ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/5151/25
Номер провадження: 11-кп/819/529/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 26 серпня 2025 року в кримінальному провадженні №0001935 від 09 листопада 2024 року, стосовно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Велетенське Білозерського району Херсонської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 26 серпня 2025 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_10 обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувано ОСОБА_10 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 09.11.2024 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Також вироком вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, долі речових доказів та розподілу судових витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи її в посаді стрільця-санітару 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», 09 листопада 2024 року в період з 11-00 год. по 11-30 год. (більш точний час не встановлено), перебуваючи в кв. АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою заподіяння смерті іншій людині, з невстановлених в ході проведення досудового розслідування мотивів, невстановленим в ході проведення досудового розслідування тупим предметом з обмеженою площею, наніс декілька ударів в ділянку лобу та обличчя ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого, продовжуючи свій єдиний прямий злочинний умисел, направлений на заподіянні смерті іншій людині, утримуючи в правій руці кухонний ніж, наніс клинком останнього серію ударів в ділянку передньої поверхні шиї, передньої поверхні грудної клітини, задньої поверхні грудної клітини ОСОБА_11 , спричинивши останньому, згідно висновку експерта наступні тілесні ушкодження:

- група 1: колото-різане проникаюче поранення грудної клітки з ушкодженням серця, яке утворилося від колюче-ріжучої дії колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень;

- група 2: колото-різане сліпе проникаюче поранення шиї з ушкодженням стравоходу та трахеї, яке утворилося від колюче-ріжучої дії колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення;

- група 3: множинні (5) колото-різані сліпі не проникаючі поранення грудної клітки з ушкодженням м?яких тканин, які утворилися від колюче-ріжучої дії колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я;

- група 4: синці та садна обличчя, які утворилися від дії тупого предмету з обмеженою площею, відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкостІ;

- група 5: травматична повна ампутація зуба утворилася від дії тупого предмету з обмеженою прощею, відноситься до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров?я.

Від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 помер на місці події, при цьому смерть останнього настала внаслідок колото-різаного проникаючого поранення грудної клітки з ушкодженням серця, що ускладнилося тампонадою серця.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 просить вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 26 серпня 2025 року в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, за яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Просить виключити з вироку посилання суду на пом`якшуючі покарання обставини «повне визнання своєї вини та щире каяття».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник потерпілої зазначив, що суд першої інстанції безпідставно послався на існування пом`якшуючих покарання обставин визнання вини та щире каяття і призначив невиправдано м`яке покарання обвинуваченому.

Зазначає, що надання ОСОБА_10 показань тотожних висунутому обвинувачення не свідчить про існування пом`якшуючих покарання обставин, а лише вказує на часткове визнання ним своєї вини. Звертає увагу, що у своїх показаннях обвинувачений не вказав на мотиви вчиненого вбивства, механізму, спрямованості локалізації, кількості нанесення множинних поранень із застосуванням двох різних ножів та однієї викрутки, посилаючись на стан сп`яніння та забудькуватість. Натомість матеріали справи не містять відомостей про наявність у обвинуваченого захворювань, що спричиняють прогалини у пам`яті.

Крім того приховав невстановлений тупий предмет, яким наніс загиблому тілесні ушкодження лобної області голови.

Таким чином обвинувачений не сприяв органу досудового розслідування, дієвого каяття не виявив та не приймав участь у встановленні істини по справі.

Крім того першої медичної допомоги потерпілому не надавав, з власної ініціативи, ні моральної, ні матеріальної шкоди потерпілій не відшкодував, жодних намірів щодо виплати компенсації пов`язаної із похованням загиблого не висловив.

Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою висновки судово-медичної експертизи двох ножів та викрутки, вилучених в ході проведення огляду місця події та джемпера, в який був одягнений ОСОБА_11 в момент вбивства відповідно до якого пошкодження клаптя шкіри ОСОБА_11 та джемпера цими ж ножами та викруткою не виключаються. На думку представника потерпілого вказаний висновок експерта свідчить про те, що обвинувачений не сприяв у розкритті злочину під час досудового розслідування.

Крім того, звертає увагу, що в ході досудового розслідування проведено негласні слідчі (розшукові) дії аудіо-, відеоконтроль особи за місцем утримання обвинуваченого в ході якої зафіксовано розмову обвинуваченого про причини та перебіг конфлікту. Зазначена обставина підтверджує відсутність добровільної участі обвинуваченого у встановленні об`єктивної істини у справі.

