Справа № 514/750/20
Номер провадження 1-кп/495/313/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

присяжних: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Білгород-Дністровський Одеської області в режимі відеоконференції клопотання прокурора Болградської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про продовження обвинуваченому застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000052 від 14.02.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст.115 ч.2 п. 6, ст. 187 ч.4, ст. 357 ч.1 КК України,

сторони кримінального провадження:

прокурор Болградської окружної прокуратури Одеської області - ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходиться обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст.115 ч.2 п. 6, ст. 187 ч.4, ст. 357 ч.1 КК України.

09.09.2025 року прокурор Болградської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

В судовому засіданні прокурор Болградської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 підтримав клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , яке обґрунтоване тим, що в наявний час ризики, що були підставою для обрання під час підготовчого судового засідання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою не зникли та не перестали існувати.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначивши, що ризики, на які посилається сторона обвинувачення, є відсутніми та не існують. Він наголосив, що інкримінованого злочину не вчиняв. У слідчому ізоляторі, за його словами, йому не надають необхідних лікарських засобів та медичної допомоги, стан здоров`я є тяжким, потрібне лікування та оперативне втручання. Таке ставлення, на його думку, є рівноцінним катуванню. Обвинувачений підкреслив, що він не переховувався і наміру тікати не має, а також не погрожував і не буде погрожувати будь-кому. Метою його дій є лише доведення своєї невинуватості та встановлення правди. У зв`язку з цим він просив змінити йому запобіжний захід на більш м`який особисте зобов`язання, запевнивши, що виконуватиме всі покладені на нього процесуальні обов`язки.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечував проти клопотання прокурора, зазначивши, що стан здоров`я та зовнішній вигляд обвинуваченого залишаються поза увагою суду, тоді як обвинувачений має погане самопочуття та значні труднощі з пересуванням. На думку захисника, ризики, наведені прокурором, є відсутніми, не доведені та жодними доказами не підтверджені. Крім того, прокурором не доведено неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, а також відсутній будь-який зв`язок між необхідністю тримання під вартою та розглядом справи по суті. У зв`язку з цим захисник просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

Суд, розглянувши клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ,. заслухавши обґрунтування прокурора, заперечення обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступного висновку.

Відповідно до Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан. Указом від 15 квітня 2025 року № 235/2025, затвердженим Законом України від 16 квітня 2025 року № 4356-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб.

Згідно пункту 5 роз`яснень, викладених у листі Верховного Суду від 03 березня 2022 року №1/0/2-22 "Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану", у разі неможливості у визначений КПК України строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою ст. 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально.

Оскільки суддя ОСОБА_10 по справі перебуває у відпустці, беручи до уваги, що до закінчення строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 неможливо розглянути клопотання про продовження або зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначеним колегіальним складом суду, суд приходить до висновку про необхідність вирішення питання щодо строків застосування запобіжного заходу головуючим суддею.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

З урахуванням того, що строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 діє до 20.09.2025 року включно, а до спливу строку тримання під вартою обвинуваченого, кримінальне провадження не буде розглянуто, так як на теперішній час не проведено всіх необхідних дій, пов`язаних із з`ясуванням обставин по справі та їх перевіркою, прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , строком на 60 днів.

Згідно ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

П. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Разом з цим, тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до свободи особистості.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Як вбачається з ч.1 ст.183 Кримінального процесуального кодексу України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Головуючий суддя разом із присяжними вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, враховують вимоги п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, справу «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, справу «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується Суд у вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме:

- тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі;

- у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 § 1(с) Конвенції.

При вирішенні питання щодо можливості зміни обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу на домашній арешт суд виходить з такого.

Обвинувачений ОСОБА_7 перебуває під вартою понад п`ять років. Обвинувальний акт надійшов на розгляд до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ще у 2021 році, однак упродовж зазначеного часу розгляд обмежувався виключно клопотаннями сторони обвинувачення про продовження строків тримання під вартою. Прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не надано нових доказів, які б підтверджували наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Наведені прокурором ризики залишилися на рівні загальних тверджень, не підтверджені належними і допустимими доказами. Нових даних, які б свідчили про загрозу переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, впливання на потерпілого, свідків чи інших учасників кримінального провадження, перешкоджання кримінальному провадженню чи вчинення ним інших кримінальних правопорушень, суду не подано.

