Справа № 700/392/24
Провадження № 1-кп/700/37/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 р. Лисянський районний суд Черкаської області в складі: головуючого судді: ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 , прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинуваченого: ОСОБА_6 , захисника: ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Лисянка кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Лисянка Лисянського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, пенсіонера, депутатом, не являється, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше не судимого, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України,

установив:

Прокурор згідно обвинувального акта обвинувачує ОСОБА_6 в тому, що він 09.04.2024, близько 16:40 години, маючи намір на незаконне зайняття рибним добувним промислом, діючи умисно, знаходячись на річці Гнилий Тікич, біля будинку №64, що розташований в смт. Лисянка, Звенигородського району, Черкаської області по вул. Ватутіна, за допомогою одного рибальського «Павука», довжиною 2 метри та шириною 2 метри, який відповідно до Правил «Любительського і спортивного рибальства» п. 3.15 є забороненими для рибальства знаряддям лову, займався незаконним рибним добувним промислом, під час якого виловив: 75 особин риби, виду карась 27 особин вартістю 1581 гривень за одну особину на загальну суму 42687 гривень, 30 особин риби виду плітка вартістю 1564 гривень за одну особину на загальну суму 46920 гривень, 1 особина риби виду окунь вартістю 3162, 1 особина риби виду судак вартістю 3568 , 15 особин риби виду лящ вартістю 1598 гривень за одну особину на загальну суму 23970 та 1 особину риби виду йорж вартістю 51 гривня за одну особину.

Згідно листа Інституту рибного господарства № 261/04/24 від 15.04.2024, внаслідок незаконного лову риби ОСОБА_6 , 09.04.2024 на річці Гнилий Тікич в смт. Лисянка Звенигородського району Черкаської області, згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 10.12.2004 № 17 «Про судову практику у справах про злочини та інші правопорушення проти довкілля», біоресурсам України заподіяно шкоду на загальну суму 120377 (сто двадцять тисяч триста сорок сім ) гривень 00 коп., яка являється істотною через вилов риби в період нересту.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України, а саме незаконне зайняття рибним промислом, яке заподіяло істотну шкоду.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 винним себе не визнав та по суті пред`явленого обвинувачення пояснень не надав вказуючи, що не причетний до вчинення злочину.

В ході судового слідства судом були досліджені зібрані у справі докази, які перевірені та оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності кожен окремо та у взаємозв`язку, для ухвалення даного процесуального рішення.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що був затриманий Мазаний на березі річки Гнилий Тікич, це було весною 2024 року. Він не бачив, як обвинувачений ловив, а вже був свідком, як рахували рибу. Мазаний говорив, що рибу ловив для харчування. Риба була від 5 до 10 сантиметрів, судак був десь 15 см. Свідком був тільки при затриманні, проводилася відеофіксація. Риба була вся жива. Працівники поліції передали на зберігання у пакеті без води.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що працює поліцейським Звенигородського районного відділу поліції ГУНП в Черкаській області, до нього подзвонив керівник ОСОБА_10 , він був на чергуванні. Коли це було не пам`ятає. Тепло і був нерест, числа не пам`ятає. ОСОБА_10 сказав, щоб він під`їхав на вул.Ватутіна, там зловили чоловіка, який ловив рибу на березі річки. Він приїхав із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Коли приїхали на беріг там був ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , коло них знаходився чоловік. Поряд лежала риба (окунь та плітка). Рахувала рибу дізнавач, де ділася риба він не знає.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що працює начальником сектору поліцейської діяльності № 2 Звенигородського районного відділу поліції ГУНП в Черкаській області, йому подзвонили на його особистий телефон, що на березі річки якийсь чоловік ловить рибу. Вони приїхали на виклик, у фатці була риба. Вилучена риба була живою.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснив, що працює заступником начальника відділу сектору поліцейської діяльності № 2 Звенигородського районного відділу поліції ГУНП в Черкаській області, точної дати не пам`ятає, надійшов сигнал від громадянина, що на березі річки Гнилий Тікич селища Лисянка проводиться вилов риби. Разом із начальником пішли перевірити інформацію, коли вони йшли берегом річки то побачили, що на березі річки знаходиться громадянин, який здійснював вилов риби за допомогою фатки. Він бачив як громадянин витягував фатку із річки, там була риба. Даного громадянина запитали, чи він здійснює вилов риби, він сказав - так. Риба була у пластиковому відрі, серед неї була жива і не жива риба. Викликали слідчо оперативну групу, яка задокументувала даний факт. Обвинувачений потім викидав фатку та рибу у річку. Дзвонили на особистий телефон начальника. Не пам`ятає чи проводилася відеофіксація.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, що працює приватним підприємцем. Приймає рибу на зберігання згідно договору із Комбінат Черкаси. Приймає рибу по накладній, оцінює товар по зовнішньому виду, стану товару та його якості. Рибу передає на Комбінат Черкаси. У нього наявний акт передачі даної риби Комбінату Черкаси. Він приймає рибу на зберігання, її не реалізовує. Реалізувати рибу, яку йому привозять вже не можливо за її станом. Йому не відомо чи дана риба реалізована. Безпосередньо йому привозять рибу працівники Черкаського рибоохоронного патруля, із поліцією він не працює. У нього є два документи накладна на приймання риби та акт передачі риби.

