ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/22/20 Номер провадження 11-кп/814/759/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченоїОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000115 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та прокурора Чутівського відділу Диканської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 з внесеними змінами на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 червня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Риги та мешканка АДРЕСА_1 , громадянка України, з середньою освітою, незаміжня, працююча, маюча трьох неповнолітніх дітей, несудима,

визнана винуватою та засуджена за ч.1 ст.203-2 КК України до штрафу в розмірі 10000 (десять тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Постановлено стягнути з обвинуваченої ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 13536 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, організувала проведення азартних ігор на гральних автоматах для чого в січні 2019 року у підвальному приміщенні по АДРЕСА_2 розмістила 11 комп`ютерних симуляторів та необхідні меблі, а також забезпечила заклад мережевим обладнанням.

В цьому закладі з початку січня по 14 березня 2019 року ОСОБА_8 з корисливих мотивів, з метою отримання незаконного прибутку, будучи співвиконавцем злочину, виконувала роль оператора комп`ютерних симуляторів, які за допомогою кабелів були підключені до центрального комп`ютера адміністратора, працювала відповідно до встановленого графіку виходу на роботу, для належного функціонування грального закладу обмежувала доступ громадян до його приміщень та комп`ютерних симуляторів, розмінювала гравцям гроші, приймала ставки, а також здійснювала видачу грошових виграшів переможцям азартних ігор, тим самим забезпечуючи діяльність з надання можливості доступу до азартних ігор на гральних автоматах та комп`ютерних симуляторах, за що отримувала прибуток у виді заробітної плати.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_8 , суд прийшов до висновку, що вона вчинила злочин зайняття гральним бізнесом, відповідальність за який передбачена частиною першою статті 203-1 Кримінального кодексу України в редакції Закону 2852-VI.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить скасувати вирок суду та виправдати її за ч.1 ст.203-2 КК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що перебувала у фактичних трудових відносинах на посаді касира в гральному закладі, мала неповнолітню дитину та була вагітною і змушена була працювати неофіційно.

Зауважує, що не усвідомлювала на час працевлаштування про можливість діяльності в центрі міста закладу, який здійснює заборонену діяльність.

Стверджує, що отримувала фіксовану заробітну плату і на неї не впливав розмір прибутку, отриманого роботодавцем.

Вважає, що суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.203-2 КК України, може бути лише організатор грального бізнесу.

Наголошує, що матеріали провадження не містять даних, які б свідчили про наявність у неї умислу на зайняття гральним бізнесом та отримання від цього прибутку, окрім обумовленої з роботодавцем заробітної плати за виконання відповідних трудових функцій.

Зауважує, що допитаний свідок (залегендована особа) ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомив, що відвідував заклад два чи три рази і не зміг згадати, чи там була присутня обвинувачена.

Стверджує, що наявний в матеріалах провадження відеозапис від 14 березня 2019 року не містить даних про те, до кого підходить залегендована особа, щоб здійснити оплату за гру.

Вказує, свідок ОСОБА_11 лише підтвердив, що належне йому приміщення передав в оренду, проте не пам`ятає кому та не знає для проведення якого виду діяльності.

Зазначає, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження належності певній особі комп`ютерної техніки, що вилучена з приміщення під час проведення обшуку, а також не вказано про співучасть цієї особи.

В апеляційній скарзі з внесеними змінами прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 в суді першої інстанції.

При цьому зазначає, що судом не надано оцінки діям ОСОБА_8 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.203-2 КК України, що вчинене нею до 13 серпня 2020 року з урахуванням Закону №768-IX від 14 липня 2020 року, яким внесено зміни до вказаної статті, а також положень ст.58 Конституції України та ст.5 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про необхідність скасування вироку через істотні порушення закону та призначення нового розгляду, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що передбачено п.2, п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.412 цього Кодексу істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Суд апеляційної інстанції при виявленні відповідних порушень повинен виходити не лише із того, що вони фактично перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а й з потенційної можливості такого перешкоджання.

Відповідно до приписів ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:

1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;

3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;

4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.374 КПК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.15 постанови №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.

Апеляційний суд звертає увагу, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Наведені приписи закону при ухваленні вироку місцевим судом не дотримано.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 визнана винуватою та засуджена за вчинення в період з початку січня до 14 березня 2019 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України (зайняття гральним бізнесом в редакції Закону №1019-VIII від 18 лютого 2016 року).

Відповідно до Закону України №1334-VI, який набрав чинності 25 червня 2009 року, в Україні було заборонено гральний бізнес та участь в азартних іграх.

З метою усунення порушень законодавства про заборону грального бізнесу на території України Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства про заборону грального бізнесу в Україні" від 22 грудня 2010 року № 2852-VI, який набрав чинності 13 січня 2011 року, Кримінальний кодекс України було доповнено ст. 203-2, яка передбачала кримінальну відповідальність за зайняття гральним бізнесом (по суті є бланкетною нормою).

