Дата документу 23.06.2025 Справа № 334/4026/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/4026/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/693/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 23 червня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 20 травня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, військовослужбовця, який має середню освіту, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 20 травня 2025 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 18 липня 2025 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своєї скарги зазначає про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі неодноразово посилався на те, що обвинувачений є військовослужбовцем, який самовільно залишив військову частину, що є порушенням презумпції невинуватості.

Посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, де мешкає разом з матір`ю, позитивно характеризується за місцем проживання.

Окрім того, сторона захисту вказує, що матір обвинуваченого перенесла операцію та на теперішній час потребує допомоги за станом здоров`я.

Згідно з ухвалою суду, судом здійснюється судове провадження у кримінальному проваджені № 1-кп/334/556/25 за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_6 за частиною четвертою статті 185 КК України.

Прокурором заявлене клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 діб. Клопотання обґрунтовує тим, що ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, які були встановлені під час досудового розслідування, не зменшились, а саме обвинувачений, знаходячись на волі, може незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення. Наявність вказаних ризиків підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, враховуючи характер скоєного злочину обвинуваченим, особистість останнього, те, що він раніше скоїв тяжкий корисливий злочин проти власності на території України, у своїй сукупності свідчить про його схильність до скоєння корисливих злочинів та відсутність наміру на виправлення та перевиховання. Вищезазначене дає достатні підстави вважати, що знаходячись на волі, обвинувачений з метою уникнення покарання за даний злочин, буде переховуватись від суду. Перебування обвинуваченого на волі може створювати загрозу здійснення впливу на потерпілого та свідків у вказаному кримінальному провадженні. Також, перебуваючи поза межами місця позбавлення волі, обвинувачений може негативно впливати на психологічний та моральний стан потерпілого та свідків, що провокуватиме у них бажання відмовитися від наданих свідчень, які є беззаперечними доказами вини підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, очікуючи на можливу помсту з його боку, або відчуваючи до підозрюваного співчуття. З урахуванням характеристик обвинувачений має нестійкі соціальні зв`язки та схильність останнього до вчинення корисливих кримінальних правопорушень, що підтверджується тим, що він раніше вчинив корисливе кримінальне правопорушення, що дає підстави вважати, що останній може продовжити свою злочинну діяльність. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

Захисник - адвокат ОСОБА_7 проти задоволення клопотання заперечила. Заявила клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт. Своє клопотання обґрунтувала тим, що на теперішній час ризики, які обґрунтовували обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою істотно зменшились, а деякі взагалі відпали. Жодних нових ризиків не з`явилось. Одного лише посилання на існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, недостатньо. Ці ризики повинні підтверджуватися відповідними матеріалами. Матеріали, що підтверджують наявність відповідних ризиків, відсутні. Єдиний аргумент на підтвердження ризику переховування, на який посилається прокурор - це тяжкість злочину. При цьому, хоча суворість покарання є суттєвим елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину «Мамедова проти Росії» 7064/05 від 01 червня 2006 року. Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-які зв`язки з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Прокурором не надано жодного доказу того, що у випадку, якщо буде застосований запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, обвинувачений буде впливати на потерпілих та свідків. Ні потерпілі, ні свідки не заявляли про необхідність застосування до них заходів безпеки. Шкода, завдана злочином, відшкодована потерпілій в повному обсязі. Спроба незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні має бути підтверджена належними доказами, у тому числі показаннями вказаних осіб (потерпілим, свідком, іншим підозрюваним, обвинуваченим, експертом, спеціалістом), які доводять незаконний вплив особи, що здійснюється безпосередньо або через довірених осіб. Сторона обвинувачення в обґрунтування наявності ризиків посилається лише на припущення, що не відповідає загальним засадам кримінального законодавства. Окрім власне припущень, слідчому судді мають бути подані конкретні докази реального існування спроби/спроб. Виходячи з зазначеного та оцінюючи в сукупності викладені вище обставини, вважає, що стороною обвинувачення не доведено неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, який на думку сторони захисту є невмотивовано жорстоким. З огляду на вказане, вважає, що тримання підозрюваного під вартою є недоцільним та необґрунтованим. ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, де мешкає разом із своєю матір`ю, що підтверджується довідкою-характеристикою ОСББ, якою він позитивно охарактеризований за місцем проживання, як зразковий громадянин, що підтримує добрі стосунки як у сім`ї так і з сусідами. Крім того 29 квітня 2025 його мати перенесла операцію та на теперішній час потребує допомоги за станом здоров`я. Зазначені обставини не існували на момент обрання запобіжного заходу, а отже не розглядались судом. Вважає, що в даному разі належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена будь-яким запобіжним заходом, не пов`язаним з триманням під вартою. Зокрема, до нього може бути застосовано особисте зобов`язання з покладенням певних обов`язків або домашній арешт. Вважає, що на теперішній час обставини змінились таким чином, що тримання під вартою перестало бути розумним і застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання існуючим ризикам, та буде пропорційним, співмірним та таким, що не становитиме надмірний тягар, не суперечитиме КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечив проти клопотання. Він не погодився з висунутим йому обвинуваченням. При цьому він не скривався від органів досудового розслідування та суду під час розгляду щодо нього кримінального провадження у Вознесенівському районному суді міста Запоріжжя. Впливати на потерпілу та свідків, а також вчиняти кримінальні правопорушення не буде. Підтримав клопотання захисника.

