Подільський районний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

в складі головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5

під час судового засідання в залі суду в м. Києві у кримінальному провадженні № 0001376, відомості про яке внесено до ЄРДР 27.07.2021 року стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівка, Донецької області, громадянина України, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий, перебуває під вартою в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» (м. Київ, вул. Дегтярівська, 13)

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні суду перебуває вказане кримінальне провадження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 , адвокат ОСОБА_5 , звернувся до суду з клопотанням про визнання на підставі п. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України очевидно недопустимим доказом: постанову про проведення невідкладної слідчої дії обшуку жилого помешкання; протокол проведення невідкладної слідчої дії обшуку жилого помешкання; відеозапис, долучений в якості додатку до зазначеного протоколу на СД - диску.

В обґрунтування клопотання захисник зазначив, що старшим слідчим СВ Подільского УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_6 в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №70001376 від 27 липня 2021року о 15.50 винесено Постанову про проведення невідкладної слідчої дії - обшуку жилого приміщення (квартири). Вказав, що зазначена постанова не містить посилання на норму КПК України щодо наявності невідкладного випадку, як і наявності відомостей, що зумовлюють проникнення до житла без санкції суду. Крім цього, зазначена постанова не містить посилання на обставини, які унеможливлювали слідчому та прокурору попередньо звернутися до слідчого судді та отримання дозволу суду, як і не містить посилання на застосування положення ст. 233 КПК України.

Відповідно, слід вважати зазначену постанову необґрунтованою і незаконною, які і докази отримані з порушенням встановленого процесуального порядку та основоположних прав і свобод людини мають бути визнанні очевидно недопустимими.

27.07.2021р. в період часу з 21 год. 13 хв. по 21 год. 41 хв. проведено невідкладну слідчу дію - обшук, яка пов`язана з проникненням до житла, а саме кв. АДРЕСА_3 , невідкладний обшук проведено без підозрюваного, який на той час вже був затриманий та перебував під контролем органу досудового розслідування, але його позбавили такої можливості бути присутнім під час обшуку квартири, користування якої приписують саме йому; не забезпечили можливість реалізувати право на правничу допомогу та участь захисника під час проведення невідкладного обшуку помешкання, але провели обшук за участі 2-х понятих, та слідчої Завадської.

Зазначив, що вищевказані обставини призвели до висновку, що обшук не проведено відповідно до закону, а отже з порушенням вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо доводів про визнання очевидно недопустимими доказами протоколу обшуку від 27.07.2021 року та похідних від нього доказів додав, що право слідчого, прокурора на проникнення до житла і проведення в ньому обшуку може виникати, серед іншого, до постановлення ухвали слідчого судді в невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням майна.

Разом із тим за приписами ст. 233 КПК виявлення та фіксація відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення не передбачені як підстави до проведення невідкладного обшуку, адже, законодавець на закріплення конвенційних та конституційних прав осіб, як виняток, дав можливість проникати до приміщення в суспільних інтересах, серед яких, врятування життя людей і майна, а не в інтересах досудового розслідування в конкретному кримінальному провадженні. Постановивши ухвалу від 30.07.2021 року про надання дозволу на проведення обшуку ex post factum, слідчий суддя виходив із того, що обшук було проведено без попереднього судового дозволу, оскільки існувала реальна загроза втрати доказів у кримінальному провадженні, а отже вважав, що мав місце невідкладний випадок.

Натомість із постанови про проведення невідкладного обшуку у квартирі за адресою: « АДРЕСА_2 , ухваленої 29 жовтня 2021 року слідчим СВ ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області, та клопотання про проведення обшуку від 29 жовтня 2021 року, що погоджено прокурором Галицької окружної прокуратури м. Львова, не вбачається підстав до проведення вказаної слідчої дії як невідкладної».

Прокурор у судовому засіданні вважав, що доводи захисника є необґрунтованими, оскільки, на думку прокурора, відсутні підстави вважати, що під час проведення обшуку слідчим істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, що тягне за собою визнання очевидно недопустимим доказом постанову про проведення невідкладної слідчої дії обшуку жилого помешкання; протокол проведення невідкладної слідчої дії обшуку жилого помешкання; відеозапис, долучений в якості додатку до зазначеного протоколу на СД - диску, а тому просив клопотання сторони захисту залишити без задоволення.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд дійшов наступного.

За змістом статей 86-87 КПК України ключовою умовою визнання доказів недопустимими є встановлення факту їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому, зібрані таким шляхом докази не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень і на них не може посилатись суд при ухваленні судового рішення, оскільки це порушує право особи на справедливий судовий розгляд.

