16.10.2025 Справа № 940/1757/25
Провадження по справі № 1-кп/940/158/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві клопотання прокурора Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0002523 від 09.09.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Ненадиха Тетіївського району Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не одруженого, старшого навідника 2-го протитанкового відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки 4-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, у військовому званні «молодший сержант», якому призупинено військову службу, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановив:

На розгляді у Тетіївському районному суді Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

Клопотання мотивовано тим, що Білоцерківською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону на розгляд до Тетіївського районного суду Київської області 04.09.2025 скеровано обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Встановлено, що відповідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991 та ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VIII від 12.05.2015 воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, та після його затвердження Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» цей Указ набрав чинності, у зв`язку з чим в Україні відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» розпочався воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє до цього часу.

Наказом командира 4 бригади військової частини НОМЕР_1 НГУ від 13.02.2023 № 40, військовослужбовець, прийнятий на військову службу мобілізацією солдат ОСОБА_4 , зарахований до списків особового складу цієї ж військової частини, яка дислокується в АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та кожен повинен додержуватися вимог Конституції України та законів України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

Під час проходження військової служби молодший сержант ОСОБА_4 , як військовослужбовець Збройних Сил України, повинен керуватися вимогами ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які зобов`язують його свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), бути дисциплінованим та не допускати негідних вчинків, знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з тим, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації на вказаній посаді і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентують проходження ним служби, молодший сержант ОСОБА_4 , у порушення вказаних вимог законодавства, бажаючи тимчасово ухилитись від обов`язків військової служби, діючи з прямим умислом, без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, та без поважних причин, в умовах воєнного стану, у невстановлений досудовим розслідуванням дату та час, однак не пізніше 29.07.2024 не з`явився вчасно на службу після відпустки без поважних причин в розташування військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка дислокується у АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до місця служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього по 28.08.2025.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у нез`явленні військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Під час досудового розслідування слідчим суддею Тетіївського районного суду Київської області 28.08.2025 до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, до 26.10.2025, без визначенням розміру застави.

Враховуючи наявність встановлених ухвалою слідчого судді Тетіївського районного суду Київської області ризиків, передбачених пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що на теперішній час не відпали та продовжують існувати, та з метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків, прокурор просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком 60 днів без визначення розміру застави.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 не заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вирішуючи заявлене прокурором клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу, заслухавши учасників судового провадження, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Тетіївського районного суду Київської області від 28.08.2025 ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою із строком дії до 26.10.2025.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З приводу обґрунтованості обвинувачення суд зазначає, що на даній стадії кримінального провадження, коли на теперішній час здійснюється судове провадження, висунуте ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення не є вочевидь необґрунтованим. Водночас, суд на цій стадії розгляду кримінального провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Розглядаючи питання наявності ризиків, суд враховує, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу, ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Так, у ході судового розгляду клопотання прокурора знайшли своє підтвердження обставини продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на які вказує прокурор у поданому клопотанні.

Зокрема, продовжує існувати ризик ймовірності переховування обвинуваченого від суду, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, що відповідно до приписів кримінального законодавства України є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, а тому, усвідомлюючи невідворотність покарання, яке може бути призначено судом у випадку визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувачений може вживати заходів, спрямованих на переховування від суду.

Співставлення можливих негативних наслідків для обвинуваченого у вигляді його можливого ув`язнення та засудження до покарання у виді позбавлення волі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Отже, тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та усвідомлення можливості засудження до тривалого терміну позбавлення волі вже само по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого до втечі.

З огляду на зазначені обставини, суд дійшов висновку про існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_4 усе ж може переховуватися від суду.

Крім того, суд вважає переконливими доводи прокурора про наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, який обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, у подальшому може знову вчинити кримінальне правопорушення, пов`язане з ухиленням від виконання обов`язків військової служби, у разі переховування ним від органу досудового розслідування та/або суду, а також може зокрема вчинити підроблення документів для незаконного перетину державного кордону або підкупу службових осіб для отримання відстрочки від проходження військової служби, що у своїй сукупності свідчить про наявність ризику, що ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Поряд з наведеним, суд вважає за необхідне зазначити про неможливість застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, з огляду на положення Закону України № 2531-IX від 16.08.2022 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо обрання запобіжного заходу до військовослужбовців, які вчинили військові злочини під час дії воєнного стану».

Так, відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Крім того, будь-яких обставин, які би свідчили про те, що застосований захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом не встановлено та не доведено обвинуваченим.

Більш того, будь-яких обставин, які б унеможливлювали подальше утримування ОСОБА_4 під вартою, суду не надано, скарг та заперечень щодо перебування саме під цим запобіжним заходом від обвинуваченого не надходило.

З огляду на викладене та доведеність прокурором наявності підстав вважати, що на час розгляду клопотання продовжують існувати ризики вчинення дій, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, та оцінивши в сукупності всі обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів з утриманням в умовах гауптвахти.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Відтак, зважаючи на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та з метою забезпечення його належної процесуальної поведінки, суд не визначає розмір застави.

Керуючись статтями 2, 27, 31, 177, 178, 183, 194 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з утриманням в умовах гауптвахти, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 14 грудня 2025 року, без визначення розміру застави.

Відкласти судове засідання на 12 год 00 хв. 11 листопада 2025 року.

Викликати для участі в судовому засіданні прокурора, захисника обвинуваченого, доставити конвоєм обвинуваченого.

Визначити строк дії ухвали до 14 грудня 2025 року включно.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - з моменту отримання її копії.

Повний текст ухвали суду буде виготовлено та оголошено о 10 год 00 хв. 17 жовтня 2025 року.

Суддя ОСОБА_6