Крім того не усунуто суперечності між показами обвинуваченого в частині особистого виклику карети швидкої допомоги, оскільки в ході досудового розслідування встановлено, що виклик надійшов з номера мобільного телефону, що не належить обвинуваченому, а від чоловіка на прізвище ОСОБА_12 .

Зазначає, що обвинувачений не намагався вжити заходів щодо збереження життя потерпілого, хоч і є військовослужбовцем та має відповідні навички, медичну допомогу потерпілому не надав, залишив потерпілого, викинув ножі, викрутку та невстановлений твердий предмет, тобто приховав знаряддя злочину.

Також представник потерпілого вказує на те, що потерпілий не становив для обвинуваченого загрози і підстав для необхідності відвернення будь-яких посягань не виникало, про що зокрема свідчить відсутність тілесних ушкоджень у обвинуваченого та характерних слідів на кистях рух потерпілого.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Представник потерпілої підтримав апеляційну скаргу, просив вирок суду в частині покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 більш суворе покарання.

Потерпіла ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу свого представника, просила призначити обвинуваченому більш суворе покарання.

Прокурор щодо призначення покарання поклався на розсуд суду.

Захисник ОСОБА_9 просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а вирок суду залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_10 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, обвинувачений просив вибачення у потерпілої.

В останньому слові обвинувачений ОСОБА_10 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину за який його засуджено за встановлених та викладених у вироку суду першої інстанції обставин, як і кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються.

Враховуючи викладене, предметом дослідження в даному апеляційному провадженні буде питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо існування обставин, що пом`якшують покарання, а також щодо міри призначеного ОСОБА_10 покарання.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд за результатами судового розгляду встановив винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ст.1 ст.115 КК України.

Санкцією ч.1 ст.115 КК України за скоєння даного злочину, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

При призначенні ОСОБА_10 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини його вчинення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, за матеріалами справи характеризується посередньо, є військовослужбовцем ЗСУ, висловив намір продовжити проходити військову службу, судимості не має.

Також суд першої інстанції врахував обставини, що пом`якшують покарання (визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття), а також обставини, що обтяжують покарання вчиненні кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

За результатами аналізу вказаних відомостей суд першої інстанції прийшов до висновку щодо доцільності призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання наближеного до мінімальних меж санкції ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Водночас, як вірно вказує в апеляційній скарзі представник потерпілого, при призначенні покарання обвинуваченому, суд вдався до формальної та поверхневої оцінки обставин, що враховуються під час призначення покарання.

Так, зазначаючи про існування обставин, що пом`якшують покарання, місцевий суд послався на те, що обвинувачений повністю визнав свою вину, а також розкаявся у вчиненому, що виразилося у тому, що в судовому засіданні обвинувачений висловив жаль з приводу вчиненого, попросив вибачення у потерпілої, а також надав суду чіткі та послідовні показання.

В той же час, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції не навів належного та достатнього обґрунтування на підтвердження своїх висновків щодо існування перелічених ним обставин, що пом`якшують покарання.

Дійсно відповідно до журналу та аудіозапису судового засідання ОСОБА_10 визнав свою вину у повному обсязі, та надав показання стосовно обставин вчиненого злочину. Водночас матеріали провадження свідчать, що така поведінка обвинуваченого не є послідовною, оскільки під час досудового розслідування для з`ясування обставин вчинення кримінального правопорушення органом досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді було проведено негласні слідчі (розшукові) дії.

Слід зазначити, що відповідно до ст.66 КК України визнання вини не є самостійною обставиною, що пом`якшує покарання. Зазначену обставину можливо визнати такою, що пом`якшує покарання лише в окремих випадках, навівши відповідне обґрунтування.

На переконання суду апеляційної інстанції визнання вини може бути визнане пом`якшуючою покарання обставиною лише у разі, коли воно сприяло завданням кримінального провадження, зокрема обвинувачений, визнав вину та надав показання, що сприяли встановленню всіх обставин кримінального правопорушення. Лише самого формального факту визнання обвинуваченим своєї вини недостатньо для врахування даної обставини, як пом`якшуючої покарання.

В даному випадку матеріли провадження не містять жодних відомостей, що визнання обвинуваченим ОСОБА_10 своєї вини сприяло виконанню завдань кримінального провадження. Як вірно звертає увагу в апеляційній скарзі представник потерпілої, для встановлення вини ОСОБА_10 орган досудового розслідування був змушений проводити негласні слідчі (розшукові) дії.

