ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 303/9349/21

провадження № 51-5117 км 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000346 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Несвиж Мінської області Республіки Білорусь, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, а саме у порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, якщо вони заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області вироком від 08 червня 2023 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Згідно з вироком ОСОБА_6 31 липня 2021 року, приблизно о 17:14, керуючи технічно справним транспортним засобом марки «INFINITI», модель FX35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 100 км/год, яка перевищувала максимально допустиму швидкість транспортних засобів поза населеними пунктами 90 км/год, по автодорозі «Н-09» сполученням «Мукачево-Івано-Франківськ-Рогатин-Львів» зі сторони міста Мукачево у напрямку села Верхній Коропець Мукачівського району Закарпатської області, у світлий час доби, без опадів та будь-яких інших атмосферних явищ.

Проїжджаючи повз територію АЗС «БРСМ», що зліва по ходу його руху, діючи всупереч вимогам п 1.3, п. 1.5, п.1.10, п.п. б), д) п. 2.3, п. 10.1, п. 12.1, п. 12.3 п.п. (б) п. 14.2 та п. 34 Дорожня горизонтальна розмітка 1.1 (вузька суцільна лінія) Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, виїхав на зустрічну смугу руху та розпочав виконувати обгін трьох транспортних засобів, у тому числі автомобіля марки «Mazda», моделі «323», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , на якому у той час завчасно був увімкнений світловий покажчик лівого повороту та який змінював напрямок свого руху ліворуч, мав перевагу в русі та створював водію ОСОБА_6 небезпеку для руху.

Здійснивши обгін першого автомобіля, водій ОСОБА_6 не відмовився від виконання подальшого обгону, не дотримався безпечної швидкості, не повернувся на раніше займану смугу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рухатися далі, збільшуючи швидкість та проїжджаючи навпроти заїзду на територію АЗС, що на 4-му км, мінус 114,4 м автодороги «Н-09», допустив зіткнення з автомобілем марки «Mazda», моделі «323», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який у той час завершував виконання повороту ліворуч на територію АЗС.

У результаті цієї ДТП пасажир автомобіля «Mazda» ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження від яких помер, а інший пасажир неповнолітній ОСОБА_10 - тяжкі тілесні ушкодження.

Не виконання ОСОБА_6 вимог п. 10.1, п. 12.3, п.п. б) п. 14.2 та вимог дорожньої горизонтальної розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія) «Правил дорожнього руху» знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

При цьому суд вказав, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів, які б свідчили про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 14 серпня 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду постановою від 05 лютого 2025 року касаційну скаргу прокурора задовольнив частково, ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року скасував і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Суд вказав, що призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність внаслідок м`якості.

Львівський апеляційний суд вироком від 02 вересня 2025 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково, вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасував в частині призначеного покарання.

Ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_6 визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. В решті вирок місцевого суду апеляційний суд залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

За змістом касаційної скарги засуджений та його захисник, посилаючись на суворість призначеного ОСОБА_6 покарання, просять скасувати вирок апеляційного суду та звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

Сторона захисту вважає, що апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, яке необхідно відбувати реально, недостатньо врахував, що останнім вчинено необережний злочин; поведінку засудженого, яка свідчить про критичне ставлення до вчиненого. Також суд не врахував позицію потерпілих, які не наполягали на покаранні, пов`язаному з ізоляцією обвинуваченого від суспільства.

Також вважають, що суд не врахував дані про особу засудженого, який є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, на обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває. Орган пробації у досудовій доповіді також вказав про можливість виправлення засудженого без позбавлення або обмеження волі.

Вказують, що судом не було встановлено обтяжуючих покарання обставин, а обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Враховуючи викладене, сторона захисту вважає, що у суду були всі підстави для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання на підставі положень ст. 75 КК України, а призначене йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке необхідно відбувати реально, є явно несправедливим внаслідок суворості.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги сторони захисту.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, заяв про участь у ньому не подавали. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки для суду апеляційної інстанції.

За змістом касаційної скарги засудженого та захисника вирок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України не оспорюється.

Що стосується доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, що полягає у не застосуванні до нього положень ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку виклав конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 75 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання, й просив скасувати вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання, яке потрібно відбувати реально.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що апеляційний суд погодився з встановленими судом першої інстанції обставинами, які характеризують особу засудженого, однак дійшов висновку, що цього не достатньо для звільнення засудженого від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Апеляційний суд також врахував думку представника потерпілого, який, як вказує сторона захисту, хоча і не наполягав на ізоляції ОСОБА_6 від суспільства, однак щодо апеляційної скарги прокурора поклався на розсуд суду.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, невідворотні наслідки у виді смерті людини та спричинення тяжких тілесних ушкоджень неповнолітньому.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що факт наявності у обвинуваченого двох малолітніх дітей, позитивна характеристика за місцем проживання та перерахування застави на рахунок Збройних Сил України є підставою для призначення покарання у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, однак не є достатньою підставою для звільнення засудженого від його відбування.

Призначене апеляційним судом покарання відповідає принципу співмірності, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Призначене судом апеляційної інстанції засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

З огляду на це неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог КПК України та явної несправедливості призначеного покарання внаслідок суворості під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.

Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3