УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 159/6135/24

провадження № 51- 4418 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого

2025 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк

3 роки.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 , перебуваючи на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) як військовозобов`язаний, за результатами медичного огляду, проведеного 21 травня 2024 року військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнаний придатним до військової служби. На виконання Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від

24 лютого 2022 року, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 2105-ІХ, Указу Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» № 272/2024 від 06 травня 2024 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» № 3685-ІХ,

ч. 9 ст. 1, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_5 21 травня 2024 року о 15:40 вручено повістку про необхідність прибуття 22 травня 2024 року о 18:00 в ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого проходження військової служби під час мобілізації. Однак, ОСОБА_5 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, за відсутності передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки від призову, усвідомлюючи значення та протиправний характер своїх дій, не прибув на вказаний час та дату, відповідно відмовився від відправки у складі команди для проходження військової служби у військовій частині, тим самим умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 24 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вищезазначенийвирок суду без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про перегляд постановлених стосовно ОСОБА_5 судових рішень у касаційному порядку. Вважає, що суди попередніх інстанцій, під час призначення покарання, обмежились загальними фразами і не врахували належним чином загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК та всі даних про особу засудженого і всупереч ст. 66 КК, взяли до уваги не всі наявні пом`якшуючі покарання обставини. Зазначає, що усупереч положенням

ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції, задовольнив клопотання сторони захисту та долучив до матеріалів справи згоду від командира військової частини НОМЕР_1 про готовність прийняти ОСОБА_5 на військову службу, проте, не надав цьому документу жодної оцінки, а також не навів жодних мотивів щодо неможливості застосування до останнього положень ст. 75 КК. Крім цього, вважає, що судами у цьому кримінальному провадженні безпідставно не застосовано положення

ст. 48 КК та не звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки. Крім того, вказує, що апеляційний суд у порушення вимог

ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалу належним чином не мотивував.

Перевіривши касаційну скаргу та наявні у Суді копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ст. 336 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень не тільки засудженим, а й іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом його вибору. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, однак з обов`язковим урахуванням меж, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду мають відповідати принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, в повній мірі врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК є нетяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується негативно, висловив бажання бути у подальшому призваним на військову службу, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Приймаючи до уваги всі обставини цього кримінального провадження, суд

першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення покарання на мінімальний строк, передбачений санкцією ст. 336 КК.

З такими висновками судів погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Верховний Суд вважає, що призначене покарання відповідає приписам статей 50, 65 КК, враховуючи конкретні обставини цього кримінального провадження, вчиненого вумовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

Суд зауважує, що згідно зі ст. 65 Конституції України та ст. 17 Закону України від

06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Враховуючи, що вчинене кримінальне правопорушення відноситься до правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого, поведінку засудженого після цього, який винуватість не визнав, у вчиненому не розкаявся і відсутність обставин, що пом`якшують покарання, оцінивши сукупність всіх обставин справи, суди обох попередніх інстанцій не знайшли підстав для застосування положень ст. 75 КК.

Судові рішення належним чином вмотивовані та відповідають вимогам

ст. 370, 419 КПК.

На думку Суду, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності. Підстав вважати його явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, Верховний Суд не вбачає.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується також з доводами захисника

ОСОБА_4 щодо порушення судом апеляційної інстанції приписів ст. 404 КПК, з огляду на те, що цей суд, задовольнивши клопотання сторони захисту, долучив до матеріалів кримінального провадження згоду від командира військової частини НОМЕР_1 про готовність прийняти ОСОБА_5 на військову службу, і таким чином визнавши його доказове значення, не надав цьому документу жодної оцінки.

Насамперед Суд зауважує, що захисником безпідставно ототожнюється долучення будь-якого документа до матеріалів провадження з визнанням його як доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

У цьому провадженні наданий стороною захисту документ, у якому міститься згода від командира військової частини про готовність прийняти ОСОБА_5 на військову службу, за своїми внутрішніми властивостями (інформаційним змістом) не відповідає критерію належності в аспекті ст. 85 КПК.

Стосовно тверджень сторони захисту у касаційній скарзі про те, що суди безпідставно не звільнили від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 на підставі ст. 48 КК у зв`язку зі зміною обстановки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 48 КК особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною.

При цьому звільнення від кримінальної відповідальності на підставі статті 48 КК - це право, а не обов`язок суду, який вирішує це питання.

Отже, особу може бути звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки. Однак, для визнання того, що на час розгляду справи в суді обстановка змінилася, суду необхідно встановити не тільки те, яка обстановка існувала під час вчинення кримінального правопорушення, а й те, в чому полягає її зміна на час розгляду справи, та навести в судовому рішенні конкретні дані, які свідчили б про зміну обстановки та втрату діянням чи особою суспільної небезпечності.

Для застосування положень ст. 48 КК суду належить встановити, як факт вчинення особою кримінального правопорушення, так і обставини, які свідчать про можливість звільнення цієї особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із зміною обстановки за конкретних відповідних підстав.

Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначив, що його підзахисний раніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК відноситься до нетяжких злочинів, вже не ухиляється від військової служби, а активно бажає служити, що підтверджується згодою військової частини.

Натомість, захисник не вказав, у чому саме полягала зміна обстановки, яка призвела до того, що вчинене ОСОБА_5 діяння перестало бути суспільно небезпечним та не навів у своїй скарзі переконливих доводів, які б вказували на те, що ОСОБА_5 та обстановка навколо нього зазнала таких змін, що робить маловірогідним вчинення ним нового тотожного або однорідного злочину.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, що призначене місцевим судом покарання у виді позбавлення волі унеможливлює здійснення засудженим обов`язку по захисту Батьківщини.

Відповідно до ст. 81-1 КК під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом.

Таким чином, переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить належних доводів, які викликають необхідність їх перевірки заматеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від

25 лютого 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3