КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/3424/2025 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
Єдиний унікальний номер: № 752/7084/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засіданняОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10.04.2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000596 від 05.12.2023 року та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, що виявлено та вилучено 01.04.2025 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон «Iphone», блакитного кольору, із сім-картою Водафон НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон «Iphone», чорного кольору, із сім-картою Київстар НОМЕР_2 ;

- системний блок «Qube».

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10.04.2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Мотивуючи апеляційні вимоги представник зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10.04.2025 року є незаконною та необґрунтованою, а відтак підлягає скасуванню.

Звертає увагу суду представник, що прокурор повинен був зазначити, яке відношення до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.190 КК, ст. 361 КК України має майно, що вилучене за вказаною адресою, однак, прокурором не надано жодних доказів зв`язку між майном і кримінальним правопорушенням. У матеріалах клопотання відсутня будь-яка експертиза, протоколи, пояснення чи інші документи, що обґрунтовують арешт. В розумінні вимог ст. 98 КПК України вилучене майно не набуто кримінально протиправним шляхом та не отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а відтак не зберегли сліди чи інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Посилається апелянт і на те, що хоча в матеріалах і міститься постанова слідчого від 01.04.2025 року про визнання зазначеного майна речовими доказами у кримінальному провадженні, однак з огляду на вказану постанову органу досудового розслідування таке визнання цього майна речовим доказом у кримінальному провадженні носить сугубо формальний характер, оскільки в ній як і в самому клопотанні прокурора про арешт майна, не приведено жодного обґрунтування, якому чи яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України відповідає це майно.

В судове засідання прокурор, представник чи власник майна не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату та час призначеного судового розгляду.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності прокурора та представника, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 05.12.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000596, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України.

Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Київської міської прокуратури.

Органом досудового розслідування зазначено, що на території міста Києва діє група осіб до складу якої входять громадяни України, які шляхом несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем отримують доступ до криптовалютних гаманців осіб та в подальшому, шляхом зловживання довірою, маючи доступ до цифрової валюти таких осіб, заволодівають такою валютою, чим самим спричинюючи матеріальний збиток відповідно до ринку криптовалютних активів.

Зокрема злочинна схема групи осіб полягає в тому, що такі особи за допомогою месенджеру «Telegram» поширюють інформацію про можливість обміну цифрових актів (USDT, BТС, ЕTH тощо) на грошові кошти у валюті долар США. При цьому, зазначена інформація є шахрайською схемою, за допомогою якої, особи створюють фіктивні інтернет ресурси (сайти, групи у соціальних мережах, месенджерах тощо) де пропонують здійснити такий обмін.

Крім цього, за допомогою інтернет трафіку інформація про такий «фейк обмін» валют поширюється у вигляді реклами та здійснення посилання на сайт чи іншу соціальну інтернет-мережу, на яку особі, які бажає здійснити обмін цифрових активів, необхідно перейти та після чого прив`язати свій цифровий криптогаманець для пересилання активу.

У подальшому, група осіб отримавши доступ до цифрових активів таких осіб, здійснюють пересилання наявних на гаманці активів на свої рахунки, таким чином шляхом обману здійснюють заволодіння майном, завдаючи матеріальний збиток відповідно до ринку криптовалютних активів.

Учасники групи свою злочинну діяльність безпосередньо здійснюють за допомогою різноманітних електронних пристроїв, а саме ноутбуків, стаціонарних комп`ютерів, планшетів, мобільних пристроїв які зберігають за місцями мешкання та автомобілях якими користуються.

У ході розслідування зазначено осіб, які входять до складу такої групи, серед яких:

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, зареєстрований: АДРЕСА_2 та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 , в теперішній час в злочинній діяльності використовує транспортний засіб - автомобіль Audi Q8 д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 .

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, уродженець м. Маріуполь, зареєстрований: АДРЕСА_4 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , в теперішній час в злочинній діяльності використовує транспортний засіб - автомобіль Mercedes-Benz G400 CDI д.н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_6 .

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Маріуполь, зареєстрований: АДРЕСА_6 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в теперішній час в злочинній діяльності використовує транспортний засіб - автомобіль Mercedes-Benz AMG E43 д.н.з. НОМЕР_7 , VIN: НОМЕР_8 .

01.04.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва, в межах кримінального провадження № 0000596 від 05.12.2023 року, проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено:

- Мобільний телефон «Iphone» блакитного кольору з сім картою VodaFone НОМЕР_1 ;

- Мобільний телефон «Iphone» чорного кольору з сім картою Київстар НОМЕР_2 ;

- Системний блок «Qube».

Постановою слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_11 від 01.04.2025 року вилучені мобільні телефони та системний блок визнано речовим доказом у цьому кримінальному провадженні.

04.04.2025 року (клопотання датоване 01.04.2025 року) прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000596 від 05.12.2023 року на тимчасово вилучене майно, що виявлено та вилучено 01.04.2025 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон «Iphone», блакитного кольору, із сім-картою Водафон НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон «Iphone», чорного кольору, із сім-картою Київстар НОМЕР_2 ;

- системний блок «Qube».

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10.04.2025 року вказане клопотання прокурора задоволено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінальних правопорушень та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам представника.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінальних проваджень та попередньою кваліфікацією вчинених кримінально-протиправних діянь.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси юридичної особи з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено їх відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки слідчим надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що вищезазначене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, колегія суддів звертає увагу представника, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000596 від 05.12.2023 року та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, що виявлено та вилучено 01.04.2025 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон «Iphone», блакитного кольору, із сім-картою Водафон НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон «Iphone», чорного кольору, із сім-картою Київстар НОМЕР_2 ;

- системний блок «Qube», - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4