Справа № 650/4691/24
провадження № 1-кп/650/151/25
ВИРОК

іменем України

10 липня 2025 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

із секретарем ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Олександрівка в спеціальному судовому провадженні кримінальне провадження № 0000386 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Донецька, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 111-1 КК України,

встановив:

Згідно із Конституцією України Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (далі рф) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

У порушення вимог п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) президент, а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил рф (далі зс рф) на територію України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, рф та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) (далі - Резолюція 3314), серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав закріплені у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року, який визнається рф та Україною.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішується питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території.

22 лютого 2022 року президент рф направив до Ради Федерації звернення про використання збройних сил рф за межами рф, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року приблизно о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати повномасштабну військову агресію проти України.

У подальшому, збройні сили рф, які діяли за наказом керівництва рф і зс рф, вторглись на територію Україну шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію Україну через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією при цьому нанесли ракетно-бомбові удари по військовим і цивільним об`єктам України, а також ввели на територію суверенної держави війська країни-агресора.

Таким чином, дії рф проти України підпадають під всі пункти, передбачені ст. 3 Резолюції 3314, а тому такі дії слід кваліфікувати саме як акт агресії рф проти України.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому неодноразово продовжено, востаннє Указом Президента України від 23.07.2024 № 3891-ІХ продовжено дію воєнного стану до 09.11.2024.

Законом України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» російська федерація визнана державою - терористом (державою - агресором).

Відповідно до ст. 42 Положення про закони і звичаї війни на суходолі IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, ратифікованої Україною 24.08.1991, територія визнається окупованою якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника. Окупація поширюється лише на ту територію, де така влада встановлена і здатна виконувати свої функції.

Відповідно до п. 7 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації.

У період з 24.02.2022 до 11.11.2022 місто Херсон Херсонської області було захоплено військовослужбовцями збройних сил російської федерації і знаходилось під тимчасовою окупацією держави-агресора, що визначено Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025.

При цьому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не раніше 24.02.2022 представниками російської федерації, всупереч законного порядку, установленого Конституцією України, Законом України «Про місцеві державні адміністрації», та іншими діючими нормативно-правовими актами, на тимчасово окупованій території м. Херсона цілеспрямовано створено підпорядковану, керовану та фінансовану російською федерацією окупаційну адміністрацію т.зв. «Військово-цивільну адміністрацію Херсонської області», функціонально відповідальну за управління тимчасово окупованою територією України з метою подальшої інтеграції та незаконного включення захопленої частини суверенної держави Україна до складу російської федерації.

З метою утримання адміністративно-політичного контролю на захопленій військовим шляхом території та реалізації узурпованих владних повноважень представниками держави-агресора рф, відповідно до указу т.зв. «Голови військово-цивільної адміністрації Херсонської області» від 12.05.2022 № 018-р «Про структуру органів виконавчої влади» у структурі органів виконавчої влади окупаційної адміністрації м. Херсона утворено «Департамент охорони здоров`я Херсонської області».

Відповідно до розпорядження від 08.06.2022 № 077-р т.зв. військово цивільної адміністрації Херсонської області «Про реорганізацію державних закладів охорони здоров`я Херсонської області» з метою забезпечення ефективного виконання задач, покладених на «Департамент охорони здоров`я Херсонської області», стабілізації і розвитку сфери охорони здоров`я лікувально-профілактичні заклади Херсонської області реорганізовано у державні бюджетні заклади охорони здоров`я Херсонської області.

Наказом від 25.07.2022 № 180 «Департаменту охорони здоров`я Херсонської області» затверджено Статут державного бюджетного закладу охорони здоров`я «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» (далі ДБЗОЗ «Херсонський обласний цент гігієни та епідеміології»).

Відповідно до положень Статуту ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» (далі Статут), з метою реалізації державної політики в сфері охорони здоров`я російської федерації ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» утворено шляхом реорганізації державної установи «Херсонський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України».

