КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3281/2025 Категорія: ст. 111 КК України
ЄУН: 754/9862/24 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000878 від 18 червня 2024 року за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Джанкой Кримської області УРСР, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією усього належного йому майна.

Запобіжний захід у кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_8 не обирався.

Строк відбування покарання обчислюється з моменту затримання ОСОБА_8 у порядку виконання цього вироку.

Оскаржуваним вироком обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винуватим у державній зраді, тобто, у вчиненні умисних дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_8 відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про прокуратуру» та Порядку прийняття Присяги працівника прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 21 січня 2011 року за № 5, прийняв Присягу працівника прокуратури, відповідно до змісту якої він, присвячуючи свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі, урочисто присягнув: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов`язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов`язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України № 37к від 19 лютого 2014 року радника юстиції ОСОБА_8 призначено на посаду Джанкойського міжрайонного прокурора.

Згідно з ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19, ст. 68 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 5, ч.1 ст. 72, ст. 73 Конституції України передбачено, що Україна є республікою. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їх повноважень, встановлених Конституцією України.

Крім того ч. 2 ст. 72 Конституції України передбачено, що всеукраїнський референдум проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Відповідно до ч.1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з ч.2 ст. 131-1 Конституції України, організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Незважаючи на це, 6 березня 2014 року у приміщенні Верховної Ради АР Крим у порушення ч. 3 ст. 2, ст. 72, ст. 73, п. 2 ч.1 ст. 85, ст. 132 Конституції України та п. 2 ч. 3 ст.3, ст.ст. 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум» депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову № 1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», в якій визначено дату такого волевиявлення - 16 березня 2014 року, на який виносилося питання про входження АР Крим до складу російської федерації на правах суб`єкта федерації. Відповідно до зазначеної постанови 16 березня 2014 року на території Автономної Республіки Крим проведений незаконний референдум, результатом якого стала тимчасова окупація території АР Крим і міста Севастополя, а також їх входження до складу російської федерації на правах суб`єкта федерації.

Результати «референдуму» не визнані жодною країною світу, крім російської федерації. Відповідно до п. 5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України», проведений 16 березня 2014 року в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі референдум, не маючи законної сили, не може бути основою для будь-якої зміни статусу Автономної Республіки Крим або м. Севастополя.Також в пункті 1 вказаної Резолюції зазначено, що Генеральна Асамблея ООН підтверджує свою прихильність суверенітету, політичній незалежності, єдності і територіальній цілісності України в її міжнародно визнаних кордонах.

У подальшому, 17 березня 2014 року депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято постанову № 1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою на підставі, так званої, «Декларації про незалежність Республіки Крим», прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11 березня 2014 року та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11 березня 2014 року, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Крім того, Верховною Радою АР Крим ухвалено постанову № 1748-6/14 від 17 березня 2014 року «О правоприемстве Республики Крым», пунктом 1 якої передбачено, що «с момента провозглашения Республики Крым как независимого суверенного государства высшим органом власти Республики Крым является Государственный Совет Республики Крым - парламент Республики Крым в депутатском составе шестого созыва Верховной Рады Автономной Республики Крым на срок полномочий до сентября 2015 года».

Надалі, 18 березня 2014 року між російською федерацією та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу російської федерації.

У подальшому з метою забезпечення режиму окупації та придушення спротиву проукраїнського населення Криму прийнято ряд «законів та підзаконних нормативних актів», відповідно до яких слідчі, прокурори та судді підпорядковуються своїм керівникам по висхідній лінії відповідної гілки влади, так званої, «Республіки Крим», що входить у склад російської федерації.

Згідно зі ст. 87 «Конституції «Республіки Крим»»:

1. Прокуратура Республіки Крим здійснює нагляд за додержанням Конституції російської федерації та виконанням законів, що діють на території Республіки Крим, виконує інші функції, встановлені федеральними законами.

2. Прокурор Республіки Крим призначається на посаду президентом російської федерації за поданням Генерального прокурора російської федерації, погодженим із главою Республіки Крим і Державною Радою Республіки Крим. Прокурор Республіки Крим звільняється з посади президентом російської федерації.

3. Прокурори районів, міст і прирівняні до них прокурори призначаються на посаду і звільняються з посади Генеральним прокурором російської федерації.

Окрім того, 20 березня 2014 року державною думою російської федерації прийнято «Федеральний конституційний закон» від 21 березня 2014 року за №6-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образовании в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Вищезазначене свідчить про проведення представниками російської федерації та її федеральних органів підривної діяльності проти України.

Здійснюючи підривну діяльність проти України, представники органів прокуратури, суддівського корпусу та інших органів державної влади іноземної держави утворили на окупованій території України федеральні органи державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронні органи та судову систему російської федерації з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ст. 8 «Федерального конституційного» закону від 21 березня 2014 року № 6-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образовании в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя» під час перехідного періоду генеральна прокуратура російської федерації створює на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя органи прокуратури Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя, що мають статус суб`єкту російської федерації. Прокурор Республіки Крим і прокурор міста федерального значення Севастополя назначаються президентом російської федерації за поданням генерального прокурора російської федерації, погодженого відповідно з Республікою Крим і містом федерального значення Севастополя. Інші прокурори, які виконують свої повноваження на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя, призначаються у відповідності до законодавства російської федерації.Працівники органів прокуратури України, які заміщують посади у вказаних органах, що діють на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя на день прийняття у склад російської федерації нових суб`єктів, мають переважне право на прийняття на службу в органи прокуратури російської федерації, що створені на цих територіях, за умови наявності в них громадянства російської федерації, а також за умови здачі ними екзамену на знання законодавства російської федерації і їх відповідності вимогам, що ставляться законодавством російської федерації до працівників органів прокуратури. До завершення формування органів прокуратури російської федерації на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя відповідні повноваження на цих територіях здійснюють органи прокуратури, що діяли на день прийняття в російську федерацію Республіки Крим и створення у складі російської федерації нових суб`єктів.