Диспозиція ст.203-2 КК України в редакції наведеного Закону передбачала відповідальність за зайняття гральним бізнесом. Поняття "гральний бізнес" та пов`язані з ним поняття містились у ст. 1 Закону №1334-VI.

Так, відповідно ст.1 Закону №1334-VI гральний бізнес - діяльність, пов`язана з організацією, проведенням та наданням можливості доступу до азартних ігор у казино, на гральних автоматах, комп`ютерних симуляторах, у букмекерських конторах, в інтерактивних закладах, в електронному (віртуальному) казино незалежно від місця розташування сервера.

В подальшому, Законом України №768-IX, який набрав чинності 13 серпня 2020 року, визнано таким, що втратив чинність Закон №1334-VI, а диспозицію ч.1 ст.203-2 КК України викладено в такій редакції: Організація або проведення азартних ігор без ліцензії на провадження відповідного виду діяльності з організації та проведення азартних ігор, що видається відповідно до закону або випуск чи проведення лотерей особою, яка не має статусу оператора лотерей, або організація чи функціонування закладів з метою надання доступу до азартних ігор чи лотерей, які проводяться в мережі Інтернет.

Положеннями ст.1 Закону №768-IX визначено поняття організатора азартних ігор. Так, організатор азартних ігор - юридична особа - резидент України, яка на підставі отриманої ліцензії має право здійснювати зазначений у такій ліцензії вид діяльності з організації та проведення азартних ігор відповідно до вимог цього Закону; організатор азартних ігор в залах гральних автоматів - юридична особа - резидент України, яка на підставі отриманої ліцензії має право здійснювати діяльність з організації та проведення азартних ігор в залах гральних автоматів відповідно до цього Закону; організатор азартних ігор казино в мережі Інтернет - юридична особа - резидент України, яка на підставі отриманої ліцензії має право здійснювати діяльність з організації та проведення азартних ігор казино в мережі Інтернет відповідно до цього Закону; організатор букмекерської діяльності - юридична особа - резидент України, яка на підставі отриманої ліцензії має право здійснювати діяльність з організації та проведення букмекерської діяльності в букмекерських пунктах та/або в мережі Інтернет відповідно до цього Закону; організатор гри в покер в мережі Інтернет - юридична особа - резидент України, яка на підставі отриманої ліцензії має право здійснювати діяльність з організації гри в покер в мережі Інтернет (онлайн-покер) відповідно до цього Закону; організатор казино - юридична особа - резидент України, яка на підставі отриманої ліцензії має право здійснювати господарську діяльність з організації та проведення азартних ігор у гральному закладі казино відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №768-IX на території України дозволяється організовувати та проводити виключно такі види діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор: 1) організація та проведення азартних ігор у гральних закладах казино; 2) організація та проведення азартних ігор казино в мережі Інтернет; 3) організація та проведення букмекерської діяльності в букмекерських пунктах та в мережі Інтернет; 4) організація та проведення азартних ігор у залах гральних автоматів; 5) організація та проведення азартних ігор в покер в мережі Інтернет.

Визначені цією частиною види діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор на території України можуть проводитися виключно за наявності у суб`єкта господарювання відповідних передбачених цим Законом ліцензій із використанням сертифікованого відповідно до цього Закону та підключеного до Державної системи онлайн-моніторингу грального обладнання та онлайн-систем організаторів азартних ігор.

Суб`єкти господарювання - резиденти України мають право надавати послуги з постачання та/або надання програмного забезпечення, що безпосередньо використовується у сфері організації та проведення азартних ігор, у тому числі, але не виключно, організаторам азартних ігор та нерезидентам України, які мають іноземну ліцензію на здійснення діяльності у сфері азартних ігор, виключно на підставі ліцензії з надання послуг у сфері організації та проведення азартних ігор (ч.2 ст.2 Закону №768-IX).

На території України забороняється проводити будь-які інші види діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, крім передбачених частиною першою цієї статті (ч. 4 ст. 2 Закону № 768-IX).

В Україні також забороняється: 1) проводити азартні ігри та розміщувати гральні заклади на тимчасово окупованій території України; 2) організовувати та проводити азартні ігри особам, які не отримали в установленому законом порядку ліцензії на провадження відповідного виду господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор; 3) організовувати та проводити азартні ігри, що не відповідають вимогам цього Закону, а також поза межами гральних закладів (крім азартних ігор, що проводяться в мережі Інтернет); 4) проводити азартні ігри без використання онлайн-системи організатора азартних ігор, що пов`язана каналами зв`язку із Державною системою онлайн-моніторингу, у випадках, коли використання такої системи є обов`язковим для організатора азартних ігор відповідно до цього Закону; 5) використовувати несертифіковане гральне обладнання для проведення азартних ігор, у випадках, коли Уповноваженим органом встановлена вимога щодо сертифікації такого обладнання (ч. 6 ст. 2 Закону № 768-IX).