Статутом ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» також передбачено, що заклад у своїй діяльності керується актами «Військово цивільної адміністрації Херсонської області», законами і нормативно-правовими актами України в частині, які не суперечать актам «Військово-цивільної адміністрації Херсонської області», Положенню про Департамент охорони здоров`я Херсонської області, актам Департаменту охорони здоров`я та Статуту ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології». Тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про систему громадського здоров`я» на ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології», як правонаступника всіх прав та обов`язків ДЗ «Херсонський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» (п.п. 1.1 розділу 1 Статуту) покладено здійснення епідеміологічного нагляду.

Крім того, відповідно до п.п. 2.2.1 п. 2.2 розділу 2 Статуту вказана установа виконує повноваження із проведення санітарно-епідеміологічних обстежень, які за приписами ч. 3 ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» є різновидом заходів державного нагляду (контролю).

Підпунктом 2.2.5 пункту 2.2 розділу 2 Статуту передбачено, що ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» виконує повноваження із проведення експертиз та досліджень у рамках реалізації федерального державного нагляду у сфері захисту прав споживачів.

Таким чином, згідно із вимогами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» є установою, яка виконує властиві територіальним органам виконавчої влади функції із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності на тимчасово окупованій території Херсонської області.

Підпунктом 2.2.8.19 п. 2.2 розділу 2 Статуту ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» передбачено, що установа проводить санітарно-епідеміологічні експертизи, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адміністративні послуги» та Розпорядження Кабінету Міністрів України № 523-р від 16.05.2014 є адміністративною послугою. Отже, ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» є незаконно утвореною представниками держави-агресора на тимчасово окупованій території Херсона установою, яка є суб`єктом надання адміністративних послуг.

Згідно із п. 6 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» окупаційна адміністрація російської федерації сукупність державних органів і структур російської федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Таким чином, утворений наказами від 08.06.2022 № 077-р т.зв. «Військово цивільної адміністрації Херсонської області», від 25.07.2022 № 180 «Департаменту охорони здоров`я Херсонської області» ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» є незаконним органом влади, створеним на тимчасово окупованій території та окупаційною адміністрацією держави-агресора.

Відповідно до п. 4.9 розділу 4 Статуту ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» діяльність закладу на території Херсонської області здійснюється структурними підрозділами, зокрема Каланчацьким районним відділенням Скадовського міжрайонного відділу, розташованим у незаконно захопленому збройними силами рф приміщенні Каланчацького відділення ДУ «Херсонський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» за адресою: Херсонська область, смт Каланчак, вул. Комарова, буд. 7

При цьому, встановлено, що громадянка України ОСОБА_5 , достовірно знаючи про вищевказані обставини щодо збройної агресії російської федерації проти України, які є загальновідомим фактом, фактично проживаючи на території смт Каланчак, будучи достеменно проінформованою та розуміючи факт захоплення смт Каланчак та Херсонської області збройними силами російської федерації, усвідомлюючи, що суверенітет України поширюється на всю її територію, Україна є унітарною державою, а територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, будучи обізнаною про те, що смт Каланчак та Херсонська область є невід`ємною складовою частиною України, що порядок утворення органів виконавчої влади та місцевого самоврядування регулюється виключно Конституцією України та законами України, у невстановлені досудовим розслідуванням місці та час, але не пізніше серпня 2022 року, вирішила зайняти керівну посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконному органі влади окупаційній адміністрації держави-агресора, утвореній на тимчасово окупованій території Херсонської області, а саме у Каланчацкому районному відділенні Скадовського міжрайонного відділу ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології».

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на добровільне зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, громадянка України ОСОБА_5 , діючи умисно, добровільно, з ідеологічних мотивів, прийняла пропозицію невстановлених досудовим розслідуванням представників держави-агресора та з серпня 2022 року зайняла посаду завідувача так званого Каланчацкого районного відділення Скадовського міжрайонного відділу ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології».

У якості керівника структурного підрозділу незаконного органу влади, а саме окупаційної адміністрації держави-агресора, утвореної на тимчасово окупованій території Херсонської області Каланчацкого районного відділення Скадовського міжрайонного відділу ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології» громадянка України ОСОБА_5 виконувала наступні організаційно-розпорядчі функції: організація та забезпечення функціонування структурного підрозділу, здійснення загального керівництва відділенням; розподіл посадових обов`язків між працівниками відділення; керівництво працівниками відділення і контроль їх діяльності; проведення заходів щодо підбору персоналу на заміщення вакантних посад; контроль виконання працівниками відділення вимог трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку тощо.

