суддів Великої Палати Верховного СудуОСОБА_1 , ОСОБА_2
справа № 163/1065/15-п
провадження № 13-5зво25
у справі за заявою ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4 про перегляд постанов Любомльського районного суду Волинської області від 23 липня 2015 року та Апеляційного суду Волинської області від 04 вересня 2015 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Cуддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
І. Зміст судових рішень національних судів та встановлені ними обставини справи
1. 08 квітня 2015 року ОСОБА_3 прямував з України до Республіки Польща через митний пост «Устилуг» Волинської митниці Державної фіскальної служби України як пасажир автомобіля марки «Мерседес-Бенц» з номерним знаком НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_5 .
Під час проходження митного контролю ОСОБА_3 обрав «зелений коридор» як спрощену форму митного контролю.
2. Державна митна служба України склала протокол на ОСОБА_3 про порушення процедури митного контролю у зоні спрощеного митного контролю у зв`язку із перевезенням товару - готівки, яка підлягала обов`язковому декларуванню, але він письмово не задекларував у повному обсязі суму грошей, яку перевозив.
3. Притягнула ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтями 471 і 472 Митного кодексу України (далі - МК України).
Працівник митниці вилучив у ОСОБА_3 10 070 польських злотих та 5 673 долари США.
4. Місцевий суд, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, визнав винним ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 471 МК України, в редакції, чинній на час вчинення правопорушення, і наклав на нього стягнення у вигляді штрафу 1 700,00 грн з конфіскацією в дохід держави вилученої іноземної валюти (10 070 польських злотих та 5 673 долари США), що за курсом Національного банку України становило 196 624,10 грн.
Провадження за статтею 472 МК України закрив за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення.
II. Зміст рішення Європейського суду з прав людини
5. Рішенням від 12 грудня 2024 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Сапіташ та інші проти України» (заява № 864/16) констатував порушення щодо ОСОБА_3 та інших осіб статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція).
6. Суд наголосив, що встановлене порушення не означає, що заявники не мали нести жодної відповідальності за порушення національного законодавства, яке вони вчинили, не задекларувавши готівки.
7. Заявники скаржилися, що судові провадження у справах щодо порушення митних правил були не справедливими по відношенню до них, та послалися на статті 6 та 13 Конвенції.
Однак ЄСПЛ не виявив жодних ознак порушення прав і свобод, гарантованих Конвенцією або протоколами до неї, у справі «Сапіташ та інші проти України», а тому дійшов висновку, що скарги заявників у зв`язку із цим мають бути визнані неприйнятними відповідно до пунктів 3 і 4 статті 35 Конвенції.
8. У заяві № 864/16 ОСОБА_3 не подав жодних вимог щодо справедливої сатисфакції, хоча ЄСПЛ запропонував йому це зробити. З огляду на це ЄСПЛ дійшов висновку, що немає підстав присуджувати ОСОБА_3 якусь грошову суму у зв`язку із цим.
Водночас ЄСПЛ зазначив, що встановлення порушення само собою становить достатню справедливу сатисфакцію будь-якої моральної шкоди, якої зазнали заявники.
III. Позиція заявника й інших учасників судового провадження
9. У заяві про перегляд рішень судів першої та апеляційної інстанцій за виключними обставинами ОСОБА_3 та його адвокат ОСОБА_4 з посиланням на рішення ЄСПЛ просили скасувати рішення місцевого та апеляційного суду, а справу передати на новий розгляд до місцевого суду.
Заяву мотивували тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою докази законності походження грошових коштів ОСОБА_3 та правомірного володіння ними, що призвело до непропорційного призначення адміністративного стягнення у вигляді конфіскації іноземної валюти.
10. Стверджували, що ЄСПЛ у своєму рішенні визнав конфіскацію коштів ОСОБА_3 порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яке, всупереч загальним принципам міжнародного права порушило баланс між мирним правом володіння своїм майном та інтересами суспільства.
IV. Зміст рішення Великої Палати Верховного Суду
11. Велика Палата Верховного Суду постановою від 27 серпня 2025 року заяву ОСОБА_3 та його адвоката ОСОБА_4 про перегляд постанов Любомльського районного суду Волинської області від 23 липня 2015 року та Апеляційного суду Волинської області від 04 вересня 2015 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом задовольнила частково.
Постанови Любомльського районного суду Волинської області від 23 липня 2015 року та Апеляційного суду Волинської області від 04 вересня 2015 року щодо ОСОБА_3 змінила.
Виключила з цих судових рішень призначене ОСОБА_3 за статтею 471 МК України адміністративне стягнення у виді конфіскації в дохід держави вилученої іноземної валюти.
У решті судові рішення залишила без змін.
V. Мотиви прийнятого рішення Великою Палатою Верховного Суду
12. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що із справи не вбачається, що заявник міг завдати серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати мита або будь-яких інших зборів і не завдав державі будь-якої матеріальної шкоди.
Отже конфіскація коштів заявника поклала на нього індивідуальний і надмірний тягар непропорційний вчиненому правопорушенню.