Як свідчать матеріали провадження, зокрема зміст обвинувального акта, станом на момент пред`явлення ОСОБА_10 обвинувачення, під час досудового розслідування не встановлено добровільного визнання вини обвинуваченим, як обставини, що пом`якшує його покарання як і активного сприяння в розкритті злочину.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що визнання обвинуваченим вини в даному випадку не сприяло оперативному здійсненню кримінального провадження, вказана обставина не є такою, що може бути визнана пом`якшуючою покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої про те, що обвинувачений ОСОБА_10 в ході надання показань в суді першої інстанції не вказав щодо мотиву скоєння злочину, кількості та локалізації ударів із застосуванням двох різних ножів та однієї викрутки, то апеляційний суд їх до уваги не приймає, оскільки зі змісту пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення та визнаного судом доведеним не вбачається, що йому інкриміновано вчинення умисного вбивства з конкретизованим мотивом та із застосуванням різних ножів та викрутки.

Посилання представника потерпілого з приводу того, що суд першої інстанції не зважив на те, що швидку медичну допомогу викликав не обвинувачений апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки виходячи зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд не встановлював факт виклику обвинуваченим швидкої медичної допомоги та надання ним першої невідкладної допомоги потерпілому і як наслідок обставини, що пом`якшує покарання - надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

Що стосується визнання пом`якшуючою покарання обставиною щирого каяття, то суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Дійсно в ході судового розгляду обвинувачений попросив пробачення у потерпілої. Разом із цим, матеріали провадження не містять відомостей про те, що обвинувачений проявляв належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, зокрема намагався будь-яким чином допомогти потерпілій оговтатися від пережитого, компенсувати їй перенесені страждання, полегшити душевний біль, надати допомогу у похованні.

На переконання суду апеляційної інстанції, факт того, що обвинувачений попросив пробачення у потерпілої не є достатнім для висновку про щире каяття за умисне вбивство її сина, оскільки вказана обставина не свідчить про те, що обвинувачений проявив засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління та бажання понести відповідальність за скоєне. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції не вбачає щирого каяття в поведінці обвинуваченого.

З огляду на викладене, апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції не дотримано в повній мірі вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_10 у зв`язку з чим суд першої інстанції призначив покарання, яке не відповідає ступені тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

У вироку суду першої інстанції відсутній обґрунтований та підтверджений належними доказами висновок про обрану міру покарання.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції поверхово оцінив ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки виходив лише з формальних критеріїв, визначених ст. 12 КК України, однак в повній мірі не врахував: суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а саме, що вчинено посягання на життя людини яке є найвищою соціальною цінністю, а також тяжкості наслідків у вигляді смерті особи, що має незворотний характер; спосіб вчинення злочину із застосуванням ножа, яким заподіяні численні удари в життєво важливі органи потерпілого, посткримінальну поведінку обвинуваченого. Все це у сукупності свідчить про підвищену суспільну небезпеку ОСОБА_10 .

Тому доводи апеляційної скарги представника потерпілого про необґрунтоване призначення обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у розмірах, наближених до мінімальних меж санкції даної статті, та про не відповідність такого покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, є обґрунтованими.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Обираючи вид та розмір покарання, суд апеляційної інстанції враховує, що обвинувачений ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 115 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який має місце проживання, за матеріалами справи характеризується посередньо, є військовослужбовцем ЗСУ, раніше несудимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, в ході кримінального провадження встановлено наявність обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Обставини, що пом`якшують покарання відсутні.

Враховуючи вищезазначені обставини, а також ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, та реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, апеляційний суд вважає можливим призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Водночас, запропонований представником потерпілої в апеляційній скарзі розмір покарання, колегія суддів вважає занадто суворим та необґрунтованим, з урахуванням того, що ОСОБА_10 вперше притягається до кримінальної відповідності, є військовослужбовцем ЗСУ, приймав участь в антитерористичній операції (т.2 а.п.102), а тому призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років буде відповідати цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За наведеного вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання із ухваленням в цій частині нового вироку.

Враховуючи вище викладене, оскільки вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, при цьому в мотивувальній частині вироку суду апеляційної інстанції констатовано відсутність пом`якшуючих покарання обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги представника потерпілої щодо виключення з вироку суду першої інстанції пом`якшуючих покарання обставин.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 407, ч. 2 ст. 409, 414, 420, 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника потерплої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 26 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначити за ч.1 ст.115 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4