КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/306/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 404/6535/19 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія 126 ч.1 (107 ч.1)
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

адвокатки ОСОБА_8 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.02.2025, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, працює електромонтером станційного устаткування ПАТ «Укртелеком», із середньою-спеціальною освітою, одруженого, на утриманні малолітня дитина, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 126 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 49 КК України звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалено цивільний позов задовольнити частково і стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим за вчинення умисного завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

Кримінальне правопорушення вчинене при наступних обставинах.

ОСОБА_7 , 14.06.2019 року приблизно о 19 годині 00 хвилин, перебував на дитячому майданчику неподалік приміщення Поліклінічного відділення №5 за адресою: м. Кропивницький, вул. Космонавта Попова, буд. 9Б, де в цей час знаходився неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 разом із неповнолітніми ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

В цей час між ОСОБА_7 та неповнолітнім ОСОБА_10 виник словесний конфлікт. В ході словесного конфлікту у ОСОБА_7 виник умисел на завдання неповнолітньому ОСОБА_10 удару, який завдасть фізичного болю.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно та цілеспрямовано ОСОБА_7 наблизившись спереду до потерпілого ОСОБА_10 наніс йому один удар кулаком правої руки в область живота останнього, чим завдав неповнолітньому ОСОБА_10 фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

В апеляційних скаргах особи, які їх подали, висувають такі вимоги.

Прокурор у кримінальному провадженні просить змінити вирок суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність: визнати ОСОБА_7 винуватим за ч. 1 ст. 126 КК України, на підставі ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 49 КК України звільнити його від покарання.

Вказує, що у відповідності до положень ст. ст. 49, 74 КК України, звільнення від покарання означає звільнення не від конкретного покарання, а взагалі від його призначення як виду примусових заходів.

Тобто, суд, ухвалюючи вирок, мав визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, звільнити від покарання, але без визначення виду і розміру покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати, справу закрити, також скасувати штраф та скасувати цивільний позов.

Вказує, що цивільний позов не належить до кримінальної справи за 14.05.2019, а подавався і належить до кримінальної справи за 15.06.2019.

Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов, не заслухав обох сторін, прийняв рішення самовільно, визначив відшкодування у 10 000 гривень, не вказавши, з чого виходив та чим керувався, принцип справедливості та розумності відсутній.

Законним представником від імені потерпілого подано заяву і довідку з лікарні про нанесення тілесних ушкоджень, але тілесні ушкодження не підтверджуються медичною документацією та висновком експерта №367, потерпілий повідомляв про удар у ліве підребер`я, а свідки на слідчому експерименті вказували про удар у сонячне сплетіння. Потім потерпіла сторона змінила обвинувачення на удар, який не спричинив шкоди, і що цей конфлікт стався 15.06.2019.

Обвинувачений переконаний, що потерпіла сторона два роки звинувачувала його у злочині, якого не існувало, і який не внесений до жодного реєстру.

Крім того, вказує, що докази суду - не відповідають дослідженим матеріалам та дійсності. Згідно із Наказом МОЗ України, в журналі відмови від госпіталізації має фіксуватись день, час звернення, у випадках, що мають кримінальний характер, а лікар має повідомити про інцидент поліцію, але 14.06.2019 лікарем таких записів не зроблено. Останній запис у такому журналі зроблений 14.02.2019.

Відповідно до висновку експерта №367, наявний у ОСОБА_10 забій передньої частини стінки в ділянці лівого підребер`я не підтверджений об`єктивними даними, а тому за ступенем тяжкості не оцінювався. Цим висновком не підтверджено наявності у потерпілого синців, ран, саден, а тому говорити про будь-які травматичні дії стосовно потерпілого - неможливо.

Довідка від 14.06.2019 з обласної лікарні, що надана представником потерпілого, - фіктивна.

Також суд посилається на протоколи проведення слідчих експериментів, підтвердити які неможливо: вони не підтверджені висновками експертів, не досліджувались експертом.

