Справа №: 148/202/25
Провадження № 1-кп/148/73/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника обвинуваченої ОСОБА_5

потерпілих ОСОБА_6

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту по кримінальному провадженню № 0000445 від 29.05.2024 відносно ОСОБА_4 обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Тульчинського районного суд Вінницької області перебуває кримінальне провадження № 0000445 від 29.05.2024 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявила клопотання про застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_4 у виді цілодобового домашнього арешту по АДРЕСА_1 .

Клопотання мотивує тим, що у даному кримінальному провадженні відносно обвинуваченої ОСОБА_4 відповідно до ухвали Вінницького апеляційного суду від 22.11.2024 року було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту по АДРЕСА_1 із забороною залишати житло з 22:00 годин до 06:00 годин наступної доби.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.01.2025 строк дії запобіжного заходу продовжено до 30.01.2025.

У подальшому, ухвалами судді Тульчинського районного суду Вінницької області строк дії зазначеного запобіжного заходу продовжено до 17.05.2025.

Прокурором 09.05.2025 на електронну адресу суду подано клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а також надіслано копії зазначеного клопотання захиснику та обвинуваченій.

Однак, 15.05.2025 ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, що унеможливило розгляд клопотання прокурора. Строк дії запобіжного заходу закінчився.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, що зумовлює необхідність обрання їй запобіжного заходу. При цьому існують ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які полягають у тому, що обвинувачена ОСОБА_4 може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні.

Зокрема, існує високий ступінь ризику того, що ОСОБА_4 під страхом ймовірної кримінальної відповідальності та загрози призначення їй в подальшому судом реальної міри покарання, переховуватиметься від суду. З огляду на те, що санкція інкримінованої ОСОБА_4 статті вчиненого злочину є такою, що спроможна в значній мірі обмежити її права й свободи, в тому числі право на свободу пересування, то думки останньої з приводу можливої ізоляції до установи виконання покарань закритого типу сприятимуть наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КІІК України.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_4 перебуває на пенсії, жодних обмежень для виїзду за кордон у неї немає, тому вона може в будь-який момент без зайвих труднощів покинути місце свого проживання, а під загрозою застосування суворої міри покарання може здійснити спроби переховуватись від суду.

У зв`язку з тим, що показання свідків та висновки експертів мають важливе доказове значення під час встановлення винуватості особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, враховуючи позицію обвинуваченої щодо невизнання нею своєї винуватості, ОСОБА_4 з метою ухилення від кримінальної відповідальності може здійснювати незаконний вплив на свідків та експертів у даному кримінальному провадженні, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України.

Вище перераховані обставини, свідчать про неможливість запобігання наявним у провадженні ризикам шляхом застосування до обвинуваченої ОСОБА_4 більш м`яких запобіжних заходів, адже особисте зобов`язання, особиста порука, не зможуть обмежити можливість ОСОБА_4 , вчинити вищезазначені діяння, передбачені ст. 177 КПК України.

За таких обставин та беручи до уваги, сукупність характеризуючих даних обвинуваченої, її соціальні зв`язки, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, вид передбаченого покарання, позицію потерпілих, а також те, що внаслідок вказаного кримінального правопорушення загинула людина, вказані вище ризики, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному конкретному випадку є недоцільними і саме цілодобовий домашній арешт забезпечить належну поведінку підозрюваної та виконання нею процесуальних обов`язків, просила клопотання, задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_4 заперечувала, щодо застосування цілодобового домашнього арешту, посилаючись на стан здоров`я, оскільки потребує медичного лікування.

Захисник обвинуваченої, адвокат ОСОБА_5 просив застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, оскільки ризики заявлені прокурором необґрунтовані.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 просили продовжити запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, оскільки обвинувачена навмисно перед кожним засіданням звертається в лікарню, щоб затягти розгляд справи, оскільки раніше надавали фото обвинуваченої, яка після ушкодження ноги з м. Вінниця приїхала у м. Тульчин та з великою сумкою пересувалася по місту Тульчині, а в засіданні стверджує, що за станом здоров`я не може прибути до суду.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд виходить зі слідуючого.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

За змістом статей 131-132 Кримінального процесуального кодексу України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 177 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Виходячи зі змісту ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби та може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з ч. 6 ст. 181 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

Разом з цим законодавцем не вказаний максимальний строк домашнього арешту під час судового розгляду, який може продовжуватись до закінчення провадження.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливого здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Сама по собі суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. При цьому, слід відмітити, що тяжкість покарання хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під домашнім арештом, проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не застосувавши запобіжний захід.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, із матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується за ч. 2 ст. 286 КК України, яка відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами чи без такового, суд враховує тяжкість покарання, яка їй загрожує у разі визнання винуватою у вчиненні злочину, наслідки вчинення кримінального правопорушення від якого загинула людина, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має постійне місце проживання та реєстрації, крім цього суд враховує вік обвинуваченої, яка являється людиною пенсійного віку, а також те, що жодних обмежень для виїзду за кордон у неї немає, тому вона може в будь-який момент без зайвих труднощів покинути місце свого проживання, а під загрозою застосування суворої міри покарання може здійснити спроби переховуватись від суду, усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі.

Крім цього суд також враховує, що обвинувачена вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не визнає, заявлений цивільний позов потерпілими на загальну суму у розмірі 1000000,00 грн. також не визнає, заподіяну шкоду не намагалася відшкодувати.