Створення та діяльність органів іноземної держави, у тому числі системи органів прокуратури на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, призвели до заходів посилення тимчасової окупації невід`ємної території України.

Водночас, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року, зокрема, ст.ст. 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року.

Генеральна Асамблея ООН своєю Резолюцією 71/205 від 19 грудня 2016 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)» засудила тимчасову окупацію російською федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

У подальшому, Резолюціями 72/190 від 19 грудня 2017 року, 73/194 від 17 грудня 2018 року та 74/168 від 18 грудня 2019 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)», Генеральна Асамблея ООН вчергове засудила нинішню тимчасову окупацію російською федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Факт окупації засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України, та був широко висвітлений в офіційних виданнях та медійному просторі.

Одночасно, згідно із ст. 54 Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» 1949 року (далі - Конвенція), яка є частиною національного законодавства України, окупаційній державі забороняється змінювати статус посадових осіб чи суддів на окупованих територіях або вживати стосовно них будь-яких заходів примусу, якщо вони утримуватимуться від виконання своїх обов`язків з міркувань совісті.

Крім того, згідно зі ст. 64 Конвенції кримінальне законодавство окупованої території залишається чинним, за винятком випадків, коли дія його скасовується або призупиняється окупаційною державою, якщо це законодавство становить загрозу безпеці окупаційної держави або є перешкодою виконання цієї Конвенції. Враховуючи згадане вище та з огляду на необхідність забезпечення ефективного судочинства, суди окупованої території продовжуватимуть виконувати свої функції стосовно розгляду правопорушень, визначених цим законодавством.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, здійснення правосуддя на території України та зокрема території Автономної Республіки Крим повинно здійснюватися виключно у порядку та на підставі чинного законодавства України.

Встановлені та наведені обставини свідчать про проведення представниками російської федерації та її федеральних органів підривної діяльності проти України.

Також самопроголошеною владою так званої «Республіки Крим» за сприяння російської федерації, тобто, представниками органів державної влади іноземної держави утворені на окупованій території України незаконні федеральні органи державної влади, місцевого самоврядування, органи прокуратури та інші правоохоронні органи російської федерації з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

Незважаючи на наявність легітимного керівництва прокуратури Автономної Республіки Крим, колишнім старшим прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 у взаємодії з керівництвом Президії Верховної Ради Автономної Республіки Крим та представниками незаконних військових формувань здійснено самовільне протиправне присвоєння владних повноважень виконувача обов`язків прокурора Автономної Республіки Крим з подальшими незаконними діями, у тому числі проведенням кадрових призначень та звільненням працівників прокуратури.

У подальшому, з метою остаточного становлення на території АР Крим органів державної влади російської федерації, придушення проявів незгоди з окупацією, незаконно утвореними правоохоронними органами, у тому числі прокуратурою, відносно громадян України, які мешкали на території АР Крим та мали проукраїнську налаштованість, порушено низку кримінальних справ, у яких в порушення вимог ст.ст. 54, 64 Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» незаконно утвореними на території АР Крим судами російської федерації постановлені вироки.

Статтями 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України є тимчасово окупованою територією внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року за № 1789-ХІІ, який діяв до 15 липня 2015 року (далі - Закон України «Про прокуратуру»), повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначаються Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами. Крім того, ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань: закріплених Конституцією України незалежності республіки, суспільного та державного ладу, політичної та економічної систем, прав національних груп і територіальних утворень; гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина; основ демократичного устрою державної влади, правового статусу місцевих Рад, органів самоорганізації населення.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що органи прокуратури України становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим.

Згідно з ч.1 ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури.

Рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 11 березня 2014 року № 1729-6/14, тобто, всупереч установленому чинним законодавством України порядку, ОСОБА_12 призначено на посаду прокурора Автономної Республіки Крим.

За допомогою невстановлених слідством осіб ОСОБА_12 у березні 2014 року запропонувала ОСОБА_8 продовжити працювати в органах прокуратури Автономної Республіки Крим та виконувати лише розпорядження та накази, надані нею.

У подальшому у березні 2014 року, більш точну дату встановити не виявилось за можливе, невстановленими слідством особами ОСОБА_8 запропоновано перейти до незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, яка увійшла до складу прокуратури російської федерації.

Нехтуючи вимогами Конституції і законів України, Присягою працівника прокуратури, обвинувачений ОСОБА_8 , достовірно знаючи про незаконність призначення ОСОБА_12 на посаду так званого «прокурора Республіки Крим», а також незаконного проведення на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя референдуму, достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні 2014 року, більш точну дату та час органом досудового розслідування не встановлено, бажаючи допомогти у проведенні цієї підривної діяльності, посиленні окупації півострову та утворенні в АР Крим системи незаконних органів прокуратури Російської Федерації, погодився на незаконну пропозицію про продовження роботи у складі прокуратури АРК, а згодом - прокуратури Республіки Крим, без підпорядкування Генеральній прокуратурі Україні.

Продовжуючи свої умисні дії, ОСОБА_8 , перебуваючи у місті Сімферополі АР Крим, будучи звільненим з посади Джанкойського міжрайонного прокурора за власним бажанням (відповідно до наказу в.о. Генерального прокурора України № 420к від 27 березня 2014 року), достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні-серпні 2014 року, більш точну дату не встановлено, погодився на призначення його на посаду Джанкойського міжрайонного прокурора незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, виконував вказівки і розпорядження так званих керівників зазначеної прокуратури.