Вважає, що судом порушено вимоги ст. 415 КПК України при новому судовому розгляді.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку у дебатах сторони захисту (обвинуваченого ОСОБА_7 , адвокатку, яка здійснює його захист, ОСОБА_8 ), які висловились на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу і заперечив апеляційну скаргу захисту, вивчивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечує свою винуватість у вчиненні злочину, за який його засуджено.

Допитаний судом першої інстанції ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, не визнав.

Згідно із наданими суду першої інстанції показаннями: 15.06.2019, приблизно о 19 годині 00 хвилин, він не перебував на дитячому майданчику, ніяких конфліктів не виникало, і нікому удари не наносив.

Натомість 14.06.2019 потерпілий та свідки побили його сина ОСОБА_13 і тепер намагаються уникнути відповідальності, видумавши дане обвинувачення: саме з цією метою прокурором було змінено дату 15.06.2019 на 14.06.2019.

Вказує, що 14.06.2019 він був біля будинку. На дитячому майданчику було чимало людей, але ніяких конфліктів в той час не було, він не наносив удари потерпілому. Показання потерпілого не відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті в частині можливості отримання тілесних ушкоджень, оскільки, закриваючись від удару рукою, потерпілий мав би отримати синець на руці, якого виявлено не було.

Однак, колегія суддів вважає, що доведеність вини ОСОБА_7 знайшла своє підтвердження сукупністю доказів у даному кримінальному провадженні, належно, повно та об`єктивно досліджених судом першої інстанції.

Не зважаючи на визнання своєї винуватості ОСОБА_7 , доведеність вини підтверджена такими доказами.

Як встановлено показаннями неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , наданими ним в судовому засіданні суду першої інстанції, в червні 2019 року ОСОБА_7 вийшов з дому на дитячий майданчик і вдарив його в живіт кулаком.

До цього він ОСОБА_7 знав, він був батьком його однокласника, якого звати ОСОБА_13 . Однокласник показав на ОСОБА_10 пальцем, ніби останній образив його, і ОСОБА_7 підійшов та вдарив його.

Коли з`ясувалося, що він не винен в цій ситуації, обвинувачений сказав: «Вибач».

Крім того, неповнолітній потерпілий зазначив, що після удару лежав на землі 20 хв., оскільки болів живіт.

Потерпілому відомо, що конфлікт виник між ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , оскільки останній кинув пісок в обличчя ОСОБА_14.

Згідно із наданими в ході судового слідства суду першої інстанції показаннями законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 (матері), того вечора вона зателефонувала сину і останній повідомив, що його вдарив батько ОСОБА_13 . Коли прийшов син додому то на животі в нього був червоний слід.

Вона відвезла дитину в лікарню, після чого викликала поліцію. Уже з поліцією вона піднялась до ОСОБА_7 . Після чого поліція його запитала, чи бив він ОСОБА_10 , на що останній відповів, що так ударив, але не сильно. Пізніше він почав все заперечувати.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_12 , наданих ним в судовому засіданні суду першої інстанції, - між сином обвинуваченого та ОСОБА_11 виник конфлікт, оскільки ОСОБА_11 вдарив чи штовхнув ОСОБА_13 . Після цього ОСОБА_13 пішов додому і повернувся з обвинуваченим, який підійшов до потерпілого, поклав руку на плече і наніс удар кулаком у живіт. Потерпілий жалівся, що у нього болів живіт.

Коли з`ясувалося, що конфлікт виник не з ОСОБА_10 , а з ОСОБА_11 , обвинувачений пішов до ОСОБА_11 , але останній втік.

Показаннями свідка ОСОБА_11 , наданими ним суду першої інстанції, встановлено: він спільно з ОСОБА_12 та ОСОБА_10 гралися на дитячому майданчику. Окрім того, на майданчику був ОСОБА_13 , який грався сам.

Через деякий час, ОСОБА_13 , з незрозумілих причин, кинув пісок йому в очі. Після чого він штовхнув ОСОБА_13 .

Через деякий час прийшов обвинувачений, і, оскільки ОСОБА_13 вказав на ОСОБА_10 як на винного, обвинувачений наніс йому удар в живіт.