На судовому засіданні прокурор підтримав обвинувачення, вказав про доведеність вини обвинуваченої зібраними в ході досудового розслідування доказами, які були досліджені судом у відкритому судовому засіданні, а також показаннями свідків, та просив суд призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі строком на десять років з позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління і місцевого самоврядування та займатися діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг, строком на п`ятнадцять років та з конфіскацією всього належного їй майна. Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою залишити без змін. Строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту фактичного затримання. Судові витрати стягнути з обвинуваченої на користь держави.

Захисник у судовому засіданні просив ухвалити виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю добровільності дій ОСОБА_5 , зазначивши, що матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів того, що його підзахисна усвідомлено і добровільно погодилася на зайняття посади в незаконному органі влади, створеному окупаційною адміністрацією російської федерації, та що вона реалізовувала владні повноваження з власної ініціативи, а не під тиском обставин, пов`язаних із перебуванням на тимчасово окупованій території та наявною загрозою для життя і здоров`я.

Обвинувачена на судове засідання не з`явилася, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, відповідно до ухвали слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 вересня 2024 року у справі № 490/430/24 проведено у спеціальному порядку, а судовий розгляд справи здійснений у спеціальному судовому провадженні, за її відсутності, відповідно до ухвали Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 27 лютого 2025 року, у зв`язку з чим суд констатує, що як стороною обвинувачення в ході здійснення спеціального досудового розслідування, так і судом в ході здійснення спеціального судового провадження (in absentia), були здійснені всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченої на захист та доступ до правосуддя.

Так, участь захисника у даному кримінальному провадженні, залученого для здійснення захисту за призначенням, була забезпечена із самого початку кримінального переслідування обвинуваченої та здійснювалася до ухвалення вироку у справі. Захисник брав участь у кожній слідчій (розшуковій) дії, яка передбачала його обов`язкову участь, отримував усі процесуальні документи, що підлягали врученню обвинуваченій, брав участь у кожному судовому засіданні, в якому здійснювався розгляд справи по суті. Жодних зауважень, клопотань чи заперечень з цього приводу від захисника протягом здійснення кримінального провадження не надходило.

Впродовж усього судового розгляду справи інформація про відповідні процесуальні документи та повістки про виклик обвинуваченої до суду завчасно публікувалися у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України (газета «Урядовий кур`єр») та на офіційному веб-сайті суду, в порядку передбаченому абз. 6 частини третьої статті 323 КПК України, а також на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, у зв`язку з чим обвинувачена вважається належним чином ознайомленою з їх змістом.

Після постановлення ухвали про спеціальне судове провадження та до ухвалення вироку у справі обвинувачена до суду не з`являлася та не була до нього доставлена, що свідчило про відсутність підстав для переходу суду до судового розгляду згідно із загальними правилами, передбаченими КПК України.

З матеріалів справи суд також встановив, що обвинувачена мала підстави усвідомлювати, що проти неї розпочато кримінальне провадження, вона отримала чи мала би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мала можливість бути обізнаною із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачена мала право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку вона розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати захисника самостійно; в) бути судженою в її присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного нею захисника, бути повідомленою про це право і мати призначеного їй захисника безплатно для неї. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (напр., справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченої на захист та доступ до правосуддя.

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову обвинуваченої, яка повинна знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна. Ухилення обвинуваченої від правосуддя суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» пункту 3 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (частина третя статті 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинувачених була застосована належна правова процедура в контексті приписів статті 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Отже, зважаючи на виконання судом усіх передбачених наведеними положеннями кримінального процесуального законодавства вимог щодо проведення спеціального судового провадження, кримінальне провадження здійснено за відсутності обвинуваченої, а обставини причетності останньої до інкримінованого їй кримінального правопорушення, перевірені у відкритому судовому засіданні, із дотриманням засад кримінального провадження та за активної участі захисника.

