Провадження №11-кп/801/546/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 вересня 2022 року № 0000403, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2024 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Красний Лиман Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 263, ч. 3 ст. 307 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2024 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 15 квітня 2024 року, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 263, ч. 3 ст. 307 КК України та призначено покарання:

за ч. 2 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

за ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без конфіскації майна.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалено іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку.

На підставі ч. ч. 5, 7 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з дня затримання 10 вересня 2022 року по 16 вересня 2022 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та цілодобовий домашній арешт з 17 вересня 2022 року по 03 лютого 2023 року включно з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у невстановлені досудовим розслідуванням дату та час, незаконно придбав металевий кастет, який за своїм зовнішнім виглядом має ознаки холодної зброї, який без передбаченого законом дозволу почав незаконно носити при собі.

03 вересня 2022 року приблизно о 16:57 год біля будинку № 14 Б по вул. С. Зулінського у м. Вінниці ОСОБА_7 був зупинений працівниками роти БПСП ОП «Вінниця» ГУНП у Вінницькій області та на їх запитання чи є у нього при собі заборонені предмети, дістав з правої зовнішньої кишені куртки, у яку був одягнений, предмет, який є холодною зброєю ударно-дробильної дії кастет, виготовлений саморобним способом.

Крім того, ОСОБА_7 , маючи злочинний умисел на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, з метою збуту, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, діючи умисно, незаконно придбав і зберігав при собі з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину PVP.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне зберігання та збут особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, 10 вересня 2022 року ОСОБА_7 , йдучи по території лісового масиву неподалік будинку № 255 по вул. Івана Богуна у м. Вінниці, обабіч пішої стежки, для подальшого зберігання з метою збуту, розмістив один, попередньо розфасований та запакований згорток обгорнутий полімерною стрічкою чорного кольору з особливо небезпечною психотропною речовиною PVP.

Приблизно о 11:40 год, неподалік місця розміщення згортку, ОСОБА_7 був зупинений працівниками Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області.

Під час затримання ОСОБА_7 в предметах його одягу виявлено та вилучено 9 прозорих полімерних зіп пакетів із вмістом кристалічної речовини, електронні ваги сірого кольору із нашаруванням невідомої речовини та, за його вказівкою, за місцем попереднього розміщення, виявлено та вилучено 1 згорток обмотаний полімерною стрічкою чорного кольору.

Загальна маса вилученої особливо небезпечної речовини PVP становить 70,8787 г, що є особливо великим розміром.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за:

ч. 2 ст. 263 КК України, як носіння кастетів без передбаченого законом дозволу;

ч. 3 ст. 307 КК України, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту психотропних речовин, якщо предметом таких дій були особливо небезпечні психотропні речовини в особливо великих розмірах.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2024 року скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 263 КК України та призначити покарання:

за ч. 3 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з конфіскацією усього належного на праві власності майна;

за ч. 2 ст. 263 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього належного на праві власності майна.

Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку про визнання ОСОБА_7 пом`якшуючими покарання таких обставин: щире каяття та вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначити з дня затримання на виконання вироку суду апеляційної інстанції.

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України, у порушення вимог ст. 66 КК України, місцевий суд безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення: щире каяття та вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин;

посилання суду на щире каяття є формальним та не може бути взято до уваги як пом`якшуюча покарання обставина. Матеріали справи не містять даних про вчинення обвинуваченим дій, які підтверджують наявність щирого каяття;

судом не указано, які саме важкі життєві обставини існували на момент скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення та не надано належної оцінки тому, що останній є особою працездатного віку, і це, не перешкоджало отриманню ним джерел доходу у законний спосіб;

обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 307 КК України не тільки через певне важке матеріальне становище, але й з мотивів жаги до наживи та легких грошей, знаючи, що його дії несуть безпосередню шкоду життю та здоров`ю людей;

судом першої інстанції при призначенні покарання належним чином не ураховано особу обвинуваченого, який хоч і є особою раніше не судимою, однак вчинив два епізоди кримінальних правопорушень, одне з яких, а саме за ч. 3 ст. 307 КК України є особливо тяжким, що ставить під сумнів можливість застосування положень ст. 69 КК;

застосування одних і тих самих пом`якшуючих обставин при призначенні остаточного покарання із застосуванням статей 69, 75 КК України суперечить практиці Верховного Суду.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, указали, що оскаржуваний вирок в частині призначення покарання є законним і обґрунтованим.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. Указаний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості (є явно несправедливим) суд вважає частково обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті та одночасно прийняв рішення про звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів відповідно до ст. 12 КК України, фактичні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою молодого віку, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Також суд урахував відношення обвинуваченого до своїх дій, а саме те, що він щиро кається та жалкує про вчинене, завіряє суд, що подібне більше не повториться.

Суд уважав, що у цьому провадженні наявні обставини, які в силу п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого каяття у вчиненому, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин.