Зокрема, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи стаж роботи в органах прокуратури, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, перебуваючи у приміщенні так званого «Джанкойського районного суду Республіки Крим» по вул. Рози Люксембург, буд. 11, м. Джанкой, діючи в інтересах російської федерації, 3 березня 2016 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, взяв участь як державний обвинувач - Джанкойський міжрайонний прокурор Республіки Крим у судовому розгляді кримінальної справи № 1-114/2016; 18 березня 2016 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, взяв участь як державний обвинувач - Джанкойський міжрайонний прокурор Республіки Крим у судовому розгляді кримінальної справи № 1-144/2016 та висловив позицію щодо прийняття «судом» рішень російською мовою та відповідно до російського законодавства, чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової та правоохоронної системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - російської федерації, що призвело до забезпечення належного функціонування незаконно створених органів прокуратури та посилили заходи тимчасової окупації півострова.

Допомога ОСОБА_8 іноземній державі та її представникам у створенні та функціонуванні органів прокуратури російської федерації та на території АР Крим призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим, завдяки чому окупація триває.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 1 ст. 111 КК України як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу вказаного кримінального правопорушення, ухвалити виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_8 вимушено опинився на тимчасово окупованій території АРК внаслідок збройної агресії з боку рф, яка сталася в дуже короткі строки. Окрім того, розміщення органами досудового розслідування або судових повісток у засобах масової інформації не підтверджує достовірно той факт, що ОСОБА_8 ознайомився з ними. Таким чином ОСОБА_8 не знав про досудове розслідування; кримінальне провадження та про вирок відносно нього, а тому не зміг скористатися правовою допомогою захисника або захисників по договору, якого або яких він сам обрав би собі.

Також захисник наголошує, що, не зважаючи на оголошення ОСОБА_8 в розшук, суд першої інстанції не зупинив судове провадження, а здійснив судовий розгляд за відсутності ОСОБА_8 , ухваливши обвинувальний вирок.

Окремо захисник наголошує, що судом у вироку зазначено про те, що не всім термінам, які зустрічаються у законі України про кримінальну відповідальність надано визначення законодавцем. Також, як вказує апелянт, суд визнав, що настання певних наслідків є необов`язковою умовою для притягнення до кримінальної відповідальності. Оскільки ОСОБА_8 не вчиняв злочинів, відповідно і не настали наслідки від них.

Захисник вважає, що у кримінальному провадженні відсутні будь-які допустимі докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, а тому вважає вирок незаконним.

ОСОБА_8 повідомлявся про день, час та місце апеляційного розгляду у встановленому відповідно до вимог ст. 323, ст. 297-5 КПК України порядку, однак, в судові засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв та клопотань не подавав.

Прокурор вважала можливим за встановлених обставин проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого. Захисник вважав неможливим проведення апеляційного розгляду, посилаючись на необізнаність обвинуваченого про кримінальне провадження.

Враховуючи наведене, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши та дослідивши наявні у справі докази, враховуючи, що сторонами не заявлялось клопотання про повторне дослідження під час апеляційного розгляду обставин, встановлених під час кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши апеляційний розгляд в її межах, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При цьому, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Так, колегія суддів наголошує на тому, що доводи сторони захисту про порушення судом вимог закону при застосуванні процедури здійснення спеціального досудового розслідування та судового провадження, є непереконливими і були предметом перевірки як під час досудового розслідування слідчим суддею, так і під час судового розгляду судом першої інстанції.

Колегія суддів враховує, що відповідно до положень Глави 24-1 КПК України спеціальне досудове розслідування (in absentia) здійснюється згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цієї глави.

Спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 115, 116, 118, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями 209, 258, 258-1, 258-2, 258-3, 258-4, 258-5, 348, 364, 364-1, 365, 365-2, 368, 368-2, 368-3, 368-4, 369, 369-2, 370, 379, 400, 436, 436-1, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 446, 447 КК України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. Здійснення спеціального досудового розслідування щодо інших злочинів не допускається, крім випадків, коли злочини вчинені особами, які переховуються від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності або оголошені у міждержавний та/або міжнародний розшук, та вони розслідуються в одному кримінальному провадженні із злочинами, зазначеними у цій частині, а виділення матеріалів щодо них може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Друкований орган, у якому публікуються протягом наступного року повістки про виклик підозрюваного, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Копії процесуальних документів, що підлягають врученню підозрюваному, надсилаються захиснику.

Відповідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1425-р, яке є чинним, друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому розміщуються повістки про виклик осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, та інші відомості, визначено газету «Урядовий кур`єр», в якій розміщуються:

- повістки про виклик підозрюваного, стосовно якого здійснюється спеціальне досудове розслідування;

- повістки про виклик обвинуваченого, стосовно якого здійснюється спеціальне судове провадження;

- повістки про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором;

- відомості щодо підозрюваного, стосовно якого слідчим суддею постановлено ухвалу про здійснення спеціального досудового розслідування;

- інформація про процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, стосовно якого здійснюється спеціальне судове провадження.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що у межах даного кримінального провадження проводилось спеціальне досудове розслідування, що свідчить про те, що під час розгляду відповідно клопотання слідчого про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні слідчим суддею ретельно перевірялись приводи та підстави такого звернення, обґрунтованість підозри, факт належного повідомлення ОСОБА_8 про кримінальне переслідування щодо нього, у т.ч. шляхом направлення на електронну адресу прокуратури повідомлення про підозру ОСОБА_8 , ухилення останнього від кримінальної відповідальності, оголошення його в розшук, що знайшло своє відображення і у постановленій за результатами розгляду клопотання ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року (ас. 87-91 т.1).

