Номер провадження: 11-сс/813/1249/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

представника Василівської сільської ради Болградського району Одеської області адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника Василівської сільської ради Болградскьго району Одеської області адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 11.06.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000386 від 16.04.2025 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0000386 від 16.04.2025 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, та накладено арешт на земельні ділянки, з кадастровими номерами :01:004:1666, :01:004:1663, :01:004:1667, :01:004:1664 загальною площею 87,4414 га, а також несформовані земельні ділянки площею 69,41444 га (пасовища), 57,30 га, 28,30 га, 28,80 га та 25,72 га (залуженні пасовища) загальною площею 209,5344 га, які розташовані за межами населеного пункту с. Василівка та перебувають в комунальній власності Василівської сільської ради Болградського району Одеської області.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на наявність підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки воно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, та накладення арешту на зазначені земельні ділянки необхідно з метою збереження такого майна та недопущення подальшого їх використання, яке може призвести до зменшення родючості земельних ресурсів.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник посилається на відсутність підстав для арешту вказаних земельних ділянок, оскільки вони є комунальною власністю, являють собою статичні об`єкти нерухомого майна, тому не можуть бути приховані, втрачені чи пошкоджені, а так само вилучені на користь держави шляхом конфіскації.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та долучив копії договорів між Василівською сільською радою та ОСОБА_9 про добровільне відшкодування збитків, заподіяних внаслідок порушення вимог земельного законодавства за 2022-2025 роки.

У судовому засіданні прокурор не заперечував проти задоволення апеляційної скарги та пояснив, що на етапі накладення арешту на майно існували підстави для такого арешту, однак на теперішній час, необхідність в арешті відсутня.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу; прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Приписами ст. 3 КПК передбачено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які приймають участь в кримінальному процесі, та забезпечення законності провадження по справі на стадії досудового розслідування. Це зумовлює специфічний характер виконуваної ним кримінально-процесуальної функції, а саме: забезпечення законності та обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено наступне.

СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000386 від 16.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, за обставин, які викладені у клопотанні органу досудового розслідування.

11.06.2025 року прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на земельні ділянки, з кадастровими номерами :01:004:1666, :01:004:1663, :01:004:1667, :01:004:1664 загальною площею 87,4414 га, а також несформовані земельні ділянки площею 69,41444 га (пасовища), 57,30 га, 28,30 га, 28,80 га та 25,72 га (залуженні пасовища) загальною площею 209,5344 га, які розташовані за межами населеного пункту с. Василівка та перебувають в комунальній власності Василівської сільської ради Болградського району Одеської області, із забороною права розпорядження, користування ними та проведення подальшого оброблення, косіння наявних на вказаних землях посівів сільськогосподарської культури ріпак та збирання його врожаю.

Клопотання мотивоване тим, що метою арешту земельних ділянок є збереження речових доказів, які є об`єктом кримінально-противоправних дій та містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Перевіривши матеріали судової справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, безпідставно задовольнивши клопотання.

Рішення слідчого судді колегія суддів визнає необґрунтованим, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 173 КПК визначено, що слідчий суддя вправі відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК.

Ініціювання прокурором питання про накладення арешту на вказані в клопотанні земельні ділянки, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Клопотання прокурора про арешт майна, яке перебуває у комунальній власності Василівської сільської ради Болградського району Одеської області, не відповідає вимогам ч.2 ст.171 КПК, оскільки в ньому відсутнє будь-яке належне обґрунтування підстав та мети арешту (ст.170 КПК).

Згідно клопотання та долучених до нього документів, органом дізнання здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000386 від 16.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, щодо можливого зловживання своїм службовим становищем посадовими особами органів місцевого самоврядування Одеської області при передачі в користування фізичним та юридичним особам земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а також умисного залишення без належного реагування їх незаконного використання останніми.

Із викладу встановлених органом досудового розслідування обставин кримінального провадження та мотивувальної частини клопотання не вбачається існування обставин, які свідчать про можливу причетність Василівської сільської ради Болградського району Одеської області до будь-яких протиправних дій, які є предметом дослідження в даному кримінальному проваджені.

У даному кримінальному провадженні жодній посадовій особі Василівської сільської ради Болградського району Одеської області, у комунальній власності якої перебувають земельні ділянки, не повідомлено про підозру.

Колегією суддів встановлено, що в клопотанні зазначається лише про те, що арешт земельних ділянок є необхідним та пропорційним заходом, який належним чином забезпечить дієвість кримінального провадження, запобігання можливим спробам знищити чи спотворити наявні сліди незаконного використання землі, зокрема, наявні на ній насадження сільськогосподарських культур, а також спробам подальшого незаконного користування земельними ділянками шляхом проведення на них робіт з вирощування, косіння сільхозкультур.

Клопотання не містить належного обґрунтування підстав та мети накладення арешту на зазначене майно, окрім посилання прокурора на загальні норми кримінального процесуального законодавства, які регламентують застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд звертає увагу, що в постанова старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 від 29.05.2025 року про визнання земельних ділянок речовими доказами у кримінальному провадженні, будь-яких обґрунтувань відповідності майна вимогам ст.98 КПК, не містить, що свідчить про формальність цього процесуального документу.

За наведених обставин апеляційний суд констатує, що прокурором не доведено, що зазначені в клопотанні земельні ділянки є речовим доказом в межах кримінального провадження №0000386 від 16.04.2025року досудове розслідування в якому проводиться за ч.2 ст.364 КК України.

За таких обставин, ініціювання стороною обвинувачення питання про накладення арешту на земельні ділянки, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, слід констатувати, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, поза увагою слідчого судді залишилось те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, суд повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності, володіння повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Оцінивши встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів приходить до висновку, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо земельних ділянок обмежувальних заходів, а тому оскаржена ухвала слідчого судді про накладення арешту є необґрунтованою.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржену увалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Василівської сільської ради Болградскьго району Одеської області адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 11.06.2025 року в кримінальному провадженні №0000386 від 16.04.2025 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на земельні ділянки, з кадастровими номерами :01:004:1666, :01:004:1663, :01:004:1667, :01:004:1664 загальною площею 87,4414 га, а також несформовані земельні ділянки площею 69,41444 га (пасовища), 57,30 га, 28,30 га, 28,80 га та 25,72 га (залуженні пасовища) загальною площею 209,5344 га, які розташовані за межами населеного пункту с. Василівка та перебувають в комунальній власності Василівської сільської ради Болградського району Одеської області скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на земельні ділянки, з кадастровими номерами :01:004:1666, :01:004:1663, :01:004:1667, :01:004:1664 загальною площею 87,4414 га, а також несформовані земельні ділянки площею 69,41444 га (пасовища), 57,30 га, 28,30 га, 28,80 га та 25,72 га (залуженні пасовища) загальною площею 209,5344 га, які розташовані за межами населеного пункту с. Василівка,в кримінальному провадженні №0000386 від 16.04.2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4