КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4402/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 рокузадоволено клопотання прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001098, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2024 року.

Накладено арешт на майно, вилучене 06.05.2025 року у ході проведення обшуку транспортного засобу марки SKODA моделі OCTAVIA, чорного кольору, 2014 року випуску, номер та серія знака НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- медична документація на гр. України ОСОБА_9 , а саме заключення лікарів, висновки спеціалістів на 81 арк.;

- медична документація на гр. України ОСОБА_10 , а саме заключення лікарів, висновки спеціалістів, бланки із печатками на 12 арк.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді від 23 травня 2025 року про арешт майна та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити та зобов`язати старшого слідчого 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_11 повернути вказане майно.

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилається на те, що рішення прийняте із недотриманням норм кримінального процесуального законодавства України відтак, має бути скасоване.

Так, згідно ч. 1 ст. 409 КПК України однією з підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при винесенні оскаржуваної ухвали полягало у недотриманні строків, передбачених чинним законодавством для винесення ухвали про арешт майна та неправильному застосуванні передбачених законом підстав для арешту майна.

Скаржник зазначає, що недотримання строків, передбачених чинним законодавством для винесення ухвали про арешт майна, полягає у наступному.

За змістом частини 5 статті 171 КПК клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Відповідно до "Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження" Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ - При вирішенні питання про задоволення клопотання про накладення арешту слід керуватись такими нормами, статті 171 КПК де визначено вимоги, які стосуються як змісту клопотання про арешт майна, так і строків його подання до слідчого судді, суду.

Однак, вилучене майно, оформлене відповідним протоколом обшуку від 06 травня 2025 року. Клопотання про арешт майна зареєстроване судом лише 08 травня 2025 року, тобто з порушенням строків, передбачених частиною 5 статті 171 КПК України.

Скаржник посилається на те, що відсутні докази того, що дане клопотання було подане протягом встановленого строку, оскільки наявна лише дата реєстрації заяви та вхідний номер.

Адвокат зазначає, що у мотивувальній частині ухвали суд посилається на наступні обставини: «..посилання представника власника майна на порушення строку подання даного клопотання слідчий суддя вважає безпідставним, оскільки відповідно до копії поштового конверту, що міститься в матеріалах, клопотання про арешт майна направлено до суду 07 травня 2025 року».

Однак, надана копія поштового конверту, за якою неможливо встановити які конкретно документи були подані до суду 07 травня 2025 року.

Тому, апелянт ставить під сумнів подання саме цього клопотання із додатками у даному поштовому відправленні. Таким чином, в суді не підтверджено допустимими та належними доказами факт направлення клопотання 07 травня 2025 року.

Посилається на те, що згідно із ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу. У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків - після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.

Скаржник зазначає те, що слідчий суддя був зобов`язаний перевірити точний час подання даного клопотання про арешт майна шляхом дослідження журналу реєстрації у журналі вхідної кореспонденції, оригіналу конверту поштового відправлення та вміст такого відправлення, і лише після цього приймати рішення про початок розгляду клопотання про арешт чи повернення його прокурору для усунення недоліків. Цього зроблено не було.

Посилається і на те, що між часом звернення до суду та датою розгляду клопотання про арешт майна минуло не встановлені законом два дні, а фактично більше - 14, що є порушенням ч. 1 ст. 172 КПК України.

При цьому, слід врахувати, що відповідно до ч. 1 ст. 116 КПК України, процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. При цьому, ані стороною обвинувачення, ані самостійно слідчим суддею не було продовжено строк розгляду даного клопотання. Так, ст. 117 КПК України визначає, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Цього також зроблено не було.

Адвокат зауважує на тому, що слідчим суддею неправильно застосовано передбачені законом підстави для арешту майна, оскільки вказане майно не відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України.

Як вбачається із мотивувальної частини судового рішення, в органу досудового розслідування виникла необхідність арешту майна у даному кримінальному провадженні з метою збереження речових доказів. Однак, крім загального трактування положень чинного КПК України, не обґрунтовано підстав, за яких вилучене майно визнано речовими доказами.

Предстаіник зауважує, що відповідно до п 1. ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ч. 3 ст. 170 КПК встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Вказує, що стаття 98 КПК України в свою чергу підкреслює, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Ані в клопотанні слідчого, ані в ухвалі слідчого судді не вказано, які конкретно відомості, сліди містять вищенаведені документи, а також яким чином могли дані документи бути використаними як знаряддя вчинення злочину.

Відтак, не наведено доказів того, що дані докумени мають ознаки речових доказів.

Апелянт звертає увагу і на те, що відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Законодавець відрізняє речові докази і документи як різні процесуальні джерела доказів.

Так, 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 передбачають накладення арешту виключно щодо речових доказів, а не документів. Відтак, накладаючи арешт на документи, що не відповідають ознакам ч. 2 ст. 98 КПК України, суд вийшов за межі власних повноважень.

Також апелянт посилається на те, що арештовані документи містять інформацію про стан здоров`я третіх осіб, які не є учасниками кримінального провадження та дані медичні картки на законних підставах знаходилися у лікаря, в якого вони були вилучені при проведенні обшуку.

Крім цього зауважує на тому, що на його думку обшук проведено неуповноваженими особами, оскльки ухвалою суду від 29 квітня 2025 року, визначено коло уповноважених осіб, серед яких не зазначено особу, що безпосередньо здійснювала обшук.

Жодних доручень оперуповноваженим, які брали участь в проведенні обшуку, також не було надано та/ або з ними не ознайомлено особу, в місці перебування якої проводився обшук.

18.06.2025 року до Київського апеляційного суду від адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 надійшла заява, в якій адвокат просить здійснювати розгляд справи без участі апелянта за наявними матеріалами справи, та зазначає про те, що представник та власник майна підтримують апеляційну скаргу в повному обсязі.

