Провадження № 1-кс/756/2013/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

заявника - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання заявника ОСОБА_3 про зняття заборони користування житловим приміщенням у кримінальному провадженні №0000645, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 березня 2025 року,

УСТАНОВИЛА:

До Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання ОСОБА_3 про зняття заборони користування житловим приміщенням, яке подане у межах кримінального провадження №0000645 від 15 березня 2025 року.

У клопотанні власник майна ОСОБА_3 просить скасувати заборону користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка накладена ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 3 квітня 2025 року. В обґрунтування клопотання посилається на те, що під час накладення арешту слідчий суддя не дослідив у повному обсязі законності набуття права власності на квартиру, статусу особи у кримінальному провадженні. Зазначила, що квартира №1710 не є предметом злочину, не здобута злочинним шляхом та не використовується для вчинення чи приховування правопорушення. Крім того, вказана квартира є єдиним місцем постійного проживання заявниці, її доньки та малолітнього онука з 2013 року.

У судовому засіданні заявниця ОСОБА_3 , окрім доводів викладених у своїй скарзі, пояснила, що вказаним житловим приміщення з 2006 року користувалася її донька, як працівниця банку АТ «Промисловий інвестиційний банк», а після народження онука у 2013 році і сама скаржниця, оскільки допомагає доньці у вихованні дитини - інвалідом з дитинства. 18 жовтня 2023 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та чоловіком скаржниці ОСОБА_4 щодо вказаного приміщення укладено договір оренди. Після чого, 9 грудня 2024 року ОСОБА_3 придбала цю квартируна відкритих торгах за ринковою вартістю про, що свідчить договір купівлі-продажу (а.с. 7-8). Наразі правовласності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_3 (а.с. 9).

Враховуючи зазначене власниця квартири вказала, що заборона користування її квартирою є непропорційним втручанням у право на мирне володіння житлом, що суперечить протоколу 1 статті 1 Конвенції, а тому просила скаргу задовольнити.

Прокурор у судове засідання не з`явився, при цьому подав заяву про розгляд справи без його участі, та у своїх поясненнях зазначив, що метою накладення арешту є збереження речових доказів, адже існують ризики пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження вищезазначеного майна. Зокрема, встановлено факти продажу Фондом гарантування вкладів фізичних осіб майна гуртожитку, з якого вбачається, що на підставі торгів частина квартир була відчужена третім особам, при цьому в найменуванні лотів вказано, що доступ до квартир відсутній, так як в них проживають чи зареєстровані треті особи. Одночасно з цим, певна частина квартир залишається не проданою, а отже є необхідність в забезпеченні на час проведення досудового розслідування заборони користування, розпорядження або відчуження нерухомого майна.

Крім того, прокурором зазначено, що Київським апеляційним судом ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 3 квітня 2025 року залишено без змін.

Встановлено, що Оболонським УП ГУНП у м. Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000645 від 15 березня 2025 року, за частиною 1 статті 364 Кримінального кодексу України.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 3 квітня 2025 року (судове провадження №1-кс/756/731/25, справа №756/3737/25) накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартири та нежитлові приміщення, які розташовані в гуртожитку за адресою АДРЕСА_4 , у тому числі на квартиру № 710 , за вказаною адресою, яка належить ОСОБА_3 , у вигляді заборони розпорядження, відчуження та користування.

Як убачається з ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 3 квітня 2025 року, кримінальне провадження здійснюється за фактом того, що невстановлені особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, всупереч Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» згідно з яким, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, з метою отримання неправомірної вигоди та штучного створення показників із завищеного продажу ліквідаційної маси ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» здійснили продаж належного вказаному банку нерухомого майна - складових частин гуртожитку (квартир), за адресою: АДРЕСА_4 , приховуючи від реальних покупців заборону відчуження та виселення осіб, які на момент реалізації (продажу) вказаного нерухомого майна проживають у гуртожитку.