Стороною обвинувачення надано до суду докази в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.249 КК України, а саме:

-Протокол огляду місця події від 09 квітня 2024 року з фототаблицею;

-Протокол огляду предмету (риби) від 10 квітня 2024 року;

-Акт дослідження знарядь лову від 29 квітня 2024 року;

-Протокол огляду предметів (DVD-R диск) від 18 квітня 2024 року;

-ДВД диск;

-Постанова про визнання речових доказів від 18 квітня 2024 року;

-Ухвала про арешт майна від 18 квітня 2024 року;

-Розписка про отримання риби;

-Копія накладної від 10 квітня 2024 року на суму 27 грн.;

-Лист Інституту рибного господарства від 15 квітня 2024 року;

Суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено ті обставини, що ОСОБА_6 незаконно займався рибним добувним промислом, не доведено, що виявлені під час огляду місця події риба та сітка належать саме обвинуваченому, відповідно не доведено, що саме ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення за ч.1 ст.249 КК України.

Крім вказаних обставин, що мають першочергове значення для доведеності вини особи, стороною обвинувачення не доведено і наявність істотної шкоди, що є необхідною ознакою для кваліфікації дій особи за ч.1 ст.249 КК України.

Так, з допитаних свідків лише працівники поліції вказують на причетність ОСОБА_6 до незаконного вилову риби, хоча теж безпосередньо не були свідками цього. Натомість, свідок ОСОБА_8 вказує на те, що не бачив як ОСОБА_6 здійснював вилов риби, лише був присутній при її вилученні на березі річки.

За таких обставин, показання працівників поліції не можуть бути покладенні в основу обвинувачення, оскільки вони є зацікавленими особами та не були очевидцями вилову риби.

Протокол огляду місця події підтверджує лише факт вилучення риби та сітки на березі річки, проте не вказує, що вилучену рибу виловив саме ОСОБА_6 .

Крім цього, у протоколі огляду зазначається вид риби, хоча при огляді відповідний спеціаліст присутній не був, а працівники поліції та поняті не є фахівцями іхтіофауни.

Долучений до справи диск (а.с. 137 т. 2) не містить жодних записів. При його огляді у судовому засіданні встановлено, що відеозапис огляду місця події, як зазначається в протоколі огляду предметів від 18 квітня 2024 року на диску відсутній, таким чином, даний речовий доказ є неналежним доказом.

Після оголошення перерви за клопотанням прокурора, останнім 30 червня 2025 року надано суду диск (а.с. 221 т. 2) невідомого походження з відеозаписом огляду місця події. З цього приводу слушним є заявлене адвокатом клопотання щодо визнання даного доказу недопустимим, оскільки він отриманий з явними порушеннями процесуального закону.

Дійсно, при закінченні досудового розслідування та надання сторонам справи на ознайомлення, надавався диск, який не містить відеозапису і який долучений до справи як доказ. Наданий же суду відеозапис, після спливу більше року з дня огляду місця події, речовим доказом не визнавався, сторонам не відкривався, невідомо на який носій та ким змонтований, а тому є явно недопустимим доказом.

Окремо викликає сумнів щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення розмір заподіяної шкоди. Так, надана прокурором копія накладної (а.с. 142 т. 2) від 10 квітня 2024 року № 4 визначає вартість переданої риби на суму 27 грн.

Інститут рибного господарства у листі (а.с. 147 т. 2) від 15 квітня 2024 року посилаючись на Постанову КМУ від 29 вересня 2023 року №1042 визначає шкоду у сумі 120 377 грн.