З метою дотримання права підозрюваного на захист у кримінальному провадження забезпечена обов`язкова участь захисника.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, органом досудового розслідування були застосовані всі передбачені законом заходи для належного повідомлення ОСОБА_8 про наявність щодо нього кримінального провадження та виклик його до слідчих органів.

Колегія суддів звертає увагу, що наведені обставини були також предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження, і, на переконання колегії суддів, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність належними доказами обставин переховування обвинуваченого більше року від органу досудового розслідування та суду на території тимчасово окупованої території України - АР Крим з метою ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки останній знає або мав би знати про розпочате стосовно нього кримінальне провадження.

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що при вирішенні клопотання прокурора судом першої інстанції враховані й вимоги ч. 3 ст. 323 КПК України, відповідно до яких судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 КПК України, серед яких передбачена і ст. 111 КК України, може здійснюватися за відсутності повнолітнього обвинуваченого (in absentia), який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Також судом першої інстанції враховані положення ст. 135, ч. 5 ст. 139 КПК України, згідно з якими ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим та оголошення його у міждержавний та/або міжнародний розшук є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження.

Окрім того, під час розгляду клопотання прокурора судом враховані приписи п. 20-1 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України, відповідно до яких тимчасово, доки відсутнє повідомлення про початок діяльності Державного бюро розслідувань, судовий розгляд може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, і в тих випадках, коли він понад шість місяців переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або стосовно якого наявні фактичні дані, що він перебуває за межами України, на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції.

Спеціальне судове провадження здійснюється за загальними правилами судового розгляду, передбаченими КПК України, з обов`язковим урахуванням особливостей, змістовне наповнення яких визначається виключним переліком процесуальних норм. При цьому, закон гарантує особі, щодо якої здійснюється спеціальне судове провадження, у разі зникнення підстав для такого провадження, судовий розгляд щодо неї із самого початку за загальними правими кримінального судочинства (ч. 4 ст. 324 КПК України).

На переконання колегії суддів, з урахуванням наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, судом першої інстанції обґрунтовано визнано й те, що обвинувачений, який отримав чи мав би отримати пред`явлене обвинувачення, неодноразово у встановлений законом спосіб шляхом публікації в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження повідомлявся про час і місце слухання справи щодо нього судом, що за всіма вказаними повідомленнями (оголошеннями) як під час досудового розслідування, так і судового провадження обвинувачений до слідчого, прокурора та суду не з`являвся, клопотань, заяв, скарг будь-якого характеру не подавав.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз наведених фактів та доказів свідчить про те, що ОСОБА_8 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, був обізнаний із своїми правами, які йому неодноразово роз`яснялись доступною мовою; що держава Україна під прискіпливим і далеко неформальним контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право при розгляді пред`явленого йому кримінального обвинувачення на стадії призначення справи до судового розгляду, як мінімум, на такі гарантії:

а) бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу пред`явленого обвинувачення;

b) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту і спілкуватися з обраним самим ним захисником;

с) бути судженим без невиправданої затримки;

d) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного йому захисника безоплатно для нього.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що обвинувачений скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації з боку держави Україна, у тому числі, й реалізувавши невід`ємне право на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як однієї із ключових гарантій презумпції невинуватості, шляхом ухилення обвинуваченого від правосуддя.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також підтверджує можливість здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого. Така позиція висловлена ним у рішенні від 24 травня 2007 року в справі «Да Лус Домінгеш Ферейра проти Бельгії» № 50049/99, згідно з яким суд неодноразово висловлював позицію про вирішальне значення явки обвинуваченого, враховуючи і право останнього бути вислуханим, і необхідність перевірки правильності його тверджень і їх порівняння з показами потерпілої сторони (рішення Європейського суду у справі «Пуатрімоль проти Франції» від 23 листопада 1993 року), проте судове засідання за відсутності обвинуваченого саме собою не суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, якщо обвинувачений згодом зможе домогтися ухвалення нового судового рішення за його участі, в якому б містилась оцінка обґрунтованості висунутих проти нього обвинувачень за фактичними й юридичними обставинами справи. Отже, Європейський суд з прав людини доходить висновку, що здійснення судового розгляду та ухвалення судового рішення за відсутності обвинуваченого не можна розглядати як порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з боку держави у разі, коли немає підстав вважати, що обвинувачений не був належно повідомлений про розпочате щодо нього судове провадження.

Враховуючи кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 111 КК України, наявність у провадженні даних, що надані прокурором документи свідчать про відмову ОСОБА_8 , який перебуває на тимчасово окупованій території України та який повинен знати про розпочате щодо нього кримінальне провадження, від використання свого права постати перед українським судом за діяння, вчинені ним на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він не визнає, та захищати себе безпосередньо у такому суді, а так само як і про його наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна, що обвинувачений тривалий час переховується від слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, ухиляється від явки на виклик слідчого, прокурора та суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази), перебуває у розшуку, те, що захиснику відповідно до вимог закону вручена копія обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для здійснення щодо ОСОБА_8 спеціального судового провадження, оскільки визначені законом умови та підстави для цього встановлені, а їх доведеність не викликає сумнівів, що знайшло своє відображення в ухвалі суду від 15 жовтня 2024 року, і такі висновки суду першої інстанції стороною захисту не спростовані.

Окрім того, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції за період часу з 15 жовтня 2024 року й до виходу суду до нарадчої кімнати 12 грудня 2024 року, інформація, яка стосувалася призначених слухань, була своєчасно та адекватно доступною через офіційний веб-сайт суду, офіційний веб-сайт Офісу Генерального прокурора та публікацій у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження.

Також колегія суддів приймає до увагу, що чинний КПК України містить положення, які дозволяють забезпечити обвинуваченому перегляд вироку у суді апеляційної інстанції як стосовно питань права, так і фактів.

Так, відповідно до частини третьої статті 400 КПК, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.