Коли ОСОБА_13 вказав на нього (свідка), як на винуватця конфлікту, він втік.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення доводиться рядом письмових доказів матеріалів кримінального провадження у сукупності досліджених судом першої інстанції, які судом визнані допустимими й належними, як от:

-заявою ОСОБА_10 про кримінальне правопорушення від 14.06.2019 року, згідно з якою вона просила органи поліції притягнути до відповідальності ОСОБА_7 , оскільки він 14.06.2019 приблизно о 21.30 год. наніс удар її сину ОСОБА_10 у живіт /т.1 а.п.9/;

-копією заключення спеціаліста Кіровоградської дитячої обласної лікарні згідно якого у ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має місце: забій передньої частини стінки в ділянці лівого підребер`я, має місце гіперемія шкіри розміром 8.5 х 6 мм /т.1 а.п.17/;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 23.07.2019 року за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_11 , яким зафіксовано: в ході проведення слідчого експерименту свідок розповів про обставини вчинення злочину відносно потерпілого ОСОБА_10 /т.1 а.п.30-34/;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 23.07.2019 року за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_12 , яким зафіксовано, що в ході слідчого експерименту свідок розповів про обставини вчинення злочину відносно потерпілого ОСОБА_10 /т.1 а.п.41-45/;

-висновками судово-медичного експерта №367 від 26.07.2019 року, яким встановлено: в наданій медичній документації у ОСОБА_10 будь-яких тілесних ушкоджень у вигляді синців, саден, ран, переломів не описано. Виставлений діагноз забій м`яких тканин черевної стінки не підтверджений об`єктивними даними, тому при дачі висновку за ступенем тяжкості не оцінювався /т.1 а. п. 52/;

-копією журналу відмовлень від госпіталізації №4, згідно з яким ОСОБА_10 , 14.06.2019 року об 23.10 год. відмовився від госпіталізації до лікарні.

Отже, на підставі об`єктивно досліджених доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні умисного завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, доведена повністю і його діям дана правильна кваліфікація за ч. 1 ст. 126 КК України.

Винуватість ОСОБА_7 доведена сукупністю доказів у кримінальному провадженні, належно досліджених та оцінених судом першої інстанції, як показання неповнолітнього потерпілого та свідків, письмові матеріали кримінального провадження.

Потерпілому та свідкам роз`яснено обов`язок про необхідність давати правдиві показання.

Піддавати сумніву надані вказаними особами показання - відсутні; ці показання узгоджуються із іншими доказами у кримінальному провадженні.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу того, що тілесні ушкодження не підтверджуються медичною документацією та висновком експерта №367, яким встановлено, що наявний у ОСОБА_10 забій передньої частини стінки в ділянці лівого підребер`я не підтверджений об`єктивними даними, а тому за ступенем тяжкості не оцінювався; висновком не підтверджено наявності у потерпілого синців, ран, саден, а тому говорити про будь-які травматичні дії стосовно потерпілого - неможливо.

Вказані доводи обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки ст. 126 КК України передбачає відповідальність за вчинення умисного завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Об`єктивна сторона цього злочину характеризується завданням удару, побоїв або вчиненням інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Під ударом при кваліфікації дій за вказаною статтею закону України про кримінальну відповідальність слід розуміти одноразовий вплив тупим предметом на тіло людини, що заподіяв фізичний біль.

Передбачений у ст. 126 КК злочин не призводить до порушення анатомічної цілості тканин або нормального функціонування тканин чи органів тіла людини. За цією ознакою він відрізняється від тілесного ушкодження. В той же час він повинен обов`язково викликати фізичний біль.

Тобто, кваліфікація дій особи за цією статтею закону України про кримінальну відповідальність не передбачає настання наслідків для потерпілої особи у вигляді тілесних ушкоджень (синців, ран, саден), а передбачає настання наслідків завдання удару у вигляді фізичного болю.

У конкретному випадку доказами к кримінальному провадженні встановлено, що обвинуваченим ОСОБА_7 неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 спричинено удар в область живота, внаслідок якого останній впав на землю, хвилин 20 лежав, жалівся на біль.

