ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року

м. Київ

справа № 646/7597/24

провадження № 51-5605км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000074, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: востаннє вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 травня 2024 року за ч. 2 ст. 309 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного судом покарання з іспитовим строком 3 роки;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 липня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання, частково зараховано невідбуте покарання за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 травня 2024 та остаточно призначено ОСОБА_6 за сукупністю кримінальних правопорушень, за епізодом від 27 лютого 2024 року, до відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 1 місяць.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 травня 2024 року та призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з 16 травня 2024 року, а запобіжний захід залишено у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту, а також збут особливо небезпечних психотропних речовин особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 309 КК України, за обставин, детально наведених у судовому рішенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 діючи умисно, з метою подальшого збуту, не пізніше 27 лютого 2024 року незаконно придбав та почав незаконно зберігати за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонений - «РVР» (0,2563 г), яку в подальшому 27 лютого 2024 року в період часу з 11:57 по 11:58, знаходячись на першому поверсі в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , незаконно збув ОСОБА_7 за 800 гривень.

Крім цього, ОСОБА_6 діючи умисно, з метою подальшого збуту, не пізніше 16 травня 2024 року незаконно придбав та почав незаконно зберігати за місцем свого проживання особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонений, - «РVР» (0,6718 г), яку 16 травня 2024 року в період часу з 15:03 по 15:04 там же, незаконно збув ОСОБА_8 за 900 гривень.

Після цього, того ж дня в період з 18:02 по 19:55 працівниками поліції за місцем проживання ОСОБА_6 в ході обшуку було вилучено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонений - PVP (1,4567 г), яку останній зберігав з метою збуту.

Вироком Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано.

Призначено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_6 , шляхом часткового зарахування невідбутого покарання за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 травня 2024 року за сукупністю кримінальних правопорушень за епізодом від 27 лютого 2024 року призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 1 місяць з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_6 шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 травня 2024 року призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією майна

В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок апеляційного суду змінити і виключити з резолютивної частини посилання на призначення покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України.

Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що апеляційний суд залишив без уваги позицію об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 4 ст. 70 КК України, викладену у постанові від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19, провадження № 51-2177кмо20), внаслідок чого неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 частково підтримала подану касаційну скаргу, просила Суд виключити із вироку апеляційного суду рішення про призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України і на підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 5 місяців.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При вирішенні питання про наявність зазначених у пунктах 1, 2 ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412, 413 КПК України.

У своїй касаційній скарзі прокурор стверджує, що призначаючи ОСОБА_6 покарання,суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме: безпідставно призначив покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи касаційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У цьому кримінальному провадженні судами встановлено, що ОСОБА_6 скоїв два злочини, передбачені ч. 2 ст. 307 КК України - 27 лютого 2024 року та 16 травня 2024 року відповідно.

Також було з`ясовано, що вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 травня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України.

Таким чином, один із злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України ОСОБА_6 вчинив до, а другий - після ухвалення попереднього вироку.

Суд першої інстанції спочатку призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України, потім - застосував вимоги ч. 4 ст. 70 КК і призначив покарання за сукупністю кримінальних правопорушень - за епізодом 27 лютого 2024 року і вироком від 01 травня 2024 року, після чого - застосував положення ст. 71 КК України і остаточно призначив покарання за сукупністю вироків.

За результатами розгляду апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд фактично погодився із таким алгоритмом призначення покарання і, ухвалюючи свій вирок, діяв так само.

Проте, таке рішення є хибним, суперечить правовим висновкам Верховного Суду і в результаті призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19, провадження №51-2177кмо20) викладено правову позицію, за якої коли в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК України, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК України, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК України не застосовуються. У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК України та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Правильність таких висновків підтверджена і постановою об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2024 року (справа № 236/4167/20, провадження № 51-1565кмо23).

Оскільки у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 засуджувався за вчинення двох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфіковані за ч. 2 ст. 307 КК України, одне з яких вчинено до, а інше - після постановлення попереднього вироку, то виходячи із наведених позицій Верховного Суду апеляційний суд безпідставно застосував спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК України.

Ураховуючи викладене, доводи прокурора про допущене апеляційним судом порушення і зміну оскаржуваного вироку є слушними.

З огляду на компетенцію суду касаційної інстанції, передбачену ст. ст. 436-437 КПК України щодо можливості зміни судових рішень судів попередніх інстанцій, а також з огляду на допущені судом апеляційної інстанції порушення, суд касаційної інстанції у даному конкретному кримінальному провадженні має процесуальну можливість ухвалити остаточне рішення.

При цьому, з огляду на те, що із оскаржуваного вироку апеляційного суду підлягає виключенню рішення про призначення ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, яким засудженому до покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років фактично приєднано 1 місяць позбавлення волі, то остаточне покарання за ч. 1 ст. 71 КК України підлягає зміні.

Оскільки у своїй касаційній скарзі сторона обвинувачення просить тільки виключити рішення про застосування ч. 4 ст. 70 КК України і не просить про зміну рішення в частині остаточного покарання, то вона підлягає лише частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Виключити із вироку Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року рішення про призначення ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 травня 2024 року призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 5 місяців із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

У решті судове рішення залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3