Таким чином, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження судових рішень, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, і під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 також не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущені в ході спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Окремо колегія суддів наголошує, що кримінальне провадження як на стадії досудового розслідування, так і в суді, здійснювалось з обов`язковою участю захисника, тобто, захист інтересів обвинуваченого реально та дієво був забезпечений державою, що додатково підтверджується і тим, що саме захисником в інтересах обвинуваченого подана апеляційна скарга.

Встановлені обставини спростовують доводи апеляційної скарги захисника про порушення у кримінальному провадженні за процедурою «in absentia» прав обвинуваченого ОСОБА_8 .

Щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом першої інстанції, то, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає такий висновок суду обґрунтованим.

За змістом ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з принципом безпосередності дослідження показань, речей та документів, закріпленого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону під час розгляду кримінального провадження, забезпечив сторонам усі можливості для реалізації їхніх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, дослідив надані сторонами докази, детально навів їх у вироку та дав їм належну оцінку.

Так, на переконання захисника, обвинувачення ОСОБА_8 не доведене поза розумним сумнівом допустимими, належними та переконливими доказами, у зв`язку з чим захисник просив ухвалити виправдувальний вирок, вказавши, що ОСОБА_8 є вільною людиною у своїх поглядах, не скоював жодного злочину, а вимушено опинився на окупованій території АР Крим.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно, всебічно та неупереджено дослідив всі обставини даного кримінального провадження, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням оцінив кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованих висновків про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, встановлених судом.

Так, частина 1 ст. 111 КК України передбачає кримінальну відповідальність за державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України. Вказане діяння проявляється в різних формах об`єктивної сторони: переході на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, шпигунстві, надані іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, і знайшло своє відображення у вироку суду, що обвинувачений ОСОБА_8 є громадянином України.

Прокурором під час апеляційного розгляду наголошено на тому, що будь-які відомості про звернення ОСОБА_8 про припинення громадянства України не встановлені.

Колегія суддів враховує, що відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України» датою припинення громадянства України у випадках, передбачених зазначеним Законом, є дата видання відповідного Указу Президента України. Проте, матеріали справи не містять, а сторонами не надано, що відносно ОСОБА_8 видавався Указ Президента України про припинення громадянства України.

З наданих стороною обвинувачення доказів, досліджених судом під час судового розгляду, встановлено, що ОСОБА_8 з листопада 1996 року по 27 березня 2014 року займав різні посади в органах прокуратури України.

Однак, з лютого 2000 року ОСОБА_8 займав посади заступника прокурора Красногвардійського району АР Крим, в.о.прокурора Красногвардійського району АР Крим. У подальшому наказом Генерального прокурора України ОСОБА_13 № 798к від 11 серпня 2004 року ОСОБА_8 призначений прокурором Красногвардійського району АР Крим; згідно з наказом Генерального прокурора України ОСОБА_14 № 792к від 24 липня 2009 року ОСОБА_8 призначений прокурором Первомайського району АР Крим; за наказом Генерального прокурора України ОСОБА_15 № 37к від 19 лютого 2014 року ОСОБА_8 призначений Джанкойським міжрайоним прокурором АР Крим (дані особової справи т. 2).

Згідно з Постановою Верховної Ради України «Про самоусунення Президента України від виконання конституційних повноважень та призначення позачергових виборів Президента України» від 22 лютого 2014 року №757-VII Президент України ОСОБА_16 у неконституційний спосіб самоусунувся від здійснення конституційних повноважень та є таким, що не виконує свої обов`язки, а також призначено позачергові вибори Президента України. Постановою Верховної Ради України «Про покладення на Голову Верховної Ради України виконання обов`язків Президента України згідно зі статтею 112 Конституції України» від 23 лютого 2014 року № 764- VII на Голову Верховної Ради України ОСОБА_17 покладено обов`язки Президента України.

Встановлені обставини підтверджуються даними протоколу огляду інтернет-видань від 3 липня 2024 року, згідно з яким за допомогою браузера « Google Chrome» через пошукову систему «Google» за адресою: https://zakon.rada.gov.ua/laws/ здійснювався пошук інформації (ас. 156-158 т. 2).

Даними протоколу огляду інтернет-видань від 3 липня 2024 року встановлено, що «Федеральным конституционным законом от 21 березня 2014 року года № 6-ФКЗ О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образования в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя» Республіка Крим приймається до складу російської федерації у відповідності до Конституції російської федерації та ст. 4 Федерального конституційного закону від 17 грудня 2001 року № 6 - ФКЗ «О порядке принятия в Российскую Федерацию и образования в ее составе нового субъекта Российской Федерации».

Відповідно до ст. 8 вказаного «закону» протягом перехідного періоду генеральна прокуратура російської федерації створює на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя органи прокуратури Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя, що мають статус суб`єкту російської федерації. Прокурор Республіки Крим і прокурор міста федерального значення Севастополя назначаються президентом російської федерації за поданням генерального прокурора російської федерації, погодженого відповідно з Республікою Крим і містом федерального значення Севастополя. Інші прокурори, які виконують свої повноваження на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя, призначаються у відповідності до законодавства російської федерації.Працівники органів прокуратури України, які заміщують посади у вказаних органах, що діють на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя на день прийняття у склад російської федерації нових суб`єктів, мають переважне право на прийняття на службу в органи прокуратури російської федерації, що створюються на цих територіях, за умови наявності в них громадянства російської федерації, а також за умови здачі ними екзамену на знання законодавства російської федерації та їх відповідності вимогам, що ставляться законодавством російської федерації до працівників органів прокуратури. До завершення формування органів прокуратури російської федерації на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя відповідні повноваження на цих територіях здійснюють органи прокуратури, що діяли на день прийняття в російську федерацію Республіки Крим и створення у складі російської федерації нових суб`єктів.