В судове засідання власник майна ОСОБА_6 та його представник - адвокат ОСОБА_7 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна та її представника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу слідчого судді залишити без змін, як законну та обґрунтовану, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, 1 управлінням досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001098, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2024 року за підозрою ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 369 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин ОСОБА_12 , перебуваючи у м. Ніжин Чернігівської області, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше вересня 2024 року, умисно вирішив перешкодити законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, шляхом організації схеми ухилення військовозобов`язаних громадян України від мобілізації до Збройних Сил України за грошову винагороду.

З метою реалізації злочинного плану ОСОБА_12 , перебуваючи у м. Ніжин Чернігівської області, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше вересня 2024 року, вступив у змову з невстановленими на теперішній час досудовим розслідуванням особами, які мають відношення до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також військово-лікарської комісії.

06.05.2025 року ОСОБА_12 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 369 КК України.

Також встановлено, що до вказаної протиправної діяльності причетний завідувач Ніжинської амбулаторії загальної практики сімейної медицини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29.04.2025 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_13 (справа №761/17186/25, провадження №1-кс/761/11932/2025) надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу марки SKODA моделі OCTAVIA, чорного кольору, 2014 року випуску, номер та серія знака НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою відшукання, виявлення та вилучення речей і документів.

06.05.2025 року на підставі вищевказаної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва проведено обшук транспортного засобу марки SKODA моделі OCTAVIA, чорного кольору, 2014 року випуску, номер та серія знака НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час якого виявлено та вилучено: медичну документація на гр. України ОСОБА_9 , а саме заключення лікарів, висновки спеціалістів, на 81 арк.; медичну документацію на гр. України ОСОБА_10 , а саме заключення лікарів, висновки спеціалістів, бланки із печатками, на 12 арк.

06.05.2025 року вищевказані документи визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001098 від 25.11.2024 року, як такі, що містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

08.05.2025 року (клопотання датоване 07.05.2025 року) прокурор другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернулась до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0001098, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2024 року.

В обґрунтування клопотання прокурор посилалась на те, що з метою забезпечення зберігання речових доказів, враховуючи, що з матеріалів досудового розслідування вбачається наявність достатніх підстав вважати, що вилучені 06.05.2025 року у ході проведення обшуку транспортного засобу марки SKODA моделі OCTAVIA, чорного кольору, 2014 року випуску, номер та серія знака НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , предмети відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, прокурор просить накласти арешт на вищезазначене вилучене майно.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року задоволено клопотання прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001098, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2024 року.

Накладено арешт на майно, вилучене 06.05.2025 року у ході проведення обшуку транспортного засобу марки SKODA моделі OCTAVIA, чорного кольору, 2014 року випуску, номер та серія знака НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: медична документація на гр. України ОСОБА_9 , а саме заключення лікарів, висновки спеціалістів на 81 арк.; медична документація на гр. України ОСОБА_10 , а саме заключення лікарів, висновки спеціалістів, бланки із печатками на 12 арк.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № №0001098 від 25.11.2024 року, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речового доказу та запобігання його приховуванню, пошкодженню, знищенню, перетворенню, відчуженню.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вилучене майно, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 06.05.2025 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Тобто, слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вилучене майно не відповідає критеріям речових доказів, та прокурором не доведено необхідність арешту такого майна, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучена медична документація могла зберегти на собі сліди вчинення злочинів, або містити інші відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, а отже це майно відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення строку на подання клопотання про накладення арешту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчим суддею надано оцінку доводам представника власника майна щодо пропуску прокурором строку на звернення з клопотанням про арешт майна та зазначено наступне.

Посилання представника власника майна на порушення строку подання прокурором клопотання про арешт майна слідчий суддя вважав безпідставними, оскільки відповідно до копії поштового конверту, що міститься в матеріалах, клопотання про арешт майна направлено до суду 07 травня 2025 року.

Такий висновок слідчого судді про дотримання прокурором строку звернення з клопотанням про арешт майна є правильним та підтверджується матеріалами справи, а апелянтом при зверненні із скаргою не надано доказів на спростовування вищевказаного висновку слідчого судді.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Вказана норма закону, виходячи з її змісту, не передбачає неможливості розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна в разі порушення строків звернення з таким клопотанням до суду, а лише регулює дії слідчого та прокурора у випадку недотримання ними зазначеної норми закону. За умови доведеності прокурором передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту, факт порушення встановленого законом строку звернення з клопотанням до суду сам по собі не являється достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся з порушенням строків, визначених ч. 1 ст. 172 КПК України, оскільки клопотання зареєстровано судом 08.05.2025 року, а розглянуто 23.05.2025 року, однак колегія суддів вважає, що дана обставина не спростовує обґрунтованості висновків слідчого судді про накладення арешту та не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали.

Недотримання строку, встановленого ч. 6 ст. 173 КПК України, не являється достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, відтак доводи апеляційної скарги про порушення строків розгляду клопотання не свідчать про незаконність висновків слідчого судді суду першої інстанції по суті розгляду клопотання та не являються підставою для скасування постановленої ним ухвали про накладення арешту на майно.

Посилання апелянта на незаконність обшуку від 06.05.2025 року не свідчить про неправильність висновків, викладених слідчим суддею, оскільки вказані посилання апелянта фактично зведені до оскарження законності проведеного обшуку, що не є предметом даного апеляційного розгляду, натомість оцінка законності проведення такої слідчої (процесуальної) дії, а також належності та допустимості отриманих унаслідок такої слідчої дії відомостей, може бути надана під час розгляду кримінального провадження по суті.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4