Скаржник зазначила, що на час розгляду користується зазначеною квартирою з 2013 року, а після законно набула її у право власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №407186687 від 9 грудня 2024 року, копією договору купівлі-продажу №3178 від 9 грудня 2024 року, витягом з Реєстру територіальної громади №2025/011134919 від 7 серпня 2025 року.

Також скаржниця зазначила, що у даній квартирі вона проживає зі своєю донькою та її малолітнім сином - інвалідом з дитинства, та іншого місця проживання вони не мають, а отже позбавлення її права користування єдиним житлом є невиправданим та таким, що порушує її основоположні конституційні права.

Факт проживання малолітнього ОСОБА_5 у даній квартирі підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади №2025/011061241 від 7 серпня 2025 року. Також у підтвердження своїх слів ОСОБА_3 надала копію посвідчення малолітнього ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 , з якого вбачається, що він є дитиною з інвалідністю з дитинства.

Водночас, враховуючи пояснення скаржниці про те, що з 2006 року вказана квартира перебувала у користуванні її доньки, а потім набута нею у законний спосіб та враховуючи істотну обставину про проживання у ній малолітньої дитини інваліда з дитинства, слідчий суддя зазначає про таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема статтею 41 Конституції України, якими передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати засадам, визначеним статтею 7 КПК України, у тому числі щодо верховенства права, законності, рівності перед законом поваги до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, недоторканність житла чи іншого володіння особи, невтручання у приватне життя, недоторканність права власності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини тощо.

Згідно з частинами 1, 2 статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Частина 3 статті 21 КПК України зазначає, що кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 1 статі 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з частини 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим кодексом порядку.

Пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно вимог абзацу другого частини 10 статті 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з частиною 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Водночас слідчий суддя враховує те, що вказане майно може бути у користуванні та розпорядженні добросовісного набувача, а тому арешт може бути накладений лише шляхом заборони його відчуження.

Вимоги щодо гарантій непорушності права власності, визначені Основним Законом України корелюються з положеннями статі 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якою визначено, що кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (п. 52 рішення у справі «АГОСІ проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. The United Kingdom).

У іншій справі Європейського суду з прав людини «Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy,) заявники скаржилася на контроль за використанням власності у зв`язку з провадженням кримінального розслідування. Суд не знайшовши у цьому випадку порушення статі 1 протоколу № 1 Конвенції та відзначив порушення у тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (пункт 35 вказаного рішення).

Тобто, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними меті їх застосування та відповідати правомірному втручанню держави у таке право у виключних випадках.

Слідчий суддя зауважує, що у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає малолітня дитина ОСОБА_5 , особа з інвалідністю з дитинства, що підтверджується відповідним витягом з Реєстру територіальної громади, а отже суд повинен враховувати права та інтереси такої дитини.

Під час розгляду заяви встанволено, що іншого місця проживання у заявниці, її доньки та малолітнього онука наразі не має.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частинами 1 та 2 статті 16 Конвенції про права дитини передбачено, що Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Крім того, чинним законодавством передбачено, що якщо міжнародні норми суперечать нормам національного законодавства вони мають преюдиційне значення.

Абзацом 2 частини 1 статті 174 КПК України передбачено, що арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя зауважує, що обставини, з`ясовані під час розгляду клопотання про накладення арешту і перегляду в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, не враховували нових обставин, про які повідомила скаржник в аспекті саме права користування квартирою.

Отже, з урахуванням зазначених істотних обставин суд вважає, що клопотання є обґрунтованим.

Дотримуючись балансу правомірного втручання у право власності та забезпеченням дієвості кримінального провадження, а також з урахуванням прав та інтересів малолітньої дитини ОСОБА_5 , особи з інвалідністю з дитинства, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання у частині скасування ухвали слідчого судді щодо заборони саме користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,

Керуючись статтями 2, 7, 24, 41, 170, 174, 309, 372, 395, 532 КПК України, слідчий суддя -

.

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити клопотання.

Частково скасувати арешт квартири АДРЕСА_3 , накладений ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 3 квітня 2025 року (номер провадження №1-кс/756/731/25, справа №756/3737/25), зокрема, у частині користування.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ ОСОБА_1