Цей «закон» набирає чинності з дня набрання чинності договору між російською федерацією та Республікою Крим про прийняття до російської федерації Республіки Крим та утворенні в її складі нових суб`єктів (ст. 24) (ас. 117-155 т. 2).

За даними протоколу огляду інтернет видань від 3 липня 2024 року встановлено, що за допомогою браузера « Tor Browser » через пошукову систему «DuckDuckGo» здійснено пошук інформації за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, де виявлено текст «Конституциї Республики Крым». При натисканні на вкладку «Конституцию Республики Крым» відкривається нова сторінка із розміщеним в режимі перегляду та доступним для завантаження PDF-файл на 138 аркушах, де вказаний документ опубліковано російською, українською та кримсько-татарською мовами. Зазначеним актом визначаються основи конституційного устрою незаконно створеної «Республіки Крим», державний устрій, статус судової влади, органів прокуратури тощо (ас. 159-198 т.2).

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що створення та діяльність органів іноземної держави, у тому числі системи органів прокуратури на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, призвели до заходів посилення тимчасової окупації невід`ємної території України.

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України від 27 березня 2014 року № 420к на підставі поданого рапорту ОСОБА_8 звільнено з посади Джанкойського міжрайонного прокурора Автономної Республіки Крим за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з 28 березня 2014 року (ас. 152-153 т.1).

Водночас згідно з даними протоколу огляду інтернет-видань від 3 липня 2024 року встановлено, що за допомогою браузера «Google Chrome» через пошукову систему «Google» здійснено пошук інформації розміщеної на офіційному порталі «Правительство Республики Крым» за посиланням https://rk.gov.ru, де в розділі «Новини» містяться наступні публікації:

- від 22 грудня 2014 року про проведення пленарного засідання та затвердження бюджету міського округу Джанкой на 2015 рік, участь у якому прийняв Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_8 ;

- від 23 січня 2015 року оголошення Джанкойського міжрайонного прокурора ОСОБА_8 про роботу гарячої лінії вказаної прокуратури;

- від 26 січня 2015 року про проведення 10 сесії Джанкойської міської ради, участь у якій брав Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_8 ;

- від 22 грудня 2015 року оголошення Джанкойського міжрайонного прокурора ОСОБА_8 про проведення виїзного прийому громадян;

- від 12 травня 2016 року про проведення колегії адміністрації м. Джанкой, участь у якій брав Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_8 ;

- від 28 грудня 2016 року про проведення святкового концерту, приуроченого до Дня Рятувальника, на заході був присутній Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_8 ;

- від 14 липня 2017 року про проведення семінару з питань профілактики корупційних правопорушень, участь у якому прийняв Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_8 ;

- від 26 вересня 2018 року про проведення прийому громадян Джанкойською міжрайонною прокуратурою, участь в організації заходу прийняв Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_8 (в публікації міститься фотозображення заходу, на якому зображений ОСОБА_8 );

- від 10 лютого 2020 року про проведення апаратної наради структурних підрозділів адміністрації Джанкойського району, на якій голова адміністрації ОСОБА_19 представила свого нового заступника ОСОБА_8 (в публікації міститься фотозображення ОСОБА_8 ) (ас. 199-221, 225 т.2).

Крім цього, під час аналізу судових актів, які розміщені на офіційному сайті російської федерації https://sudact.ru, виявлені вироки та апеляційні постанови у справам, в яких ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді Джанкойського міжрайонного прокурора, брав участь як сторона обвинувачення або справи розглядались згідно з його постановами, а саме:

- вирок Джанкойського міського суду у справі № 1-114/2016 від 3 березня 2016 року, в якій Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_8 брав участь як державний обвинувач;

- вирок Джанкойського міського суду у справі №1-144/2016 від 18 березня 2016 року, в якій Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_8 брав участь як державний обвинувач;

- апеляційна постанова Верховного суду «Республіки Крим» у справі №1-74/2017 від 6 вересня 2017 року за апеляційним поданням Джанкойського міжрайонного прокурора ОСОБА_8 ;

- апеляційна постанова Верховного суду «Республіки Крим» у справі № 1-314/2017 від 27 листопада 2017 року за апеляційним поданням Джанкойського міжрайонного прокурора ОСОБА_8 ;

- рішення Джанкойського міського суду у справі № 2А-480/2019 від 19 лютого 2019 року, в якій Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_8 зазначений в категорії «інші особи.(ас. 227-251 т.2)

Крім цього, факт перебування ОСОБА_8 на посаді Джанкойського міжрайонного прокурора підтверджується публікаціями, розміщеними на офіційному сайті «прокуратури Республіки Крим», за авторства Джанкойського міжрайонного прокурора ОСОБА_8 а саме: від 2 серпня 2016 року про правила забезпечення умов доступності для інвалідів житловим приміщень та спільного майна у багатоквартирному будинку; від 24 травня 2017 року про внесення змін до закону рф (ас. 225-226 т. 2).