Аналіз диспозиції ст. 203-2 КК в редакції Закону, яка діяла до 13 серпня 2020 року, та в редакції Закону №768-IX, об`єктивна сторона яких виражається відповідно у зайнятті гральним бізнесом (діяльність, пов`язана з організацією, проведенням та наданням можливості доступу до азартних ігор у казино, на гральних автоматах, комп`ютерних симуляторах, у букмекерських конторах, в інтерактивних закладах, в електронному (віртуальному) казино незалежно від місця розташування сервера) та організації або проведенні азартних ігор без ліцензії на провадження відповідного виду діяльності з організації та проведення азартних ігор, що видається відповідно до закону або випуску чи проведенні лотерей особою, яка не має статусу оператора лотерей, або організації чи функціонуванні закладів з метою надання доступу до азартних ігор чи лотерей, які проводяться в мережі Інтернет, а також однакових за юридичною природою та змістом понять, свідчить про наявність відповідних заборон у обох редакціях та не дає підстав для висновку щодо повної декриміналізації діянь осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст. 203-2 КК України, до набрання чинності Законом №768-IX.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.203-2 КК України, був і є встановлений законодавством порядок зайняття дозволеними видами господарської діяльності.

Разом з тим, в редакції ст.203-2 КК України, яка діяла до 13 серпня 2020 року, він стосувався повної законодавчої заборони на здійснення грального бізнесу як виду господарської діяльності.

В свою чергу, у зміненій відповідно до Закону №768-IX редакції ст.203-2 КК України такий порядок стосується законодавчої заборони на незаконну діяльність з організації або проведення азартних ігор без отримання відповідної ліцензії, випуск та проведення лотерей не оператором лотерей, організації та функціонуванні закладів з метою надання доступу до азартних ігор чи лотерей в мережі Інтернет. У даному випадку має місце обмеження відповідальності особи шляхом конкретизації в бік звуження форми вчинення кримінального правопорушення.

У кожному конкретному кримінальному провадженні за обвинуваченням особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 203-2 КК України, до 13 серпня 2020 року, суду необхідно оцінювати пред`явлене особі обвинувачення органом досудового розслідування та встановлені обставини в судовому провадженні на наявність або відсутність в діях особи ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 203-2 КК України в редакції Закону №768-IX.

До такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 25 липня 2022 року у справі № 554/3311/20.

Проте, всупереч цьому висновку щодо застосування норми права, передбаченої ст. 203-2 КК України, та в порушення вимог ст.374 КПК України, суд першої інстанції не надав оцінку пред`явленому органом досудового розслідування обвинуваченню та встановленим під час судового розгляду обставинам на предмет наявності або відсутності в діях ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.203-2 КК України, зокрема, його об`єктивної та суб`єктивної сторони в редакції Закону №768-IX.

Таким чином, суд першої інстанції, здійснюючи розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 , фактично залишив поза увагою правову природу внесених змін, не з`ясував чи охоплюються інкриміновані обвинуваченій дії ознаками кримінального правопорушення, передбаченого чинною редакцією ст.203-2 КК України, з урахуванням положень ст.58 Конституції України та ст.5 КК України.

Крім того, як видно з обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення у співучасті з іншою, невстановленою органом досудового розслідування собою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.

Відповідно до ст.26 КК України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.

За змістом ч.2 ст.27 КК України виконавцем (співвиконавцем) є особа, яка у співучасті з іншими суб`єктами кримінального правопорушення безпосередньо чи шляхом використання інших осіб, що відповідно до закону не підлягають кримінальній відповідальності за скоєне, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене цим Кодексом.

При цьому виконавцем (співвиконавцем) визнається особа, яка своїми активними діями чи бездіяльністю виконала у повному обсязі або частково об`єктивну сторону конкретного складу злочину.

У мотивувальній частині вироку суд вказав, що невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, організувала проведення азартних ігор на гральних автоматах.

Водночас суд, визнавши ОСОБА_8 співвиконавцем цього злочину, взагалі не оцінював встановлені у судовому засіданні обставини на наявність або відсутність в діях обвинуваченої ознак організації проведення азартних ігор на гральних автоматах.

Крім того, суд у п.2.2 мотивувальної частини вироку при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, зазначив про вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.1 ст.203-1 КК України (Незаконне виробництво, експорт, імпорт, зберігання, реалізація та переміщення дисків для лазерних систем зчитування, матриць, обладнання та сировини для їх виробництва, якщо ці дії вчинені у значних розмірах), хоча таке обвинувачення не було предметом розгляду суду.

Отже, під час розгляду справи суд першої інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України є підставою для скасування такого рішення.

Враховуючи наведене, вирок суду підлягає скасуванню як такий, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, постановлений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, з призначенням нового судового розгляду.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевому суду необхідно провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи апеляційних скарг, з використанням усіх процесуальних можливостей дослідити докази у кримінальному провадженні й залежно від установленого ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином вмотивоване рішення.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу обвинуваченої необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 411, 412, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора Чутівського відділу Диканської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 з внесеними змінами задовольнити.

Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 червня 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження №0000115 в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4