Заключення спеціаліста Кіровоградської дитячої обласної лікарні встановлює: у ОСОБА_10 є забій передньої черевної стінки в ділянці лівого підребер`я, має місце гіперемія шкіри.

Висновком судово-медичного експерта №367 від 26.07.2019 року встановлено: в наданій медичній документації ОСОБА_10 будь-яких тілесних ушкоджень у вигляді синців, саден, ран, переломів не описано.

Вказане підтверджує: внаслідок завданого неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 удару в область животу - тілесних ушкоджень не спричинено, але на момент звернення до лікаря у день події - внаслідок удару у живіть був наявний забій передньої черевної стінки, гіперемія шкіри, тобто забій в області животу, із почервонінням шкіри.

Отже, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 126 КК України - є правильною.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що потерпілий повідомляв про удар у ліве підребер`я, а свідки на слідчому експерименті вказували про удар у сонячне сплетіння, - розцінюються критично.

Неповнолітній потерпілий, а також і свідки надавали показань, відповідно до яких удар потерпілому обвинуваченим ОСОБА_7 спричинений в область живота. Вказане підтверджується письмовими доказами.

Також, обвинувачений зазначає, що згідно із Наказом МОЗ України, в журналі відмови від госпіталізації має фіксуватись день, час звернення, у випадках, що мають кримінальний характер, а лікар має повідомити про інцидент поліцію, але 14.06.2019 лікарем таких записів не зроблено, останній запис у такому журналі зроблений 14.02.2019; довідка від 14.06.2019 з обласної лікарні, що надана представником потерпілого, фіктивна.

Вказані твердження обвинуваченого є безпідставними і не ґрунтуються на доказах матеріалів справи.

Згідно із відповіддю генерального директора КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради» ОСОБА_15 від 25.07.2019, - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2, звертався на приймальне відділення даного медичного закладу, але госпіталізований не був, карта заведена не була.

Відповідно до копії Журналу №4 відмовлень від госпіталізації КНП «Обласна клінічна дитяча лікарня Кіровоградської обласної ради», - заведений 29 травня 2019 року - запис 1821 від 14.06.2019, 23 година 10 хвилин, свідчить про звернення ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2, до даного медичного закладу, діагноз лікаря приймального відділення: забій черевної стінки.

Заключення спеціаліста Кіровоградської дитячої обласної лікарні від 14.06.2019 встановлює: у ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2, є забій передньої черевної стінки в ділянці лівого підребер`я, має місце гіперемія шкіри.

Тобто, вказане свідчить, що неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 , 14.06.2019 звертався до медичного закладу, до приймального відділення, був оглянутий лікарем приймального відділення, який видав заключення із виявленим діагнозом. За станом свого здоров`я потерпілий вочевидь відмовився від госпіталізації та подальшого лікування у лікарні, отже картка хворого не була заведена лікарським закладом.

Щодо тверджень обвинуваченого, що у цьому випадку не було повідомлення лікаря про відмову від госпіталізації, у випадку звернення, що має кримінальний характер.

Наказом Міністерства охорони здоров`я та Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2016 р. № 612/679 «Про порядок обліку фактів звернення та доставлення до закладів охорони здоров`я осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру та інформування про такі випадки органів і підрозділів поліції» забезпечується невідкладне інформування органів і підрозділів поліції про всі факти звернення та доставлення до закладів охорони здоров`я осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру (вогнепальних, колотих, різаних, рубаних, забитих поранень).

Зважаючи на встановлені обставини кримінального провадження, вимоги вказаного підзаконного нормативно-правового акту не охоплюють даний випадок, крім того, як свідчать матеріали кримінального провадження, ОСОБА_10 про подію кримінального правопорушення поліцію повідомила 14.06.2019 о 22 годині 09 хвилин, а до лікарні потерпіла сторона звернулась о 23 годині 10 хвилин 14.06.2019 (а.п. 12, 55 том 1).

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу того, що суд посилається на протоколи проведення слідчих експериментів, але підтвердити їх неможливо, вони не підтверджені висновками експертів, не досліджувались експертом, - є необґрунтованими.

Мета, порядок та вимоги до проведення слідчого експерименту регулюються ст. 240 КПК України.

