ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1296/25 Справа № 201/6934/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування № 0000049 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Соборного районного суду м. Дніпра від 11 червня 2025 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Соборного районного суду м.Дніпра від 11 червня 2025 року було задоволено клопотання старшого слідчого СВ ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Правобережної окружної прокуратури м.Дніпра ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000049 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 362, ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Накладено арешт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000049 від 18.06.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.1 ст. 362, ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, у вигляді заборони на користування та розпорядження на тимчасово вилучене 03.06.2025 в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 майно, а саме:

- 1 телефон (Galaxy S21 Ultra 5G, Модель: SM-G998B/DS IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з двома сім картами НОМЕР_3 та НОМЕР_4 );

- 1 планшет (Galaxy Tab S9FE, модель: SM-X510) у червоному чохлі;

- 1 ноутбук «Леново В580 s/n WB08683981;

- Грошові кошти 23 370 грн (18 купюр по 1000 гривень, 8 купюр по 500 гривень, 4 купюри по 200 гривень, 4 купюри по 100 гривень, 3 купюри по 50 гривень, 1 купюра в 20 гривень), 3216 доларів (27 купюр по 100 доларів США, 6 купюр по 50 доларів США, 7 купюр по 20 доларів США, 5 купюр по 10 доларів США, 5 купюр по 5 доларів США, 1 купюра в 1 долар США), 40 євро (2 купюри по 20 євро),

- 3 банківські картки ПриватБанк ( НОМЕР_5 , НОМЕР_6 та Монобанк № НОМЕР_7 ;

- Документи (паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 № НОМЕР_8 , свідоцтво про смерть на території рф ОСОБА_11 , копія паспорту на ім`я ОСОБА_12 ).

Слідчий суддя зазначив, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Тому, вилучені в ході проведеного обшуку предмети можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу слідчого судді в скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого в частині накладення арешту на грошові кошти та повернути їх власнику ОСОБА_13 .

Зазначає, що грошові кошти, які були вилучені під час обшуку, належать на праві приватної власності ОСОБА_13 , як власнику нерухомого майна, де проводився обшук, що підтверджується відповідними документами та не є власністю підозрюваної ОСОБА_8 ..

За цих обставин суд не може визнати грошові кошти знаряддям злочину або доходом від незаконної діяльності та накласти на них арешт - ці грошові кошти не були використані в результаті НСРД, не використовувались у контрольній закупівлі, не мають на собі спеціально нанесених позначок, не видавались для здійснення операцій з контрольних закупівель.

У судовому засіданні сторона обвинувачення в особі прокурора ОСОБА_6 погодилась на те, що власник житла, де проводився обшук є ОСОБА_13 , яка є ФОП та головою ОСББ, та ці кошти належать їй, але клопотання все одно підтримав у повному обсязі.

На підтвердження доводів сторони захисту до суду були надані підтверджуючі документи з банківської установи, за якими ОСОБА_13 знімала грошові кошти у банкоматі та касі банківської установи, здійснювала валютно-обмінні операції з покупки доларів США.

За цих обставин речові докази, а саме: Грошові кошти ( 23 370 грн ( 18 купюр по 1000 гривень, 8 купюр по 500 гривень, 4 купюри по 200 гривень, 4 купюри по 100 гривень, 3 купюри по 50 гривень, 1 купюра в 20 гривень), 3216 доларів (27 купюр по 100 доларів США, 6 купюр по 50 доларів США, 7 купюр по 20 доларів США, 5 купюр по 10 доларів США, 5 купюр по 5 доларів США, 1 купюра в 1 долар США), 40 євро ( 2 купюри по 20 євро) не можуть вважатися знаряддями злочину та клопотання про арешт майна повинно судом було задоволено частково.

Стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів приналежності вказаних грошових коштів підозрюваній, всі доводи у клопотанні є тільки припущенням, не відповідають стандарту доведення поза розумним сумнівом.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги по суті порушеного питання, колегія суддів зважає на те, що відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні СВ ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000049 від 18.06.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч.1 ст. 362, ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

03 червня 2025 року слідчим відділу поліції №2 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області на підставі ухвали слідчого судді було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого було виявлено та вилучено:1 телефон (Galaxy S21 Ultra 5G, Модель: SM-G998B/DS IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з двома сім картами НОМЕР_3 та НОМЕР_4 ); 1 планшет (Galaxy Tab S9FE, модель: SM-X510) у червоному чохлі;1 ноутбук «Леново В580 s/n WB08683981; грошові кошти ( 23 370 грн ( 18 купюр по 1000 гривень, 8 купюр по 500 гривень, 4 купюри по 200 гривень, 4 купюри по 100 гривень, 3 купюри по 50 гривень, 1 купюра в 20 гривень), 3216 доларів (27 купюр по 100 доларів США, 6 купюр по 50 доларів США, 7 купюр по 20 доларів США, 5 купюр по 10 доларів США, 5 купюр по 5 доларів США, 1 купюра в 1 долар США), 40 євро ( 2 купюри по 20 євро), 3 банківські картки ПриватБанк ( НОМЕР_5 , НОМЕР_6 та Монобанк №619376; документи (паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 № НОМЕР_8 , свідоцтво про смерть на території рф ОСОБА_11 , копія паспорту на ім`я ОСОБА_12 ).

Постановою старшого слідчого СВ ВП №2 ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 від 03.06.2025 року вищевказане майно було визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000049 від 18.06.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч.1 ст. 362, ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

На думку колегії суддів, під час постановлення оскаржуваного рішення слідчий суддя мав достатні відомості про те, що вилучене під час обшуку майно могло бути безпосередньо використане та зберегло на собі сліди вчинення злочину.

Суд апеляційної інстанції зважає на те, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проводиться за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, тобто корисливого злочину, спрямованого на заволодіння грошовими коштами потерпілих, та на даному етапі розслідування не можна виключати того, що вилучені кошти могли бути отримані в результаті протиправних дій.

Апеляційні доводи щодо законності походження та належності саме ОСОБА_13 вилучених грошових коштів, не є переконливими, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що остання офіційно працевлаштована, отримує легальний дохід. Крім того джерело походження цих коштів не встановлено, як і не має даних про те, на яких підставах в квартирі АДРЕСА_2 знаходились грошові кошти ОСОБА_13 , через що достеменно стверджувати про доведеність легальності вилучених коштів на даний час є неможливим.

У зв`язку з вищенаведеним, апеляційний суд вважає, що питання джерела та добросовісності набуття вилучених грошових коштів, аналіз інформації, що міститься на вилучених мобільних телефонах та іншому майні, наразі є предметом досудового розслідування, сприяти якому і має накладення на них арешту.

Отже вказане майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України та є речовими доказами у кримінальному провадженні. Таким чином, слідчий суддя надав їм належну оцінку і прийняв законне та обґрунтоване рішення про арешт у такому статусі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_13 не має жодного відношення до вчинення кримінального провадження, не пред`явлено їй обґрунтовану підозру, не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, не є цивільним відповідачем, не відповідають вимогам ч. 3 ст. 170 КПК України, оскільки арешт майна з метою збереження речового доказу накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Задовольнивши клопотання слідчого з посиланням на зміст ст. 170 КПК України слідчий суддя врахував, що в ньому йдеться не про арешт майна підозрюваного, а арешт майна, передбачений ч. 2 ст. 170 КПК України, що здійснюється для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні.

Відповідно до порядку, передбаченого ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винності чи не винності в скоєнні кримінальних правопорушень, вірності кваліфікації, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Аналізуючи встановлені вище обставини, колегія суддів приходить до переконання, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права осіб, які володіють, користуються і можуть розпоряджатись певним майном, враховуючи їх приватні чи суспільні інтереси.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що слідчий суддя обґрунтовано, з дотриманням вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, у зв`язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Соборного районного суду м. Дніпра від 11 червня 2025 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4