Судом першої інстанції також досліджені:

- постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 18 червня 2024 року, відповідно до якої з кримінального провадження №0000173 від 16 лютого 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, виділені матеріали відносно ОСОБА_8 у вчиненні діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, в окреме кримінальне провадження за № 0000878 за ч.1 ст. 111 КК України з долученням процесуальних документів в копіях та оригіналах, що знаходяться у матеріалах кримінального провадження № 0000173 від 16 лютого 2015 року згідно з реєстром, який є невід`ємною частиною даної постанови, з внесенням відомостей до ЄРДР (ас. 127-128 т.1);

- витяг з ЄРДР за № 0000878 від 18 червня 2024 року, відповідно до якого працівники прокуратури АР Крим, достовірно знаючи, що АР Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, у березні-серпні 2014 року погодились на призначення на різні посади незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, виконували вказівки і розпорядження так званих керівників вказаної прокуратури. Створення та діяльність на території України правоохоронного органу іноземної держави призвели до посилення окупації півострова Крим, забезпечили належне функціонування незаконних органів та злочинної організації на чолі з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Цими діями зазначені вище особи сприяли представникам російської федерації у проведенні підривної діяльності на території України, що полягло у створенні умов для функціонування на території України іноземного правоохоронного органу, а саме прокуратури російської федерації, та забезпечує тривалу окупацію півострова Крим (ас. 129 т.1);

- повідомленням про зміну раніше повідомленої підозри від 3 липня 2024 року ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, копія якої вручена захиснику ОСОБА_7 (ас. 130 -142 т.1);

-вимога ДІАЗ МВС України від 7 червня 2017 року щодо відсутності судимості в ОСОБА_8 (ас. 151 т.1).

Також суду надані й інші матеріали провадження, але, з огляду на те, що ці матеріали не несуть жодного інформативного й доказового значення, судом вказані докази не приймались до уваги.

Оцінюючи та аналізуючи наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при встановлених судом обставинах.

При цьому суд вказав, що належність доказів у кримінальному процесі обумовлюється їх доказовою цінністю, а саме для чого вони можуть бути використані:

- для встановлення, хто вчинив злочин чи з`ясування інших обставин складу злочину - це встановлені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його посади, яку він обіймав на час вчинення інкримінованого йому злочину, його місце проживання та перебування на тимчасово окупованій території України, яку він з 2014 року не залишав тощо;

- для встановлення окремих фактів, які в сукупності розкривають обставини складу злочину чи їх відсутність - дії обвинуваченого, який брав участь у судових засіданнях в якості прокурора, усвідомлюючи свої дії та маючи можливість діяти іншим чином;

- для встановлення обставин, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченого, який 3 березня 2016 року, 18 березня 2016 року, 6 вересня 2017 року, 27 листопада 2017 року, 19 лютого 2019 року брав участь у судових засіданнях Джанкойського міського суду та Верховного Суду «Республіки Крим» в якості прокурора, що є, на переконання суду першої інстанції, свідченням вчинення злочину з прямим умислом й добровільно.

Допустимість доказів визначають як їх правову придатність для використання у кримінальному процесі як аргументів у доказуванні, зокрема у тому, що:

- фактичні дані як докази отримані уповноваженим на те суб`єктом, у чому суд міг пересвідчитися через надані докази. Також судом прийнято до уваги, що щодо уповноважених суб`єктів стороною захисту ніколи заперечення не висловлювались;

- фактичні дані отримані у встановленому законом порядку з дотриманням процесуальної форми, яка гарантує захист прав та законних інтересів громадян;

- отримані фактичні дані щодо вчиненого обвинуваченим злочину не були пов`язані із здійсненням негласних слідчих розшукових дій, збирались відкрито, зафіксовані з дотриманням процесуальної форми й у цьому аспекті суд не вбачає порушень прав та законних інтересів обвинуваченого, так і інших осіб;

- фактичні дані та сам процес їх отримання з відкритих джерел належним чином закріплені та засвідчені, у чому суд міг пересвідчитися у покроковості всіх вчинених слідчих та процесуальних дій, а тому суд дійшов висновку, що закріплення отриманих фактичних даних у цьому провадженні здійснено у належний спосіб;

- зібрані докази та інші матеріали провадження загалом дозволяють здійснити перевірку достовірності та законності отримання фактичних даних.

Також судом враховано, що інформація, яка зафіксована у досліджених доказах, здобута не лише з відкритих джерел, у т.ч. офіційних, якими виступала сама окупаційна влада та яка, у тому числі, висвітлювала інформацію про участь ОСОБА_8 як прокурора у судових засіданнях Джанкойського міського суду та Верховного Суду «Республіки Крим», а також участь останнього у різноманітних засіданнях «Правління Республіки Крим».

Щодо критерію достатності зібраних доказів, то суд першої інстанції за наявності досліджених доказів, попередньо перевіривши на предмет їхньої належності, допустимості та достовірності, вказав про доведеність поза розумним сумнівом, що обвинувачений ОСОБА_8 , який є громадянином України, у 2014 році (точна дата не встановлена), усвідомлюючи протиправність своїх дій, добровільно зайняв посаду Джанкойського міжрайонного прокурора, на якій перебував до лютого 2020 року та 10 лютого 2020 року зайняв посаду заступника адміністрації Джанкойського району, чим сприяв представникам російської федерації у проведенні підривної діяльності на території України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та наголошує, що твердження сторони захисту про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, є непереконливими.

ОСОБА_8 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, яке належить до злочинів проти основ національної безпеки України. Доказами в зазначеній категорії кримінальних проваджень є, зокрема електронні (цифрові) докази, як-то: матеріали фотозйомки, звуко-, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані), що містяться у відкритих мережах (інтернет; різноманітні засоби масової інформації; соціальні мережі) чи закритих (приватні месенджери та телеграм-канали, особисте листування з використанням комп`ютерної техніки і мобільних телефонів, флеш-носії, карти пам`яті тощо). За змістом ст. 99 КПК матеріали, у яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог процесуального законодавства, є документами і можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурорами, які входять у групу прокурорів у вказаному кримінальному провадженні, проведені огляди інтернет-сторінок, зроблені скріншоти, роздруковані файли з документами та «нормативно-правовими актами», які є додатками до протоколів огляду, оформлених відповідно до вимог КПК України.

Огляди зазначених інтернет-сайтів проведено з дотриманням вимог ст. 237 КПК України, зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту, друку тощо) зміст відображеної на інтернет-сайтах інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні.