Перевірка доказів на їх допустимість є однією з найважливіших гарантій забезпечення прав і свобод людини в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Сформульована у ст. 86, 87 КПК України концепція недопустимості доказів передбачає, що наслідком порушення може бути визнання доказу недопустимим лише у разі істотного порушення прав особи, зокрема підозрюваного, обвинуваченого чи іншого учасника кримінального провадження. До таких прав можна віднести: право на захист, право не свідчити про себе, заборона катування, право на справедливий суд тощо.

У деяких випадках процесуальні порушення дійсно можуть негативно впливати на реалізацію прав учасника, зокрема у разі недотримання процесуальних норм, які впливають на своєчасне розслідування та збирання доказів порушуються права потерпілого, однак у такому випадку буде іти мова про порушення позитивного зобов`язання держави провести ефективне розслідування, однак це не є підставою для виключення доказу.

Не кожне порушення норм процесу автоматично тягне за собою недопустимість, адже йдеться насамперед про порушення саме гарантованих прав сторони захисту.

У разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи порушено і в чому це виражалося.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим.

Натомість закон зобов`язує суд надати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 318/292/18).

При цьому сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, у тому числі на допустимості наданих стороною доказів (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 236/4268/18).

Щодо аргументів сторони захисту про проведення обшуку за відсутності ухвали слідчого судді та порушення права на захист засудженого під час цієї слідчої дії Суд зазначає наступне.

Порядок проведення обшуку в житловому приміщенні визначено ст. ст. 233, 234 КПК України.

Об`єднана Палата Верховного Суду в постанові від 07.10.2024 у справі № 466/525/22 зробила висновок про застосування норм права щодо невідкладності випадку в розумінні ч. 3 ст. 233 КПК України, а саме:

Проведення обшуку (огляду) житла чи іншого володіння особи без рішення суду в невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей чи майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, з дотриманням обмежень і умов, передбачених законодавством (статтями 214, 233, 237 КПК України), не порушує засади недоторканності житла чи іншого володіння особи. З метою належного вирішення завдань, визначених у ст. 2 КПК України, їх розв`язання, а також нейтралізації загроз з боку суб`єктів протиправної поведінки чи інших осіб, які діють на їх користь, у ч. 3 ст. 233 КПК України з метою реалізації правоохоронюваних інтересів установлено спеціальні правила.

Неможливість забезпечити збереження доказів без їх негайного відшукання і вилучення обумовлює невідкладну необхідність вжиття передбачених КПК України процесуальних заходів з метою врятування (збереження) відповідного майна, зокрема шляхом проведення обшуку до отримання ухвали слідчого судді.

При цьому висока ймовірність протягом короткого часу знищення таких доказів зумовлює невідкладність вжиття заходів з метою їх збереження. Про наявність у сторони обвинувачення обґрунтованих побоювань того, що майно може бути знищеним, може свідчити як наявність у слідчого та прокурора відповідних даних, що воно може бути знищене, з огляду на відомості, отримані оперативним шляхом, з повідомлень свідків, потерпілих, підозрюваних чи з інших належних та допустимих джерел, які вказують, що майно може бути знищено, так і специфіка розвитку подій у розслідуванні кримінального провадження, коли, наприклад, один із співучасників кримінального правопорушення був затриманий, то побоювання того, що його затримання може змусити інших співучасників знищити речові докази, стають досить реальними. Викриття кримінального правопорушення створює очевидну і реальну загрозу (високу ймовірність) швидкого знищення речових доказів третіми особами (співучасниками, родичами або друзями підозрюваного тощо), зацікавленими в унеможливленні ефективного розслідування. Водночас дотримання порядку попереднього отримання дозволу слідчого судді на проведення обшуку (який включає складання та подання до суду вмотивованого клопотання, його розподіл автоматизованою системою, прийняття до провадження слідчим суддею, проведення судового засідання та складання за його результатами ухвали) зумовлює відповідні можливості для знищення доказів особами, яким відомо про факт затримання правопорушника, у проміжок часу, витраченого на виконання передбачених у законі ординарних процедур.

Зазначена обставина з високою вірогідністю може позбавити сторону обвинувачення можливості належно реалізувати передбачені ст. 93 КПК України повноваження щодо збирання доказів задля виконання завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК України).