Потерпілий надає суду розрахунок збитків (а.с. 121 т.1) посилаючись на вказану ж постанову КМУ від 29 вересня 2023 року №1042, проте сума збитків вже більша і становить 121 142 грн., при одній і тій же кількості рибних особин.

Такі розбіжності викликають необхідність у призначенні експертизи щодо визначення суми заподіяної шкоди, проте прокурором відповідне клопотання не заявлялось.

Для можливості кваліфікації діяння ОСОБА_6 як кримінально караного, необхідні об`єктивні дані про повне знищення ним нерестовища через протиправне діяння, або про вилов ним великої кількості риби в період нересту, або вилов нечисленних видів риб, або тих, у відтворенні яких є труднощі, або про добування численної кількості риби або риби, вилов якої заборонено. Розрахунок збитків, заподіяних рибному господарству внаслідок добування або знищення цінних видів риб та інших об`єктів водного промислу не є доказом завдання істотної шкоди з точки зору їх істотності відповідно до змісту диспозиції ч.1 ст.249 КК України. Крім того, відповідно до вимог ст.242 КПК України для визначення розміру збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, в т.ч. за ознакою істотності, слідчий або прокурор були зобов`язані призначити відповідну експертизу.

Такий висновок зробив і Черкаський апеляційний суд по аналогічній справі в ухвалі від 03.09.2020р. по справі №708/392/18 (провадження №11-кп/821/42/20).

В цьому провадженні, де йдеться про встановлення шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням, відсутні підстави до її встановлення відмінним від проведення експертизи шляхом, враховуючи також наявність трьох документів щодо суми збитків, які різняться між собою.

Наданий прокурором розрахунок збитків, заподіяних рибному господарству внаслідок добування або знищення цінних видів риб та інших об`єктів водного промислу, суд визнає неналежним доказом того факту, що внаслідок незаконного вилову риби було завдано істотної шкоди, оскільки цей документ не може замінити собою висновок експерта.

Такої позиції дотримується і ВС у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 708/392/18.

У зв`язку з цим, суд вважає, що обвинувачення відносно ОСОБА_6 і в частині наявності істотної шкоди є необґрунтованим і недоведеним належними і допустимими доказами, та ґрунтується на припущеннях.

Більше того, потерпілим надано суду копію протоколу про адміністративне правопорушення від 09 квітня 2024 року №013644 (а.с. 122 т 1) складний інспектором Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Черкаській області відносно ОСОБА_6 щодо тих же обставин, які покладені в основу обвинувачення у кримінальному провадженні, ат якому зазначається, що протокол складено за матеріалами поліції.

Ні слідчим, ні прокурором не з`ясовувалось питання щодо притягнення чи не притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності, тобто яке рішення прийняте компетентним органом за протоколом про адміністративне правопорушення.

Вказане, також викликає сумнів у доведеності вини обвинуваченого з урахуванням вимог ст. 61 Конституції України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 встановлено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно із статтею 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права за свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Статтею 9 КПК України на слідчого, прокурора покладений обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.ч. 2, 6 ст. 22 КПК України).

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

За змістом ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, що чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

З урахуванням вищевикладених положень чинного законодавства та практики Європейського суду з прав людини, проаналізувавши у сукупності надані сторонами кримінального провадження та досліджені під час судового слідства докази, з урахуванням того, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено належними, достатніми та допустимими доказами та поза розумним сумнівом, що були вчинено кримінальне правопорушення, інкриміноване ОСОБА_6 , внаслідок чого обвинуваченого належить виправдати за недоведеністю наявності в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Згідно ч.3 ст.129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення суд залишає цивільний позов без розгляду. З огляду на вказану норму КПК України, цивільний позов прокурора підлягає залишенню без розгляду.

Долю речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України, арешт накладений на майно скасувати.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст.370, 373-374 КПК України, суд,

ухвалив:

Виправдати ОСОБА_6 за ч.1 ст. 249 КК України за недоведеністю наявності в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Залишити без розгляду цивільний позов прокурора.

Скасувати арешт на майно, що накладений ухвалою суду від 18 квітня 2024 року №694/989/24.

Знищити речовий доказ у виді рибацького «Павука» опечатано биркою з підписами понятих та переданого на зберігати до кімнати речових доказів Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Лисянський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів учасниками процесу з дня його проголошення, з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1