Підстав для визнання вказаних вище протоколів, у яких зафіксовано хід і результати оглядів інтернет-сайтів, недопустимими і неналежними доказами колегія суддів не вбачає, оскільки ці фактичні дані отримано в порядку, передбаченому КПК України.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що сторона захисту не надала жодних відомостей щодо спростування цієї інформації і не аргументувала, що інформація, надана органом досудового розслідування, не відповідає дійсності, зокрема, містить ознаки фальсифікації та/або навмисного спотворення даних.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_8 вимушено опинився на тимчасово окупованій території АРК внаслідок збройної агресії з боку рф, яка сталася в дуже короткі строки; що ОСОБА_8 не зміг скористатися правовою допомогою захисника або захисників по договору, якого або яких він сам би обрав; що, не зважаючи на оголошення ОСОБА_8 в розшук, суд першої інстанції не зупинив судове провадження, а здійснив судовий розгляд за відсутності ОСОБА_8 , ухваливши обвинувальний вирок, є неприйнятними, оскільки кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто в порядку спеціального судового розгляду, передбаченому нормами КПК, з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»). До того ж досліджені місцевим судом і покладені в основу обвинувального вироку докази доводять саме добровільність дій засудженого, який має вищу юридичну освіту, тривалий час працював на різних посадах в органах прокуратури України, а, окрім того, свідчать про наявність умислу ОСОБА_8 на вчинення інкримінованого йому злочину. Будь-якої інформації стосовно протилежного матеріали справи не містять.

Що стосується доводів захисника, що судом у вироку зазначено про те, що не всім термінам, які зустрічаються у законі України про кримінальну відповідальність, надано визначення законодавцем, а, окрім того, суд визнав, що настання певних наслідків є необов`язковою умовою для притягнення до кримінальної відповідальності, при тому, що ОСОБА_8 не вчиняв злочинів, відповідно і не настали наслідки від них, то колегія суддів вважає їх непереконливими.

Так, суд у вироку вказав про те, що підривна діяльність - це різновид боротьби, здійснюваної проти України державами, їх спеціальними службами, партіями, закордонними антиукраїнськими організаціями, окремими ворожими елементами, що знаходяться на території України, з метою підриву чи ослаблення конституційного ладу України, нанесення шкоди суверенітету територіальній цілісності і недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.При цьому підривною слід визнавати будь-яку діяльність, пов`язану зі спробою зміни системи вищих органів державної влади нелегітимним шляхом, з втручанням у міжнародну або внутрішню політику України, зі спробою змінити її територію або знизити обороноздатність, з ужиттям заходів щодо посилення економічної залежності України від інших держав тощо.

Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України полягає в будь-якій допомозі у проведенні підривної діяльності проти інтересів України. При цій формі не має значення, як діяла особа - за завданням іноземної держави чи з власної ініціативи.

Підривна діяльність як одна з форм державної зради у цьому випадку була передбачуваною для обвинуваченої особи й висунуте обвинувачення не суперечить вимогам ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також судом взято до уваги, що вказаний термін давно застосовний й в міжнародному праві.

Так, Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09 грудня 1981 року № 36/103, Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про зміцнення міжнародної безпеки від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, обмеження їх незалежності й суверенітету від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ) встановлено, що ні одна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Питання щодо терміну «підривна діяльності» неодноразово було предметом розгляду судом касаційної інстанції, й в цій частині рішення суд з урахуванням положень ч.6 ст. 368 КПК України врахував правові позиції Касаційного кримінального суду Верховного Суду (зокрема у справах № 756/4855/17, №759/5737/17), застосовуючи положення ст. 111 КК України до вчиненого суспільно небезпечного діяння обвинуваченим.

Суб`єкт злочину спеціальний - ним може бути лише громадянин України.

З суб`єктивної сторони державна зрада характеризується прямим умислом.

Конкретні мотиви і мета не є обов`язковими ознаками державної зради і можуть бути різними.

Склад цього злочину побудований як формальний, тому законодавцем для притягнення до кримінальної відповідальності не передбачено настання певних наслідків у разі вчинення державної зради за частиною 1, оскільки надання іноземній державі, іноземній організації або їхнім представникам допомоги в проведенні підривної діяльності, є закінченим з моменту, коли громадянин України почав надавати конкретну допомогу зазначеним вище суб`єктам у проведенні цієї діяльності.

Отже, з урахуванням того, що склад цього злочину побудований як формальний, об`єктом злочину є національна безпека України переважно у сфері державної безпеки, інформаційній, економічній, науково-технологічній і воєнній сферах.

Таким чином, на думку колегії суддів, місцевий суд, оцінюючи досліджені й перевірені в судовому засіданні докази, визнав їх такими, що перебувають в об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим ОСОБА_8 злочином, не спростовані в ході судового розгляду, чинним законодавством передбачені як джерела доказування та зібрані з дотриманням процесуальних норм, і такі висновки відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, а вирок ухвалено за критерієм доведеності «поза розумним сумнівом» й узгоджується з положеннями статей 370, 374 КПК України.

Беручи до уваги встановлені судом першої інстанції обставини, колегія суддів доходить висновку, що застосування ч. 1 ст. 111 КК України в цьому випадку було передбачуваним і не суперечить вимогам ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а доводи захисника про відсутність в діях ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину є неспроможними.

За встановлених обставин, на переконання колегії суддів, дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 111 КК України, оскільки він, будучи громадянином України, вчинив державну зраду, тобто умисне діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України: надання іноземній державі (російській федерації) та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, і доводи апеляційної скарги захисника висновки суду першої інстанції не спростовують.

Покарання ОСОБА_8 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин, ураховуючи те, що судом першої інстанції правильно застосовано норми кримінального закону, відсутність істотних порушень вимог КПК України, які перешкодили або могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 111 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4