Водночас, відповідно до положень ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд визнав такими, що його пом`якшують, обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, а саме, визнання вини обвинуваченим та вчинення злочину вперше.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання, суд, з урахуванням положень ст. 337 КПК України, не встановив.

Вирішуючи питання про наявність достатніх підстав для застосування положень статті 69 КК України, суд, дотримуючись загальних принципів, встановлених законом, щодо призначення покарання, урахував дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, його молодий вік, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, також суд врахував обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, визнання вини та вчинення злочину вперше, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Указані обставини, місцевий суд визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів та свідчать про усвідомлення обвинуваченим вчинених злочинів та щире розкаяння.

Урахувавши викладене, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням вимог ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції вказаної частини статті та без конфіскації майна.

Ці ж самі обставини слугували мотивом суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Разом з тим, судом першої інстанції у цьому випадку неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню, внаслідок чого невірно прийнято рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

З вироку суду слідує, що судом визнані обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання щире каяття у вчиненому, визнання вини, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин.

З такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 161/4501/19 зроблено висновок, що:

«виходячи із системного тлумачення законодавства і судової практики, щире каяття означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи».

У постанові Верховного Суді від 20 квітня 2021 року у справі № 457/529/20 зроблено висновок, що:

«щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень.

Указана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності».

У цьому кримінальному провадженні встановлено дійсне щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , про що беззаперечно свідчать його показання надані в суді першої інстанції, відповідно до яких він не лише повідомив про всі обставини вчинених кримінальних правопорушень, а й висловив щирий жаль щодо їх вчинення, неодноразово повідомляв про усвідомлення неприпустимості та протиправності його дій.

З огляду на послідовну поведінку обвинуваченого, його відношення до вчинених злочинів, підстав стверджувати про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, немає.

Щодо вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин судом установлено, обвинувачений є внутрішньо переміщеною особою (довідка № 529-500211802 від 09 вересня 2022 року), перебував у скрутному матеріальному становищі, оскільки не отримував допомоги від рідних.

З таким висновком погоджується апеляційний суд.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може призначити основне покарання, з-поміж іншого нижче він найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті.

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18 зроблено висновок, що:

«частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи».

Верховний Суд роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66, 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим».

Сукупність встановлених у цьому провадженні обставин, які пом`якшують покарання, у даному конкретному випадку істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого, унаслідок чого рішення місцевого суду про можливість призначення покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України слід визнати таким, що відповідає положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Водночас доводи апеляційної скарги прокурора в частині безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням апеляційний суд вважає обґрунтованими.

Частиною першою статті 75 КК України встановлено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням також визначив Верховний Суд у постанові від 19 липня 2018 року у справі № 755/6254/17, де указав, що:

«згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована у тому разі, коли при призначенні покарання, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві».

Відтак умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що ОСОБА_7 вчинив умисний особливо тяжкий злочин, який становить велику суспільну небезпеку та пов`язаний із незаконним обігом особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено PVP, в особливо великому розмірі, яку планував збути невизначеному колу осіб.

Крім того, його протиправні діяння були припинені лише за втручанням працівників поліції, які вилучили психотропну речовину загальною масою 70,8787 г.

Указані обставини у сукупності з іншими даними про особу винного виключають можливість його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, адже навіть здійснення нагляду з боку органів пробації не забезпечить виправлення і перевиховання винного.

Ба більше, постановою Верховного Суду від 25 березня 2025 року призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України визнано неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

При вирішенні питання про конфіскацію майна апеляційний суд виходить з такого.

Статтями 51, 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, є конфіскація майна.

Відповідно до ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості, і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК України, якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Вирішуючи питання щодо доцільності призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

З метою ухвалення справедливого судового рішення, захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

В обвинувальному акті указано, що ОСОБА_7 обвинувачувався у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах.

Наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву при кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 307 КК України органом досудового розслідування за змістом обвинувального акту не встановлена.

Не встановлено корисливого мотиву й судом першої інстанції при кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК України.

Відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, установлено, що ОСОБА_7 вчинив умисні дії, які виразились у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, PVP, загальною масою 70,8787 г, що є особливо великим розміром.

Відтак апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Указана позиція узгоджується з практикою ККС ВС, викладеною у постановах від 07 грудня 2022 року у справі № 180/620/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 686/11385/21.

Ураховуючи викладене, обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкції ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, яке належить відбувати реально без конфіскації майна.

Таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Отже, допущене місцевим судом неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність застосування закону, який не підлягав застосуванню (ст. 75 КК України) відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 та п. 1 ч.1 ст. 420 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 вересня 2022 року № 0000403 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 263, ч. 3 ст. 307 КК України скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити у цій частині новий вирок.

Визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 263, ч. 3 ст. 307 КК України та призначити покарання:

за ч. 2 ст. 263 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

за ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання на виконання вироку суду апеляційної інстанції.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4