ОП ККС ВС виходить із того, що проникнення до житла чи іншого володіння особи є альтернативою попередньому отриманню ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук у ситуаціях, коли існують обґрунтовані побоювання, що за цей час майно буде знищено в разі дотримання ординарного порядку.

Необхідність віднайти і вилучити об`єкти, які можуть бути речовими доказами, в контексті ч. 3 ст. 233 КПК України є виправданою, якщо існують обґрунтовані підстави до припущення про наявність реальної загрози знищення майна. В той же час, встановити обґрунтованість підстав для такого припущення можливо з постанови відповідної особи або безпосередньо під час допиту особи, яка приймала відповідне рішення, або інших осіб у допиті яких виникла необхідність. Схожу позицію висловив Верховний Суд в своїй постанові від 20.06.2024 у справі № 502/945/18, а саме: невідкладний обшук житла обвинуваченої, зумовлений потребою у відшуканні та вилучення речей і предметів, які зберегли на собі сліди вчинення злочину та містять інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час досудового розслідування, легалізований слідчим суддею у встановленому законом порядку, є таким, що проведений відповідно до вимог ст. 233 КПК України.

В даному кримінальному провадженні основним безпосереднім доказом вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення є певні речовини, які можуть бути в розпорядженні даної особи, тобто можуть швидко знищуватись винним або іншими довіреними особами, або зберігатись до моменту проведення слідчої дії. Отже, в слідчих органу досудового розслідування могли бути обґрунтовані підстави вважати таку ситуацію достатньою для проведення невідкладного обшуку без ухвали слідчого судді.

Крім того, відповідно до ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 30.07.2021, надано дозвіл на проведення обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій проживав ОСОБА_4 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_7 , з метою фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, припинення вчинення кримінального правопорушення пов`язаного із незаконним зберіганням наркотичних речовин та/або психотропних речовин, який фактично був проведений 27 липня 2021 року в період з 20 год. 13 хв. до 21 год. 41 хв. слідчим СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 .

Щодо проведення обшуку без роз`яснення прав ОСОБА_4 та у відсутність захисника, слід зазначити, що ст. 233 КПК України передбачено можливість проведення невідкладного обшуку, але не його порядок.

В той же час, ст. 236 КПК України визначає хід виконання ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи. При цьому, суд звертає увагу, що чинний КПК України не зобов`язує слідчого, прокурора роз`яснювати права і обов`язки учасникам обшуку/огляду, їх обов`язок полягає в забезпеченні можливості користуватися правовою допомогою та допустити на місце обшуку/огляду адвоката. Так, ст. 236 КПК України не містить обов`язку слідчого, прокурора чи іншої службової особи забезпечити присутність під час проведення обшуку захисника чи адвоката.

Натомість закон передбачає лише те, що «слідчий, прокурор не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника. Слідчий, прокурор зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення».

В той же час, суду не надано доказів заборони користуватися правовою допомогою адвоката або представника або недопуску адвоката або представника до обшуку.

Отже, хоча законодавець створює умови для участі осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені, а також захисника чи адвоката під час проведення обшуку, він не передбачає, що така участь є суворо обов`язковою з огляду на специфіку цієї слідчої дії. У той же час приписи указаної статті не містять обов`язку прокурора або слідчого роз`яснювати особі, у якої проводиться обшук, її права на правову допомогу (див. наприклад постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 вересня 2023 року у справі № 404/2409/20, провадження № 51-2742км23, від 30 січня 2024 року у справі № 725/1375/19, провадження № 51-4334км23).

Згідно постанови Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 750/10813/15-к, якщо обшук житла проведено без фактичного роз`яснення прав та обов`язків учасникам цієї слідчої (розшукової) дії, однак їм надано можливість реалізовувати свої процесуальні права, то результати такого обшуку є допустимим доказом. У той же час, встановити обставини надання відповідних можливостей можливо з письмових доказів або безпосередньо під час допиту особи, яка приймала відповідне рішення, або інших осіб у допиті яких виникла необхідність.

Доказів того, що слідчим створювались перешкоди для допуску захисника, адвоката на місце проведення слідчої дії не надано.

Крім того, суд бере до уваги, що немає підстав вважати, що виявлені в ході обшуку речові докази отримані саме внаслідок відсутності адвоката у значенні ч. 1 ст. 87 КПК України, оскільки присутність чи відсутність адвоката не могла вплинути на їх властивості. Не в усіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів, і не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим (постанови Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 521/18533/15-к, від 30.01.2024 у справі № 725/1375/19).

