ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1776/25 Справа № 225/1080/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі:

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року у кримінальному провадженні №0000591 від 02.03.2023 року яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, маючого середню освіту, не одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проходить військову службу на посаді командира 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальойону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 4 ст. 408 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу та зарахування у строк відбування покарання, час перебування під вартою, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вироком суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи її на посаді командира ІНФОРМАЦІЯ_3 військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «старший солдат» 26 серпня 2022 року в умовах воєнного стану, діючи умисно, з метою ухилитися від військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимогам ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України без поважних причин, самовільно залишив тимчасове розташування підрозділу в населеному пункті АДРЕСА_2 без дозволу відповідних командирів (начальників), без наявних на це причин, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності.

Доводи апеляційної скарги:

Захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2025 року щодо ОСОБА_8 змінити. Призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі із звільненням від його реального відбуття з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки та покладенням відповідних обов`язків.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що судом не було враховано як пом`якшуючі обставини наявність на утриманні обвинуваченого неповнолітньої дитини та матері-інваліда пенсіонера за віком, а також тривалу військову службу в бойових умовах за контрактом з 2016 року по 2021 рік у Збройних Силах України в зоні проведення АТО, де він виконував обов`язки артилериста. Вказане свідчить, що він тривалий час працював у надзвичайно складних та стресових умовах, що могло вплинути на його психоемоційний стан на момент вчинення інкримінованого діяння.

Просить врахувати як пом`якшуючу обставину, добровільну участь ОСОБА_8 , після залишення частини, у будівництві об`єктів оборонного значення у м. Запоріжжі та Запорізькій області, що свідчить про його активну участь у захисті країни.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 , залишаючи військову частину, не забрав із собою зброю, що свідчить, що він не мав наміру використовувати зброю для порушення військової дисципліни або для злочинних дій.

Зазначає, що ОСОБА_8 є раніше не судимою особою, ніколи в своєму житті не притягувався до кримінальної відповідальності. Покинув розташування військової частини внаслідок отримання неконкретного та суперечливого наказу командира.

Вважає, що суд допустив невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Необґрунтовано не врахував, що ОСОБА_8 сприяв органу досудового розслідування у розкритті кримінального правопорушення.

Зазначає, що суд зазначив, що ОСОБА_8 за місцем несення служби характеризується негативно, що не відповідає дійсності.

Вважає, що суд безпідставно та необґрунтовано не застосував до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України, чим допустив недодержання принципу індивідуалізації скоєного правопорушення та справедливого покарання саме за конкретні дії особи.

Позиції сторін в суді :

Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні свою апеляційну скаргу, подану в інтересах ОСОБА_8 , підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , просив її залишити без задоволення, а вирок суду 1-ї інстанції - без змін.

Висновки суду:

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає наступне:

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу , та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегією суддів під час перевірки матеріалів цього кримінального провадження встановлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України ніким не оскаржується, його зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Перевіряючи викладені в апеляційній скарзі захисника доводи зводяться до незгоди із не застосуванням до обвинуваченого ОСОБА_8 положень інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У свою чергу колегія суддів зазначає, що ст. 75 КК України, яка регулює звільнення від відбування покарання з випробуванням, підлягає застосуванню у взаємозв`язку з приписами статей 50, 65 КК України, що вимагає від суду переконливо вмотивувати наявність підстав до висновку про можливість досягнення цілей покарання в конкретному кримінальному провадженні.

Згідно із вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Зі змісту ч. 1 ст. 75 КК України (в редакції на час вчинення кримінального правопорушення) випливає, що у разі якщо суд, крім випадків, передбачених цією статтею, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Функція суду щодо вибору форми відбування покарання за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК України, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в ньому мають використовуватися не надмірні, а лише необхідні й зумовлені вказаною метою, заходи примусу.

На реалізацію принципу, встановленого ч. 2 ст. 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення ст. 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано в положеннях КК України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Стосовно матеріалів цього кримінального провадження колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. 50, 65 КК України та врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, відомості про особу ОСОБА_8 , який є особою молодого віку, раніше не судимий, вчинив особливо тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби в умовах введеного в Україні воєнного стану, не одружений, має на утриманні неповнолітню доньку та матір похилого віку, є військовослужбовцем, за місцем несення служби, згідно зі службовою характеристикою, характеризується негативно, під наглядом лікаря-нарколога або лікаря-психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання ОСОБА_8 .

Колегія суддів погоджується з висновокм суду першої істанції, що визнаня ОСОБА_8 своєї вини, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки. В даному випадку визнання вини засудженим було обумовлене наявністю беззаперечних доказів його винуватості, а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку, що визнання ОСОБА_8 вини свідчить про намагання засудженого уникнути справедливого покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керувався поняттям судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Додатково колегія суддів враховує і те, що ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, тривалий час був відсутній на військовій службі та не вживав будь-яких дій для повернення на службу, жив цивільним життям, був затриманий органом досудового розслідування 07.05.2024 року, тобто через майже 2 роки, що свідчить про негативне ставлення до служби та свого військового обов`язку, що є ганебним прикладом нехтування вимогами військової дисципліни, що підриває боєздатність Збройних Сил України в цілому.

Інші доводи апеляційної скарги захисника були предметом розгляду суду першої інстанції при вирішенні питання про призначення виду та міри покарання ОСОБА_8 .

За таких обставин, на переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 408 КК України, у виді позбавлення волі, на мінімальний строк, є законними, обґрунтованими та відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання.

Отже, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього кримінального провадження, не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК України. В умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування.

Вказані висновки наведені і в Постанові Верховного Суду Касаційного кримінального суду від 30 січня 2024 року в справа № 336/5209/22 (провадження №51-4750км23).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого в даному кримінальному провадженн, на чому наполягав захисник обвинуваченого, не встановлено, у зв`язку з чим його апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а відтак вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404-419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4