Також суд враховує стан здоров`я ОСОБА_4 , яка має ряд хронічних серцево-судинних захворювань та супутніх захворювань з приводу яких проходила лікування у медичних закладах, що зумовлює відвідування закладів охорони здоров`я.

Враховуючи ці обставини у сукупності із особою обвинуваченої ОСОБА_4 та характером і тяжкістю кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується, наслідків, що настали, суд дійшов висновку, що на теперішній час існує ризик того, що обвинувачена може переховуватися від суду.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Окрім того, суд встановив, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, незаконного впливу на свідків та експертів, не зменшилися і не припинили існувати.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків та експертів у кримінальному провадженні, суд виходить із встановленого КПК України порядку отримання показань зазначених осіб у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті. Тим самим, не виключена ймовірність того, що обвинувачена не будучи обмежена у спілкуванні зі свідками та експертами може здійснювати на них вплив шляхом вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Таким чином ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження.

Ризик впливу на свідків узгоджуються й з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої запобіжний захід може бути виправданий, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ризик незаконного впливу на свідків та експерта у цьому кримінальному провадженні існує, що обумовлює необхідність застосування до обвинуваченої запобіжного заходу з метою запобігання цьому ризику.

Відтак, встановлені в провадженні обставини свідчать про те, що заявлені прокурором ризики на даний час є реальними та не зменшились.

Доводи сторони захисту, щодо застосування особистого зобов`язання, суд прийняти не може, оскільки застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання не гарантуватиме виконання покладених на обвинувачену обов`язків, оскільки обвинувачена, усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі, може покинути місце свого фактичного проживання з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Доводи захисту обвинуваченої щодо необґрунтованості, заявлених прокурором ризиків, суд вважає безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не зменшились та не припинили існувати, є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобігання було застосовано щодо обвинуваченої саме запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності» за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж домашній арешт у певний час доби не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього, тому більш м`який запобіжний захід суд вважає недостатнім.

Натомість з урахуванням обставин вчинення кримінальних правопорушень, за яким обвинувачується ОСОБА_4 , наявності ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також даних про особу підозрюваної, на переконання суду відсутні підстави для застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, натомість належним і достатнім запобіжним заходом, який забезпечить виконання нею покладених обов`язків, може бути домашній арешт із забороною залишати житло в певний період доби.

Так, застосування домашнього арешту передбачає відчутне втручання у приватне життя особи шляхом покладання на неї за рішенням суду заборон та обмежень. Із цих підстав за оцінками Європейського суду із прав людини домашній арешт розглядається в тій самій площині, що й тримання особи під вартою, оскільки він пов`язаний із позбавленням свободи, виходячи з розуміння положень Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод.

Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Виходячи з переліку запобіжних заходів, закріплених у ст. 176 КПК України, домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі. Такий запобіжний захід має застосовуватися у тих випадках, коли застава є занадто м`яким запобіжним заходом, а тримання під вартою - занадто суворим. Отже, за ступенем суворості такий захід межує з позбавленням волі у значенні ст. 5 КЗПЛ. Зокрема, у справі "Вітторіо і Луіджи Манчині проти Італії" ЄСПЛ зазначив, що і тримання під вартою у в`язниці, і домашній арешт були для заявників позбавленням свободи, виходячи із розуміння пп. "с" п. 1 ст. 5 КЗПЛ.

Домашній арешт за своєю сутністю є комплексом призначених за рішенням суду заборон і обмежень, які накладаються на обвинуваченого, у зв`язку з його повною чи частковою ізоляцією у певному приміщенні, спрямовані на досягнення мети цього запобіжного заходу, реалізуються й контролюються правоохоронними органами у взаємодії з органом прокуратури, у чиєму провадженні знаходиться справа.

Таким чином, особи підозрюваної, її репутації та соціальних звязків, дол останньої можливо застосувати домашній арешт із забороною залишати житло в певний період доби та такий запобіжний захід цілком забезпечить виконання ОСОБА_7 процесуальних обовязків.

Таким чином, з урахуванням установлених фактичних даних кримінального провадження, особи обвинуваченої, її репутації та соціальних зв`язків та з метою реалізації права обвинуваченої ОСОБА_4 на медичне лікування, суд вважає, що до останньої можливо застосувати домашній арешт із забороною залишати житло в певний період доби, а саме: із 22 години 00 хвилин по 06 годину 00 хвилин за адресою її реєстрації та проживання по АДРЕСА_1 , що зможе належним чином забезпечити обвинуваченій її належну процесуальну поведінку та буде достатнім для запобігання реалізації встановлених ризиків, а також відповідатиме інтересам обвинуваченої.

Керуючись ст.ст.177,183,331 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту по кримінальному провадженню № 0000445, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.05.2024 року відносно ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, запобіжний захід у виді домашнього арешту по АДРЕСА_1 строком на 60 днів, із забороною залишати житло з 22:00 годин до 06:00 годин наступної доби.

Встановити термін дії ухвали по 15 серпня 2025 року включно.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинувачену ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступні обов`язки:

-прибувати за першою вимогою до прокурора чи суду;

-повідомляти прокурора чи суд про зміну місця проживання чи роботи;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт для виїзду за кордон та інші документи, які дають право на виїзд з України.

Копію ухвали суду для організації виконання направити начальнику Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Контроль за виконанням ухвали суду покласти на прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1