Слідчий не зобов`язаний залучати адвоката або забезпечувати його участь в обшуку, оскільки це є прерогативою особи, яка має намір скористатися правовою допомогою. Разом із тим матеріалами доданими до клопотання не підтверджено того факту, що адвокат дійсно прибув на місце проведення обшуку, та був недопущений до участі в слідчій дії.

Щодо тверджень сторони захисту про те, що постанова про проведення невідкладної слідчої дії - обшуку жилого приміщення (квартири) не містить посилання на норму КПК України щодо наявності невідкладного випадку, як і наявності відомостей, що зумовлюють проникнення до житла без санкції суду, варто зазначити наступне.

Виходячи з положень КПК України, термін «майно» вживається в розумінні, яке є ширшим за обсягом порівняно з відповідним цивільно-правовим поняттям, і включає в себе матеріальні об`єкти, що мають або можуть мати ознаки речових доказів.

Системний аналіз положень КПК України також свідчить, що поняття майно, з одного боку, та речові докази, з іншого, можуть розглядатися як ціле і частина відповідно. Такі заходи забезпечення кримінального провадження, як тимчасове вилучення майна та арешт майна, виходячи навіть з їх назви, взагалі застосовуються до різних категорій майна, але серед іншого - безпосередньо до речових доказів.

Взаємопоєднане тлумачення приписів кримінального процесуального закону недвозначно свідчить, що в розумінні ч. 3 ст. 233 КПК України поняття «майно» охоплює своїм змістом речі, документи, гроші, інші цінності та матеріальні об`єкти, серед яких, предмети, знаряддя, засоби вчинення кримінального правопорушення, які мають або можуть мати ознаки речових доказів.

Право на повагу до житла як складова права на приватність належить до основоположних прав людини, закріплених на національному та міжнародному рівнях. Конституційний Суд України в Рішенні від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011 наголосив на тому, що гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

У статті 38 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII йдеться про те, що поліція в невідкладних випадках може проникнути до житла чи іншого володіння особи без вмотивованого рішення суду, зокрема, і post factum. Про застосування такого поліцейського превентивного заходу складається протокол, а невідкладні випадки пов`язані: із рятуванням життя людей та цінного майна під час надзвичайних ситуацій; безпосереднім переслідуванням осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення; припиненням кримінального правопорушення, що загрожує життю осіб, які знаходяться в житлі або іншому володінні.

Інший, установлений законом порядок, передбачений ч. 3 ст. 233 КПК України, згідно з якою слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний після здійснення таких дій невідкладно звернутися post factum до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку.

Немає підстав у контексті приписів ст. 30 Конституції України та ч. 3 ст. 233 КПК України заперечувати допустимість проведення в житлі чи іншому володінні особи огляду й обшуку після проникнення до такого житла чи іншого володіння особи за наявності невідкладних випадків.

По-перше, йдеться про кримінальну процесуальну діяльність слідчого, дізнавача, прокурора до постановлення ухвали слідчого судді щодо проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку (ст. 30 Конституції України), яка реалізується на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України.

Отже, очевидною є підпорядкованість законодавчо визначеної мети невідкладного обшуку - врятування майна, вирішенню і розв`язанню тих завдань, про які йдеться в ст. 2 КПК України.

Приписи ч. 3 ст. 233 КПК України передбачають можливість проникнення до житла (іншого володіння) в процесі здійснення кримінальної процесуальної діяльності для розслідування кримінальних правопорушень. Відповідно, під час проникнення можуть проводитися необхідні процесуальні дії, спрямовані на рятування майна, серед іншого, об`єктів матеріального світу, які мають або можуть мати ознаки речових доказів під час проведення обшуку. У ситуації, коли слідчому чи прокурору стає відомо про можливе знищення майна, яке може бути речовим доказом у кримінальному провадженні, застосовуються положення ч. 3 ст. 233 КПК України щодо його врятування, які є підставою для невідкладного проникнення до житла (іншого володіння). Так, проведення обшуку (огляду) житла чи іншого володіння особи без рішення суду в невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей чи майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, з дотриманням обмежень і умов, передбачених законодавством (статтями 214, 233, 237 КПК України), не порушує засади недоторканності житла чи іншого володіння особи. В клопотанні, доданих матеріалах, в ухвалі слідчого судді, постановленій post factum, має йтися про мету (намагання, прагнення) зберегти речові докази від прогнозованої втрати, за наявності обґрунтованого припущення про існування реальної загрози їх знищення.

