Номер провадження: 11-сс/813/1135/25
Справа № 523/3198/25 1-кс/523/3115/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_3 ,

судді: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретар судового засідання ОСОБА_6 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 29 травня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000514, внесеного до ЄРДР 31 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1, ч. 5 ст. 191 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_7 та накладено арешт на автомобіль марки "Audi" Q7 VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , з забороною розпорядження, відчуження та користування.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що вилучене у ході обшуку майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, яку у подальшому доповнила, в якій зазначає, що ухвалу слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, прийнятою внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішення, фактичним обставинам кримінального провадження, та такою, що ухвалена з порушенням норм чинного законодавства, з огляду на наступне:

- клопотання розглянуто з порушенням підсудності, оскільки орган досудового розслідування - Державне бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, що підтверджується змістом офіційного бланку та інформацією з офіційного сайту, але фактична адреса вказаного органу ДБР у м. Одеса м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 20, що перебуває під юрисдикцією Приморського районного суду м. Одеси;

- власнику майна не надано для ознайомлення клопотання про накладення арешту на майно та документів, якими обґрунтовуються доводи клопотання;

- ухвалою слідчого судді надано дозвіл на обшук автомобільної стоянки автосалону «Keep Car Auto Club», що знаходиться за адресою: Одеська область, Одеский район, с. Лиманка, вул. Гранітна, ж.м. «Ульянівка», земельна ділянка 1а, однак, було здійснено обшук автомобіля Audi Q7, державний реєстраційний знак НОМЕР_2 . Таким чином, слідчий суддя наклав арешт на автомобіль, на який не було попереднього дозволу слідчого судді про проведення обшуку. Під час проведення обшуку, всупереч 236 КПК України не повідомлено про слідчу дію власника та навіть користувача володіння, в яких мало бути проведено обшук, ухвали слідчого суді вказаним особам також не вручено, що підтверджується змістом протоколу обшуку;

- підозрюваному ОСОБА_10 інкриміновано вчинення злочину, відповідальність за який передбачено ч. 5 ст. 426-1 КК України, а саме перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, крім передбачених частиною другою цієї статті, якщо ці дії заподіяли істотну шкоду, - що вчинено в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці. Очевидно, що автомобіль, який належить зовсім іншій людині, а саме ОСОБА_11 не може бути речовими доказами в справі за ч. 5 ст. 426-1 КК України. Слідчим суддею проігноровано, що доводи слідства про те, що вказаний автомобіль нібито належить ОСОБА_10 , а лише оформлений на його матір є виключно припущенням прокурора не обґрунтованими будь якими фактичними даними, а більш того належними та допустимими доказами. За таких обставин слідчим суддею накладено арешт на автомобіль, який за своїм процесуальним статусом відноситься до «тимчасово вилученого майна», але фактично не має жодної з визначених законодавцем у ст. 167 КПК України ознак тимчасово вилученого майна, тобто ОСОБА_10 позбавлено її права на вільне володіння майном з порушенням процедури встановленої Законом, що є порушенням ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод;

- слідчим суддею проігноровано доводи сторони захисту, що станом на дату вилучення автомобіля він фактично перебував на площадці для його продажу. Так, автомобіль її власником, ОСОБА_12 , виставлено на продаж ще 26.10.2024 року, що підтверджується оголошеннями, які розміщенні в декількох інформаційних ресурсах, у свою чергу, відомості про кримінальне провадження за № 0000514 внесено до ЄРДР 31.01.2025 року, а повідомлення про підозру ОСОБА_10 було вручено 28.04.2025 року. Тобто, автомобіль його власниця виставила на продаж за більш ніж за 3 місяці до внесення відомостей в ЄРДР та більш ніж за пів року до вручення підозри ОСОБА_10 ;

