кс/592/6546/25), а саме:

1) автомобіль "BMW 320і" р.н. НОМЕР_3 ;

2) фрагмент вітрового скла з нашаруванням РБК;

3) фрагмент лівої передньої стійки з нашаруванням РБК;

4) змив та контрольний змив з внутрішньої ручки водійських дверей;

5) змив та контрольний змив з керма авто;

6) змив та контрольний змив з ручки КПП;

7) змив та контрольний змив з водійського сидіння;

8)змив та контрольний змив з зовнішньої сторони передньої правої дверки;

9) змив та контрольний змив з внутрішньої сторони передньої правої дверки;

10) мікроволокна з лобового скла авто;

11) мікрочастинки з водійського сидіння;

12)сліди рук з передніх пасажирських дверей;

13) мікрочастинки з пасажирського сидіння;

14) сліди капілярних візерунків з водійських дверей;

15) ключі від автомобіля;

16) фрагмент корпусу правого дзеркала заднього виду.

Речові докази, відповідно до постанови слідчого від 29.09.2025 - фрагмент вітрового скла з нашаруванням РБК; фрагмент лівої передньої стійки з нашаруванням РБК; змив та контрольний змив з внутрішньої ручки водійських дверей; змив та контрольний змив з керма авто; змив та контрольний змив з ручки КПП; змив та контрольний змив з водійського сидіння; змив та контрольний змив з зовнішньої сторони передньої правої дверки; змив та контрольний змив з внутрішньої сторони передньої правої дверки; мікроволокна з лобового скла авто; мікрочастинки з водійського сидіння; сліди рук з передніх пасажирських дверей; мікрочастинки з пасажирського сидіння; сліди капілярних візерунків з водійських дверей; фрагмент корпусу правого дзеркала заднього виду після набрання вироком законної сили залишити в матеріалах кримінального провадження.

Речові докази, відповідно до постанови слідчого від 29.09.2025: автомобіль "BMW 320і" р.н. НОМЕР_3 , що зберігається на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів ГУНП в Сумській області за адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 16А (квитанція від 29.09.2025, номер книги обліку речових доказів 354, порядковий номер 199); ключі від автомобіля, які зберігаються в камері зберігання речових доказів після набрання вироком законної сили повернути володільцю ОСОБА_3 .

Речовий доказ, відповідно до постанови слідчого від 28.09.2025 оптичний носій (компакт диск DVD-R) з відеозаписом з камер відеоспостереження ФОП ОСОБА_9 після набрання вироком законної сили залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити обвинуваченому, захиснику, потерпілій, право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Роз`яснити ОСОБА_3 , до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_10