У клопотанні про надання дозволу на обшук у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, доданих матеріалах, має бути вказано, які саме обставини до моменту проникнення свідчили, що дотримання ординарного порядку може спричинити втрату майна, що існує реальна конкретна загроза такої втрати, знищення, зазначено, чому загроза небезпідставно сприймається як реальна.

В контексті проведення обшуку без попередньо отриманого судового дозволу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує в низці своїх рішень, зокрема в справах Kuzminas v. russia (заява № 69810/11 від 21 грудня 2021 року, § 22), K.S. and M.S. v. Germany (заява № 33696/11 від 6 жовтня 2016 року, § 42), Tortladze v. Georgia (заява № 42371/08 від 18 березня 2021 року, § 57), що мета виявити речові докази, які можуть бути корисними для кримінального розслідування серйозного злочину послідовно визнається Судом законною, позаяк вона переслідує інтереси громадської безпеки і пов`язана із запобіганням злочинам та захистом прав інших осіб.

Разом із тим, ЄСПЛ вважає вагомим те, аби невідкладні обставини, на які посилалися органи влади, вирішивши провести обшук без рішення суду, дійсно підтверджувалися матеріалами справи та конкретними обставинами, й в цілому виправдовували таку терміновість з боку правоохоронних органів.

Крім того, важливим є як дотримання процесуальних гарантій під час проведення такого обшуку та судовий контроль за його законністю post factum, так і забезпечення заявникові можливості оскаржувати докази, здобуті в такий спосіб, в межах кримінального провадження проти нього. Недотримання таких вимог має наслідком констатацію ЄСПЛ відповідного порушення статей 6 та / або 8 Конвенції.

Відсутність попереднього судового ордеру може бути компенсована наявністю судового перегляду post factum законності та необхідності відповідного заходу. Перегляд національними судами заходу, що порушує статтю 8 Конвенції, забезпечує відповідний засіб правового захисту для зацікавленої особи за умови, що суддя ефективно перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного заходу і, за необхідності, виключає з кримінального провадження зібрані докази (див. рішення у справі Brazzi v. Italy, no. 57278/11, §§ 44-45, від 27 вересня 2018 року).

Доводи сторони захисту, що невідкладний обшук проведено без ухвали слідчого судді, не заслуговують на увагу, оскільки вказану процесуальну дію проведено на підставі постанови слідчого СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 від 27 липня 2021 року в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України.

Зі змісту поданих заперечень вбачається, що вони фактично зводяться до оцінки складених процесуальних документів та їх оформлення під час досудового розслідування, а також оцінки дій та рішень слідчого під час готування до процесуальної дії обшуку, та дій слідчого під час проведення обшуку житла, з точки зору їх законності та відповідності нормам кримінального процесуального законодавства.

Той факт, що підстави для проведення обшуку додатково постфактум перевірено слідчим суддею лише вказує на виконання вимог передбачених КПК України на етапі досудового розслідування.

Захист має змогу оскаржити проведений обшук під час розгляду цього провадження у суді та звернути увагу суду на обставини, що можуть свідчити про недопустимість доказів, отриманих в результаті проведення вказаного обшуку.

Так, на даній стадії судового розгляду відсутні підстави вважати, що протокол обшуку, який проведено 27.07.2021 за адресою: АДРЕСА_2 , постанова про проведення невідкладної слідчої дії обшуку жилого помешкання; відеозапис, долучений в якості додатку до зазначеного протоколу на СД - диску, є очевидно недопустимими доказами, про що порушує питання захисник, а тому обґрунтованих підстав для задоволення клопотання останнього суд не вбачає.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова Верховного Суду від 29.09.2020 у справі N 601/1143/16).

На думку суду, жодна з обставин, які наведені у клопотанні про визнання доказів очевидно недопустимими, у даному випадку не підпадає під перелік підстав для визнання доказів очевидно недопустимими внаслідок їх очевидної недопустимості. Тим більше, жоден доказ не має наперед встановленої сили, а отже визнання очевидної недопустимості доказів на даній стадії судового провадження, без дослідження їх в повному обсязі і у взаємозв`язку з іншими доказами, є передчасним, а отже клопотання захисника ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного керуючись ст.ст.358, 372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

В клопотанні захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про визнання на підставі ст. 87 КПК України очевидно недопустимим доказом постанову про проведення невідкладної слідчої дії обшуку жилого помешкання; протокол проведення невідкладної слідчої дії обшуку жилого помешкання; відеозапис, долучений в якості додатку до зазначеного протоколу на СД - диску - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяОСОБА_8