- жодного відношення до вказаного кримінального провадження ОСОБА_8 не має, отже будь-яких обставин доводити не повинна, більш того, такого процесуального права КПК не передбачено. Джерело походження грошових коштів у даному кримінальному провадженні не є та не може бути предметом доказування. Автомобіль придбано в аукціону в США, його реальна вартість значно менша ніж зазначено прокурором, а виставлена вона на продаж за значно завищеною цінною. Жодних фактів про те, що ОСОБА_8 (як третя особа, власник майна) набула транспортний засіб безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 ч. 1 статті 96-2 КК України, - не існує;

- внаслідок протиправності дій сторони обвинувачення, у сукупності із слідчим суддею Пересипського районного суду міста Одеси у даному кримінальному провадженні накладено арешт на ряд автомобілів та об`єктів нерухомості, які належать близьким та навіть знайомим ОСОБА_10 (які не мають жодного відношення до кримінального провадження) і в десятки разів перевищують розмір істотної шкоди визначеної стороною обвинувачення.Так, оспорюваною ухвалою слідчого судді визначено: Загальна вартість з розмитненням, оформленням, ремонтом та іншими витратами склала 55000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.08.2024 року склало орієнтовно 55000х40,9585=2 252 717,5 гривен. При цьому, істотну шкоду Державі Україна (збитків) визначено на загальну суму 587 262 грн. Тобто, за ухвалою слідчого судді накладено арешт на автомобіль, вартість якого майже в 4 рази перевищує розмір збитків.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою відмовити у задоволені клопотання про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду власник майна та її представник доводи апеляційної скарги підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційного скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження, який є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Проте, слідчий суддя при розгляді клопотання прокурора про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000514, внесеному до ЄРДР 31 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1, ч. 5 ст. 191 КК України, не у повному обсязі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства та дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна відповідно до приписів ч. 2 ст. 171 КПК України повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ накладення арешту на майно має бути законним, переслідувати легітимну мету та пропорційним меті, яка переслідується, а не бути надмірним обтяженням для особи.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що у проваджені Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000514 від 31 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1, ч. 5 ст. 191 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження 28 квітня 2025 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав та повноважень, якщо ці дії заподіяли істотної шкоди, вчинені в умовах воєнного стану.

За версію органу досудового розслідування, ОСОБА_10 у період з грудня 2024 року по 31 березня 2025 року, більш точний час у ході досудового розслідування не вдалось встановити, проходячи військову службу за контрактом на посаді заступника командира військової частини з озброєння начальника механічної частини військової частини НОМЕР_3 , що пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків, перебуваючи на території військової частини НОМЕР_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (більш точна адреса не підлягає розголошенню, у зв`язку із введенням правового режиму воєнного стану), у військовому званні «підполковник», діючи в порушення вимог ст. ст. 16, 59, 66, 67, 101,102, 107, 108, 132, 182 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затверджене наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 року №300, у період з грудня 2024 року по 31 березня 2025 року, більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено, діючи умисно, в порушення вищевказаних вимог нормативних актів України, грубо порушуючи порядок проходження військової служби, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, перевищуючи надані йому службові повноваження, у власних цілях, як військова службова особа, будучи начальником для підлеглих військовослужбовців ввіреного йому підрозділу за військовим званням та посадою - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , незаконно залучив, вказаних військовослужбовців у відведений для виконання обов`язків військової служби час, в умовах повномасштабного вторгнення країни агресора, до проведення ремонту та будівельних робіт у приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_17 , яка є матір`ю цивільної дружини ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , чим фактично незаконно усунув їх від виконання обов`язків військової служби та завдав істотної шкоди у вигляді незаконно нарахованого та виплаченого фінансовим підрозділом ОСОБА_13 грошового забезпечення за період відсутності на військовій службі з грудня 2024 по 31 березня 2025 року, більш точний період на теперішній час встановити не надалось можливим, в сумі 145016 грн., нарахованого та виплаченого фінансовим підрозділом ОСОБА_14 грошового забезпечення за період відсутності на військовій службі з грудня 2024 по 31 березня 2025 року, більш точний період на теперішній час встановити не надалось можливим, в сумі 137509 грн., нарахованого та виплаченого фінансовим підрозділом ОСОБА_19 грошового забезпечення за період відсутності на військовій службі з грудня 2024 по 31 березня 2025 року, більш точний період на теперішній час встановити не надалось можливим, в сумі 136493 грн., нарахованого та виплаченого фінансовим підрозділом ОСОБА_16 грошового забезпечення за період відсутності на військовій службі з грудня 2024 по 31 березня 2025 року, більш точний період на теперішній час встановити не надалось можливим, в сумі 168244 грн. Вказаними діями ОСОБА_10 спричинив істотну шкоду Державі Україна на загальну суму 587262 грн.