Крім того, суд бере до уваги незадовільний стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , необхідність отримання ним медичної допомоги, яка у слідчому ізоляторі фактично не забезпечується. Також враховано наявність у обвинуваченого постійного місця проживання та наявність міцних соціальних зв`язків (зокрема, наявність доньки).

Враховуючи вище наведені обставини, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки (зокрема, наявність доньки), а насамперед його важкий стан здоров`я, який в умовах позбавлення волі може призвести до неминучих наслідків, що стало наявним у судовому засіданні, оцінюючи сукупність всіх викладених обставин, а також не доведення прокурором ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме, можливість переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків чи інших учасників кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, головуючий суддя разом із присяжними вважають за можливе змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який цілодобовий домашній арешт.

Відповідно до ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні з`ясувати, чи є тримання особи під вартою до судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також чи є можливість обмежитися в даному випадку застосуванням менш суворого (альтернативного) запобіжного заходу.

При цьому береться до уваги, що «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, зменшує це побоювання і його наміри втекти. При цьому на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя(Справа ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії»).

Конституційний Суд України виходячи з положень частин першої, другої статті 29 Основного Закону України та сформульованих ним юридичних позицій, а також беручи до уваги положення міжнародних правових актів щодо захисту права людини на свободу та особисту недоторканність, вважає, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, визначених законами України; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та виключно на підставі вмотивованого рішення суду (абзац тринадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

Отже, нормативне регулювання у сфері здійснення кримінального провадження щодо особи і позбавлення її у зв`язку з цим свободи повинне базуватися на засадах, передбачених статтями 1, 3, частинами першою, другою статті 8, частинами першою, другою статті 29, частиною першою статті 64 Основного Закону України.

Тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом серед усіх запобіжних заходів, передбачених Кодексом. Відповідно до частини першої статті 183 Кодексу в редакції до внесення змін Законом „тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Відповідно до статті 177 Кодексу метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (частина перша); підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті; слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених Кодексом (частина друга).

Крім наявності вказаних ризиків, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї (стаття 178 Кодексу).

Визначивши такі критерії застосування слідчим суддею, судом до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, законодавець дотримав міжнародних стандартів щодо тримання під вартою, збалансував необхідність у забезпеченні ефективного здійснення кримінального провадження та права особи, щодо якої воно відкрито, на свободу та особисту недоторканність і передбачив тримання такої особи під вартою виключно на підставі вмотивованого судового рішення.

За викладених обставин, суд вважає, що такий запобіжний захід як цілодобовий домашній арешт, у зв`язку зі станом здоров`я на теперішній час обвинуваченого ОСОБА_7 , забезпечить дотримання ним процесуальних обов`язків під час судового розгляду кримінального провадження, тому клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 194, 199, 331, 392 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Болградської окружної прокуратури ОСОБА_6 щодо продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 - відмовити.

Змінити застосований раніше відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем його реєстрації: АДРЕСА_1 , заборонивши йому залишати житло цілодобово, із носінням електронного засобу контролю (електронний браслет), строком на 60 днів, який діє по 08.11.2025 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наступні обов`язки:

- не залишати цілодобово місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу (а у екстрених випадках без повідомлення) прокурора або суду;

- утримуватись від можливого спілкування зі свідками та потерпілим в даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- прибувати за викликом суду для участі в судовому засіданні.

Попередити обвинуваченого про наслідки ухилення від покладених на нього обов`язків, а саме у разі їх недотримання або порушення може бути обраний більш жорсткий запобіжний захід.

Ухвалу направити для виконання до відділення поліції №2 Болградського РВП ГУНП в Одеській області.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її винесення.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 15.09.2025 року об 13 год. 00 хвилин.

Головуючий суддя

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13

ОСОБА_14