Прокурор проти клопотання захисника заперечив. Зазначив, що подані захисником документи не містять відомостей про те, що мати обвинуваченого потребує сторонньої допомоги. Також, викликає сумнів характеристика з місця проживання обвинуваченого, як позитивно характеризується як зразковий громадянин, оскільки він обвинувачується у вчиненні кількох кримінальних правопорушень.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; аргументи обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржувану ухвалу в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, іншого обвинуваченого, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, яке є тяжким злочином.

На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на цей час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на свідків та потерпілу у цьому кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який не працює, не має постійного джерела доходів, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, наразі ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, вчиненого під час розгляду щодо нього іншого кримінального провадження за аналогічний злочин. Також, з матеріалів провадження убачається, що розгляд цього кримінального провадження по суті ще не завершений, всі докази судом першої інстанції не досліджені, в тому числі на час розгляду клопотання не були допитані свідки та потерпіла.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що викладене в сукупності свідчить про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, на яку послався суд, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_7 , та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, зокрема і самим обвинуваченим ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи захисника про протилежне суперечать змісту самої ухвали.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції, підтверджені наявними в справі доказами.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі неодноразово посилався на те, що обвинувачений є військовослужбовцем, який самовільно залишив військову частину, що є порушенням презумпції невинуватості, не спростовують висновків суду та не свідчить про відсутність встановлених ризиків.

Обставини, на які, посилається сторона захисту, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, де мешкає разом з матір`ю, позитивно характеризується за місцем проживання, та те, що матір обвинуваченого перенесла операцію та на теперішній час потребує допомоги за станом здоров`я, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції теж не спростовують, оскільки суттєво не зменшують встановлених ризиків, та в цьому випадку не свідчать про достатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

З оскаржуваної ухвали суду убачається, що суд першої інстанції відхилив доводи сторони захисту про те, що мати обвинуваченого після перенесення хірургічного втручання потребує сторонньої допомоги, з огляду на те, що надані захисником медичні документи не містили такої інформації.

Протилежне стороною захисту при апеляційному розгляді матеріалів провадження доведено не було.

Не спростовують правильності висновків суду і надані стороною захисту відомості з таких документів: технічного паспорту №925922 від 15 березня 1999 року, технічної характеристики жилих і підсобних приміщень квартири, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 травня 2003 року, свідоцтва №3086 про право власності на житло від 22 березня 1999 року.

Те, що мати обвинуваченого ОСОБА_9 не заперечує проти того, щоб обвинувачений перебував під домашнім арештом за місцем її проживання, а також її доводи під час апеляційного розгляду про те, що вона потребує допомоги сина, також не зменшують встановлених ризиків та не свідчать про незаконність прийнятого судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінуються.

Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 20 травня 2025 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 18 липня 2025 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3