В рамках вказаного кримінального провадження 23 травня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Пересипського районного суду міста Одеси від 21 травня 2025 року (справа № 523/3198/25) проведено обшук автомобіля марки автомобіля AUDI Q7 VIN НОМЕР_1 , днз НОМЕР_2 , який було вилучено та поміщено на спеціальний майданчик № 6 ГУНП в Одеській області за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Аеропортівська 27/1.

Постановою слідчого від 23 травня 2025 року вилучений автомобіль визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

У подальшому прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просив накласти арешт на виявлене та вилучене майно, з метою збереження речового доказу.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Водночас, колегія суддів також зауважує, що відповідно до ч. 10 ст. 172 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Апеляційний суд звертає увагу, що позиція слідчого, прокурора щодо необхідності арешту майна має ґрунтуватись на відповідних доказах, на підставі яких в силу частини першої статті 84 КПК України слідчий суддя встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з вимогами ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Положеннями частини першої статті 94 КПК України на слідчого суддю покладається обов`язок оцінки кожного доказу з точки зору, в тому числі допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається зі змісту ухвали слідчого судді, розглядаючи клопотання, слідчий суддя при накладенні арешту на майно фактично обмежився лише наведенням фактичних обставин, цитуванням вимог кримінального процесуального закону та узагальненим посиланням на те, що накладення арешту на вилучене майно необхідне для забезпечення можливості встановлення важливих обставин в кримінальному провадженні, проте, не зазначив жодного обґрунтування, які саме докази на це вказують, зокрема, об`єктом яких саме кримінально протиправних дій та у який спосіб було використано це майно; знаряддям при вчиненні яких саме дій та у який спосіб воно було використано; які саме сліди воно на собі зберегло; які саме відомості та щодо яких обставин, які мають значення для справи, воно містить та як незастосування арешту щодо конкретних речей унеможливить використання їх як доказів у даному кримінальному провадженні з правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1, ч. 5 ст. 191 КК України.

Апеляційний суд акцентує увагу, що під час обшуку автомобіля марки "Audi" Q7 VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , не виявлено буд-яких слідів або інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що слідчий суддя не прийняв до уваги зазначені вище положення кримінального процесуального закону та викладені апеляційним судом обставини та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення клопотання, як наслідок, арешт накладений на транспортний засіб, не відповідає вимогам, наведеним у ст. 98 КПК України.

Твердження прокурора у судовому засіданні під час апеляційного розгляду про те, що зазначений арешт автомобіля марки "Audi" Q7 VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , необхідний з метою спеціальної конфіскації та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), визнаються апеляційним судом безпідставними, оскільки слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі прийшов до висновку про накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речового доказу, яка стороною обвинувачення не оскаржувалась.

Таким чином, з огляду на викладені обставини, апеляційний суд не вбачає підстав для подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки накладення арешту на належне майно ОСОБА_8 не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що клопотання про арешт майна подано слідчим з порушенням правил територіальної підсудності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) «кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на розгляд судом, встановленим законом». А відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України та ст. 10 КПК України). Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, як порушення вимог пункту 1 ст. 6 Конвенції ЄСПЛ розглядає порушення правил територіальної підсудності внаслідок передання справи з одного суду до іншого без належного законного обґрунтування, незважаючи на наявність чітких підстав зміни територіальної підсудності, встановлених у КПК України (див. пункт 98 рішення ЄСПЛ у справі «Фельдман проти України»).

