Справа №487/4194/23
Провадження №1-кс/487/3765/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2025 Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Окружної прокуратури м.Миколаєва ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002934 від 05.11.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

18.08.2025 прокурор Окружної прокуратури м.Миколаєва ОСОБА_3 , звернулась до суду з клопотанням, в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0002934 від 05.11.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, в якому просила накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :03:070:0008, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з забороною відчуження, розпорядження вказаним майном.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначила, що в провадженні СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження № 0002934, внесене за заявою ОСОБА_4 , яка просить вжити заходів до ОСОБА_5 , який 09.04.2020 шахрайським шляхом заволодів земельною ділянкою № НОМЕР_1 у садівництві СВТ "Зоря", загальною площею 615 кв.м., чим спричинив значну матеріальну шкоду.

Підставою для внесення клопотання стало те, що незастосування заборони на відчуження та розпорядження майном ( земельною ділянкою, садовим будинком) призведе до знищення, відчуження нерухомого майна, що унеможливить в подальшому відшкодування шкоди потерпілій стороні, не призведе до швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування.

Прокурор у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд клопотання у її відсутності.

Клопотання розглянуто за відсутності власника майна.

Дослідивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Із матеріалів клопотання встановлено, що в провадженні СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження №0002934 від 05.11.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.

Відповідно до клопотання, до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява ОСОБА_4 , яка просить вжити заходів до ОСОБА_5 , який 09.04.2020 шахрайським шляхом заволодів земельною ділянкою № НОМЕР_1 у садівництві СВТ "ЗОРЯ" загальною площею 615 кв. м., чим спричинив останній значну матеріальну шкоду.

Відповідно до Рішення Миколаївської міської ради № 42/76 від 18.10.2018 року ОСОБА_4 надано дозвіл для виготовлення проекту землеустрою щодо надання у власність земельної ділянки № 39 орієнтовною площею 615 кв. м., із земель комунальної власності, з метою передачі у власність для ведення садівництва в СВТ «Зоря».

Відповідно до довідки СВТ «Зоря» від 30.08.2017 року № 17, ОСОБА_4 є членом СВТ «Зоря» та має в користуванні земельну ділянку № 39 орієнтовною площею 615 кв. м.

В той же час, Рішенням Миколаївської міської ради № 14/12 від 17 січня 2017 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою громадянину ОСОБА_5 щодо відведення земельної ділянки № 39 орієнтовною площею 619 кв.м. із земель комунальної власності, з метою передачі у власність для ведення садівництва в СВТ «Зоря».

На зазначеній земельній ділянці знаходиться об`єкт житлової нерухомості, а саме садовий будинок загальною площею 47, 2 квадратних метри, з яких 40, 2 квадратних метри житлова площа. Як стало відомо заявнику з Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманих 12.10.2020 року, ще 13 червня 2019 року зазначений садовий будинок було зареєстровано як приватну власність на ім`я ОСОБА_5 . Підставою для реєстрації права власності на зазначений будинок було: технічний паспорт, серія та номер 32949, виданий 14.05.2019 року, видавник КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації»; рішення Миколаївської міської ради від 09.04.2019 р. №51/108 «Про передачу у власність земельної ділянки громадянину по Інгульському району», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та надано у власність громадянину ОСОБА_5 (Відповідач по справі) земельну ділянку № 39 орієнтовною площею 615 кв. м., із земель комунальної власності, для ведення садівництва в СВТ «Зоря».

Прокурор у клопотанні також зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.10.2020 за ОСОБА_5 13.06.2019 зареєстровано право власності на садовий будинок у СВТ "Зоря", розташований на земельній ділянці №39, м.Миколаїв, Миколаївська область на підставі рішення ММР від 09.04.2019 № 51/108 та технічного паспорту № 32949, виданого 14.05.2019 КП "ММБТІ".

Крім того прокурор зазначає, що право власності на садовий будинок у СВТ "Зоря", розташований на земельній ділянці №39, м.Миколаїв, зареєстровано за ОСОБА_6 , на підставі договору дарування від 13.04.2021.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

У відповідності до п. п. 1, 2, 3 ч. 2, ч. 3-5 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За змістом ч. 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органівта органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно частин 1 та 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен, у тому числі, враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою ( якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні норми закріплені в ст.319 ЦК України.

Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Європейським судом з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року сформульована правова позиція, що ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини спрямована не тільки на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, але також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амур проти Франції» від 25 червня 1996 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Малама проти Греції» від 01 березня 2001 року, «Україна-Тюмень проти України» від 22 листопада 2007 року, «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Як у справі "Бакланов проти Росії" від 9 червня 2005 року, так і в справі "Фрізен проти Росії" від 24 березня 2005 року ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16 жовтня 2008 року ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

Згідно ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як зазначалось вище, арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання, відшкодування шкоди ( ч.2 п.п. 1-4 ст. 170 КПК України).

Під час розгляду клопотання слідчий суддя прийшов до висновку про відсутність правових підстав накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :03:070:0008, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання прокурора в контексті мотивації необхідності накладення арешту на дану земельну ділянку та житловий будинок є безпідставним, оскільки за своїм змістом містить лише формальне посилання на норми закону без підтвердження такої необхідності відповідними доказами.

Слідчий суддя вважає, що клопотання не містить достатніх доказів, які б підтверджували існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що підтверджується також тим, що у вказаному кримінальному провадженні до цього часу жодній особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлено.

Крім того, клопотання прокурора не містить доводів та відповідних доказів на їх обґрунтування наявності ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, можливості пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження даного майна.

Відсутність відповідних доказів наявності таких ризиків, в силу положень абз.1 ч.1 ст.173 КПК України, є безумовною підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Таким чином враховуючи, що прокурором у клопотанні не доведено необхідності арешту майна у вказаному кримінальному провадженні, а також враховуючи розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для власника майна та третіх осіб, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 131-132, 167, 168, 170-173 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Окружної прокуратури м.Миколаєва ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002934 від 05.11.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України про арешт майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1