УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

м. Київ

справа № 243/5051/24

провадження № 51-1672 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року,

встановив:

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2024 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку с. Грушове, Краснолуцького району Луганської області, зареєстровану та фактично проживаючу у АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

засуджено за ч. 2 ст. 111 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією усього належного їй на праві власності майна.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме, у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, що полягало в наданні представнику іноземної організації допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненій в умовах воєнного стану, за обставин, викладених у вироку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Захисник звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої, порушує питання про зміну судових рішень у зв`язку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість. При цьому посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не обгрунтували мотиви щодо неможливості застосування щодо ОСОБА_5 ст. 69 КК України при призначенні їй покарання. Так, судами не враховано, що засуджена є інвалідом першої групи, має ряд хронічних захворювань, протягом останнього часу знаходилась під наглядом соціального працівника, раніше не судима, не знаходиться на обліку в наркологічному диспансері, за місцем колишньої роботи характеризується позитивно. При цьому вона усвідомила свою вину у скоєнні вищевказаного кримінального правопорушення, щиро розкаялася та активно сприяла розслідуванню його обставин, надавала вичерпні пояснення. Водночас засудженою скоєно вказане кримінального правопорушення через збіг тяжких особистих та сімейних обставин, оскільки її рідні покинули домівку у зв`язку з початком збройної агресії Російської Федерації проти України, а вона була прикута до ліжка через тяжку хворобу та могла спілкуватися з людьми тільки в соціальних мережах. Крім того, у результаті вчиненого нею кримінального правопорушення не була заподіяна ніяка шкода, цивільний позов по справі не заявлений. При цьому апеляційний суд поверхнево розглянув доводи його апеляційної скарги, тому вважає, що ухвала є необгрунтованною.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положення ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_5 покарання не заслуговують на увагу, виходячи із зазначеного нижче.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Водночас кримінальний закон передбачає у виняткових випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.

При цьому суд повинен установити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків, спричинених кримінальним правопорушенням, і вжитих заходів для їх усунення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України під час призначення покарання, зобов`язаний не тільки перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як убачається із копій судових рішень, районний суд, з рішенням якого погодився й суд апеляційної інстанції, за результатами перегляду вироку щодо ОСОБА_5 в частині розміру призначеного їй покарання, дотримався наведених вимог матеріального права.

При цьому, обираючи винній покарання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, ступінь його суспільної небезпеки, спосіб його вчинення, та те, що його вчинено в умовах воєнного стану. Також судами враховано дані про особу винної, яка є осудною, раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, вперше вчинила кримінальне правопорушення, посередньо характеризується, є інвалідом першої групи, визнала свою вину та щиро розкаялася у вчиненні кримінального правопорушення.

Верховний Суд також погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій щодо необхідності призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності та з огляду на те, що в касаційній скарзі захисника не наведено достатнього обґрунтування щодо суворості призначеного покарання засудженій та переконливих доводів, які би з огляду на положення ст. 69 КК України можна було вважати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відносяться до особливо тяжкого та є злочином проти основ національної безпеки України, що становить особливу суспільну небезпечність для держави та громадян.

Тому доводи касаційної скарги захисника не спростовують висновків районного й апеляційних судів, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять переконливих тверджень, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України. На думку Суду, за встановлених обставин, призначене ОСОБА_5 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

При цьому, Верховний Суд зауважує, що засудженій призначено найбільш м`який вид покарання - позбавлення волі, у передбаченому санкцією ч. 2 ст. 111 КК України безальтернативному розмірі, а саме на строк 15 років, що свідчить про дотримання судами приписів ст. 414 КПК України.

Тому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженої й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України, та з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, в тому числі і тим, на які він посилається у касаційній скарзі, та вмотивовано відмовив у їх задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Інші доводи касаційної скарги захисника не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з якими необхідно було б змінити оскаржувані судові рішення, у провадженні не встановлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3