13. Зауважила, що Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 21 липня 2021 року № 3р(II)/2021 у справі № 3-261/2019(5915/19), яке набрало чинності 22 січня 2022 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України, окремі положення абзацу другого статті 471 МК України в частині конфіскації товарів, які стали безпосередніми предметами порушення.
У цьому Рішенні КСУ дійшов висновку, що обов`язкова конфіскація валютних цінностей не забезпечує справедливого балансу між публічними інтересами та захистом права власності особи та не узгоджується з принципом верховенства права.
VI. Зміст окремої думки
14. З наведеним рішенням Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з таких міркувань.
15. Стаття 297-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі -КУпАП) передбачає, що Верховний Суд задовольняє заяву лише у разі наявності підстави, передбаченої частиною другою статті 297-1 цього Кодексу.
16. За статтею 297-1 КУпАП правом на перегляд постанови у справі про адміністративне правопорушення може скористатися особа, на користь якої постановлено рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною.
Частина друга цієї статті передбачає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні судом справи про адміністративне правопорушення.
17. ЄСПЛ же у цій справі констатував порушення щодо ОСОБА_3 положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
18. Водночас ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що посилання на порушення статей 6 та 13 Конвенції щодо заявника є неприйнятними, адже не виявив жодних ознак порушення прав і свобод, гарантованих Конвенцією або протоколами до неї.
19. Національні суди, ухвалюючи у цій справі постанови, керувалися нормами МК України, у редакції, чинній на час вчинення адміністративного правопорушення, зокрема санкцією статті 471 цього Кодексу, яка передбачала накладення на правопорушника штрафу та в разі, якщо безпосереднім предметом правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, також конфіскацію цих товарів.
20. Готівкові кошти ОСОБА_3 у розумінні статті 471 МК України були безпосереднім предметом правопорушення, а тому суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норму права у вигляді безальтернативної конфіскації їх у дохід держави.
21. Порівняльний аналіз положень статей 52 та 59 Кримінального кодексу України свідчить, що конфіскація майна є додатковим заходом покарання, яка полягає у примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.
22. У цій справі про адміністративне правопорушення національні суди під час вирішення питання про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності та обрання адміністративного стягнення виходячи зі своєї дискреції не мали права призначити лише штраф без конфіскації майна, оскільки санкція статті 471 МК України такої можливості не передбачала.
23. Обов`язкова конфіскація валютних цінностей (майна) одночасно з накладенням штрафу виключена із санкції статті 471 КУпАП Рішенням КСУ від 21 липня 2021 року № 3р(II)/2021 у справі № 3-261/2019 (5915/19), яке набрало чинності 22 січня 2022 року.
24. За загальним принципом права, нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Винятком цьому є рішення КСУ, що визнає акт неконституційним, вступає в силу з дня ухвалення рішення, а не з моменту виникнення події, на яку воно поширюється.
25. Згідно із частиною другою статті 152 Конституції України рішення КСУ не має зворотної сили. Закони та інші акти, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення рішення КСУ, а не поширюються на минуле.
Отже рішення КСУ впливає на майбутнє, а не скасовує наслідки дій, вчинених до його ухвалення, крім випадків, коли це прямо передбачено законом чи рішенням суду.
26. ЄСПЛ не зазначив про необхідність перегляду рішень національних судів. Своє рішення мотивував неналежною якістю закону, а не несправедливістю судового розгляду.
27. З огляду на наведені норми права, на наше переконання, відсутні підстави для скасування законних судових рішень, ухвалених відповідно до норм у редакції, чинній на час вчинення адміністративного правопорушення.
28. Звертаємо увагу, що ЄСПЛ під час вирішення питання поновлення порушеного права заявника запропонував ОСОБА_3 заявити вимогу щодо справедливої сатисфакції шляхом подання заяви про відшкодування матеріальної шкоди.
Проте, заявник на власний розсуд не скористався своїм правом на подання такого роду вимоги щодо сатисфакції.
29. На наше переконання, ЄСПЛ не даремно звернув увагу заявника на можливість подати вимогу щодо справедливої сатисфакції шляхом відшкодування матеріальної шкоди, оскільки саме таким шляхом мало бути відновлене порушене право заявника відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
30. Характерно, що саме таким чином ЄСПЛ поновив права інших заявників у справі.
31. У разі встановлення порушення прав заявника, яке здійснене національними судами, ЄСПЛ у своєму рішенні зазвичай зазначає про необхідність вжиття додаткових заходів індивідуального характеру у вигляді повторного розгляду справи, або з самого рішення ЄСПЛ можна було б дійти висновку про необхідність відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції, і таке відновлення можливе лише шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.
32. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
33. З урахуванням викладеного немає жодних підстав для скасування обґрунтованих та законних рішень національних судів.
34. Наголошуємо, що кожне законне судове рішення, яке скасовується без достатніх на те підстав, підриває віру суспільства в авторитет правосуддя та негативно впливає на ступінь довіри суспільства до судової влади, зокрема впливає на суддівське досьє та на подальше кар`єрне зростання судді у системі правосуддя в цілому.
35. Ці зауваження є не проявом правового пуризму, а важливим елементом правової визначеності у контексті реалізації Верховним Судом свого основного завдання - формування єдиної правозастосовної практики.
Судді ОСОБА_1