Згідно із ч. 1, ч. 6 ст. 240 КПК України: з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

У відповідності до ст. 84 КПК України, ч. 1. - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. ч. 2. - процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Як встановлює ч. 2 ст. 99 КПК України: До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: п. 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

У відповідності до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Таким чином, внаслідок проведення такої слідчої дії як слідчий експеримент, слідчим складено відповідний протокол, який є процесуальним документом, окремим джерелом доказів у даному кримінальному провадженні.

Такий доказ як протокол проведення слідчого експерименту оцінюється судом як окремо, так і у сукупності із іншими доказами у кримінальному провадженні, проте - не потребує підтвердження висновком експерта або проведення окремого експертного дослідження щодо нього.

Доводи обвинуваченого щодо зміни потерпілою стороною дати події кримінального правопорушення, зміни обвинувачення на удар, який не спричинив шкоди, - оцінені критично, і стали предметом аналогічної оцінки також суду першої інстанції.

З приводу означених доводів судом першої інстанції зазначено, що обвинувачений вказує на те, що події мали місце 14.06.2019 року, а не 15.06.2019 року, як було зазначено в першому обвинувальному акті, а тому подальша зміна обвинуваченням дати на 14.06.2009 року є фальсифікацією справи.

Однак, як слушно вказує суд першої інстанції, діючі норми КПК Україні надають право прокурору змінити обвинувачення, в тому числі, і в частині дати вчинення правопорушення, що прокурором і було зроблено. При цьому, обвинувачений ігнорує той факт, що законний представник звернувся до правоохоронних органів із заявою саме 14.06.2019 року, вказане саме по собі виключає можливість обвинувачувати ОСОБА_7 у вчиненні правопорушення 15.06.2019 року.

Відтак, доводи обвинуваченого свого підтвердження не знайшли.

Судом першої інстанції належно взято до уваги всі докази у даному кримінальному провадженні та надано їм повної та об`єктивної оцінки.

Щодо призначення судом першої інстанції покарання та дотримання вимог ст. ст. 65-67 КК України.

Згідно із ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах «Souring v. UK», «Shvydka v. Ukraine», «Tammer v. Estonia», - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання, достатньо врахував всі обставини: враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком; особу обвинуваченого, який на обліку нарколога не перебуває, на обліку психіатра не перебуває, звертався у 1996-1997 роках з приводу іпохондричного неврозу; позитивно характеризований по місцю роботи; не судимий; відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, обставину, яка обтяжу покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції визначив ОСОБА_7 майже мінімальне покарання (за видом покарання - мінімальне) у межах санкції частини статті обвинувачення.

Визначена міра покарання - не є надмірною або занадто суворою для ОСОБА_7 , а є достатньою і необхідною для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає таким принципам призначення покарання, - справедливість - як основна засада права, індивідуалізація покарання, - призначення покарання конкретній особі за конкретний злочин із урахуванням особливостей обставин справи та індивідуальних характеристик особи.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора в частині зміни вироку суду внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виявилось у неправильному звільненні ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом.

На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано.

За допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи ( ОСОБА_7 ) у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.

Як визначає п. 1) ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Згідно із ч. 5 ст. 74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили минули два роки, давність не була перервана чи обґрунтовано зупинена.

При цьому, судом першої інстанції зазначено, що на обговорення учасників судового провадження виносилося питання про закриття провадження за строками давності, однак, обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від закриття провадження з цих підстав, вказуючи на свою непричетність до інкримінованих діянь.

Тож, у даному випадку суд першої інстанції керувався тим, що у випадку заперечення обвинуваченого проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною, а також вимоги закриття справи за відсутністю в діях особи складу злочину, або виправдання, суд повинен провести судовий розгляд справи в повному обсязі, за наявності відповідних підстав, визнати обвинуваченого винним у вчиненні конкретного кримінального правопорушення, постановивши обвинувальний вирок та призначивши винній особі покарання, і тільки після цього на підставі ст.49, ч. 5 ст.74 КК України, звільнити її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Слідуючи наведеному, суд першої інстанції провів судовий розгляд в повному обсязі, визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального проступку, інкримінованого йому обвинуваченням, ухвалив обвинувальний вирок, визначив покарання, після чого звільнив ОСОБА_7 від покарання за ч. 1 ст. 126 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Висновки суду першої інстанції по суті справи є правильними, ухвалене судом першої інстанції судове рішення є умотивованим, обґрунтованим, справедливим.