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених статтею 131КПК України.

Так, положенням п.1 ч. 2 ст. 132 КПК України передбачено, що клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається, до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, якщо інше не передбачено пунктом 2 цієї частини.

Згідно положень ст. 38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є: 1) слідчі підрозділи: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; г) органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України; 3) підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України; 4) підрозділи дізнання або уповноважені особи інших підрозділів (у випадку здійснення досудового розслідування у формі дізнання).

Статтею 1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України визначено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Тому, слідчий суддя, слідчий та прокурор мають керуватися виключно положеннями КПК України та нормативно-правовими актами, які йому не суперечать.

В такому випадку проблемним питанням постає визначення терміну «місцезнаходження органу досудового розслідування».

Апеляційний суд приймає до уваги правовий висновок, викладений в ухвалі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ККС ВС) від 22.04.2020 у справі №487/7605/19 (провадження №51-1901впс20), відповідно до якого територіальна підсудність визначається за місцем знаходження (реєстрації) відповідного державного органу, який є юридичною особою та в складі якого знаходиться слідчий підрозділ.

Відтак, місцезнаходженням відповідного органу досудового розслідування у розумінні ч. 2 ст. 132 КПК України, з огляду на сталу судову практику, є місце розташування територіального підрозділу (управління), який має статус юридичної особи публічного права, або розташування його територіального підрозділу (слідчого відділу), який такого статусу не має, до структури якого входить відповідний орган досудового розслідування.

Дійсно, як на це обґрунтовано посилаються захисник, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві, ідентифікаційний код юридичної особи 42341034, знаходиться за адресою: вул. Погранична, 9, м. Миколаїв, 54020.

Пунктом 3 частини 4 статті 9 Закону України «Про державне бюро розслідувань» встановлено, що для забезпечення виконання завдань Державного бюро розслідувань утворюється територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області.

З метою ефективного виконання покладених на ДБР завдань з 01.03.2021 року у територіальних управліннях почали діяти слідчі підрозділи із дислокацією у всіх областях України (лист Державного бюро розслідувань вх.№ 153/0/157-21 від 13.04.2021 року).

Листом Державного бюро розслідувань (вх.№ 199/1/157-21 від 02.09.2021 року) та Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (вих.№ 675/0/158-21 від 10.09.2021 року) повідомлено про зміну місць розташування органів досудового розслідування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, яке поширюється свою діяльність та Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області, а саме: Перший слідчий відділ (з дислокацією у місті Миколаєві) під територіальною юрисдикцією Заводського районного суду міста Миколаєва; Другий слідчий відділ (з дислокацією у місті Одесі) під територіальною юрисдикцією Київського районного суду міста Одеси; Третій слідчий відділ (з дислокацією у місті Кропивницькому) під територіальною юрисдикцією Кіровського районного суду міста Кропивницький.

У подальшому, листом Державного бюро розслідувань (вх.№16-14-8070-25 від 14.02.2025 року) повідомлено про зміну місць розташування органів досудового розслідування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, а саме зазначено, що Другий слідчий відділ (з дислокацією у місті Одесі) знаходиться під територіальною юрисдикцією Пересипського районного суду м. Одеси, оскільки адреса Другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Одесі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві - м. Одеса, проспект Князя Володимира Великого, 106.

З огляду на вищевикладене, оскільки досудове розслідування кримінального провадження № 0000514 від 31 січня 2025 року здійснюється Другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, який перебуває у межах територіальної юрисдикції Пересипського районного суду м. Одеси, клопотання про арешт майна подано з дотриманням правил територіальної підсудності.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника власників майна підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, з постановленням нової ухвали, про відмову в задоволенні клопотання прокурора про арешт вилученого майна.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 29 травня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000514, внесеного до ЄРДР 31 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1,ч.5 ст. 191 КК України,-скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_7 про арешт автомобіль марки "Audi" Q7 VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , в рамках кримінального провадження № 0000514, внесеного до ЄРДР 31 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1,ч.5 ст. 191 КК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5