Зміна даного судового рішення в резолютивній частині щодо визнання ОСОБА_7 винуватим за ч. 1 ст. 126 КК України, та на підставі ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 49 КК України звільнення його від покарання, але без призначення виду примусових заходів, - жодним чином не впливає на правильність ухваленого рішення, не спричиняє жодних правових наслідків для жодної сторони даного кримінального провадження, позаяк ОСОБА_7 визнається винуватим за вчинення кримінального проступку, та, як за наявності визначеного виду примусових заходів, так і за відсутності таких - звільняється від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Тобто, вказане не є такою істотною обставиною або таким неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що у конкретному випадку має беззаперечним наслідком зміни судового рішення для приведення його у відповідність із законом.

Щодо вирішення судом цивільного позову.

Обвинувачений ОСОБА_7 вказує, що судом першої інстанції неправильно вирішений цивільний позов, вирішуючи цивільний позов, суд не заслухав обох сторін, прийняв рішення самовільно, визначив відшкодування у 10 000 гривень, не вказавши, з чого виходив та чим керувався.

Глава 9 Кримінального процесуального кодексу України регламентує Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов, виплата винагороди викривачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як встановлює ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду регламентовані ст. 1167 ЦК України, зокрема, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 9 - Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Потерпілою стороною - законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 у даному кримінальному провадженні подано цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 , в якому вона просить стягнути з обвинуваченого на користь неповнолітнього потерпілого моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень.

Завдана внаслідок кримінального правопорушення моральна шкода неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 виявилась у наступному: спричинення неповнолітньому самого факту побиття, внаслідок чого він відчуває стривоженість, дискомфорт, нервові переживання, внаслідок того, що дитина ОСОБА_10 є неповнолітньою особо, вказана ситуація дуже вплинула на нього, - він боїться виходити на вулицю, переймається, що вказана подія може статися знову, оскільки подія відбулась по місцю його проживання, у дворі, окремо зазначає, що кримінальне правопорушення стосовно неповнолітнього потерпілого вчинено на очах інших неповнолітніх ( ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), що також завдало потерпілому душевних переживань та страждань.

Судом першої інстанції ухвалено задовольнити позовні вимоги частково (10 000 гривень із заявлених позовом 20 000 гривень).

Керувався суд першої інстанції, як слідує із оскаржуваного обвинувального вироку, тим, що внаслідок протиправних дій потерпілому було спричинено моральні страждання, які полягали у відчутті болю, переживанні за свій стан здоров`я, при цьому, суд враховує той факт, що потерпілим змінено ім`я по-батькові.

Однак, виходячи з вимог розумності та справедливості суд прийшов до висновку, що до стягнення підлягає 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відтак, зважаючи на викладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, також беручи до уваги фінансовий стан обвинуваченого ОСОБА_7 , який є працездатною особою, офіційно працевлаштованою, із стабільним джерелом доходу, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції як належно умотивованими, на підставі належно досліджених обставин та доказів.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку при вирішенні цивільного позову. Стягнений розмір моральної шкоди, з огляду на встановлені обставини та наведене вище - не є непомірним, несправедливим або занадто великим.

Крім того, як встановлено, судом з`ясовано думку як обвинуваченого ОСОБА_7 щодо цивільного позову (який повністю його не визнав), так і думку потерпілої сторони (яка підтримала поданий цивільний позов у повному обсязі).

Отже, обставини, на які вказує обвинувачений ОСОБА_7 в поданій ним апеляційній скарзі, судом оцінені, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

За таких обставин, оскільки вимоги апеляційних скарг судом апеляційної інстанції залишаються без задоволення, то оскаржуваний вирок суду першої інстанції слід залишити без змін як законний та обґрунтований.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.02.2025 стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4