Вина обвинуваченої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується такими наданими стороною обвинувачення та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000386 від 09 вересня 2024 року, було розпочато кримінальне провадження за фактом можливої причетності громадянки України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України. Згідно з фабулою провадження, ОСОБА_5 та інші особи обійняли посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Херсонської області. Зокрема, ОСОБА_5 обійняла посаду так званої «заведующего Каланчацкого отделения Скадовського мерайонного отдела».

Відповідно до протоколу огляду від 19 січня 2024 року, слідчим в ОВС СВ УСБУ в Херсонській області майором юстиції ОСОБА_6 , на підставі положень ст. 615 КПК України, без участі понятих, у присутності генерального директора ДУ «Херсонський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» ОСОБА_7 та старшого оперуповноваженого ГВКР УСБУ в Херсонській області ОСОБА_8 , здійснено огляд приміщення службового кабінету № 1, розташованого в адміністративній будівлі за адресою: м. Херсон, вул. Професора Уварова, буд. 3.

Огляд проводився з метою з`ясування обставин, що мають значення для досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000009 від 04.01.2024, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України. Під час огляду було вилучено низку документальних матеріалів, які підтверджують фактичну діяльність так званого «ГБУЗ Херсонский областной центр гигиены и эпидемиологии», створеного окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території Херсонської області.

Серед вилученого: накази та кадрові документи щодо призначення осіб на керівні посади, штатні розписи, відомості на виплату заробітної плати та матеріальної допомоги, списки працівників із зазначенням їх персональних даних, копії установчих документів (статути, устави, реєстри), документи банківських операцій, службові записки, заяви про прийняття на роботу, посадові інструкції, табелі обліку робочого часу, жорсткі диски з написами, що можуть свідчити про облік кадрової документації.

Також встановлено факти підписання документів посадовими особами так званого «центру», серед яких ОСОБА_5 «завідувачка Каланчацького районного відділення Скадовського міжрайонного відділу», ОСОБА_9 «завідувачка відділу кадрового забезпечення», ОСОБА_10 «заступник головного лікаря з адміністративно-господарської частини», ОСОБА_11 «завідувачка Скадовського міжрайонного відділу», ОСОБА_12 «завідувачка Білозерського відділення».

Відповідно до протоколу огляду від 05 квітня 2024 року, складеного старшим оперуповноваженим 2-го відділу ГВКР УСБУ в Херсонській області капітаном ОСОБА_13 , у ході здійснення огляду документальних матеріалів та предметів, вилучених 19.01.2024 року з приміщення службового кабінету №1 ДУ «Херсонський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України», було зафіксовано значну кількість доказів, що свідчать про створення та функціонування так званого «Государственного бюджетного учреждения здравоохранения "Херсонский областной центр гигиены и эпидемиологии"» відповідно до розпоряджень окупаційної адміністрації.

Зокрема, серед вилученого встановлено: Статутні документи, затверджені окупаційною адміністрацією (у т.ч. з печатками та підписами посадових осіб); Накази про призначення керівництва закладу (у т.ч. ОСОБА_14 ); Документи щодо відкриття рахунків у банківських установах держави-агресора; Відомості щодо грошових виплат працівникам у російських рублях; Трудові договори, заяви про прийняття на роботу, штатні розписи, табелі обліку робочого часу, кадрові картки тощо; Списки працівників із зазначенням прізвищ, посад, паспортних даних, сум отриманих коштів; Інструкції та документи щодо правового статусу, підпорядкованості та повноважень "установи" в системі окупаційної адміністрації.

Відповідно до висновку експерта від 07.08.2024 № СЕ-19/122-24/3831-ПЧ, складеного у межах кримінального провадження № 0000009 від 04.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 , проставлений у колонці «Подпись» у рядку «2 Заведующая Каланчацким отделением Скадовского межрайонного отдела ОСОБА_15 » документа під назвою «Ведомость на выплату материальной помощи Скадовского межрайонного отдела ГБУЗ «Херсонский областной центр гигиены и эпидемиологии», виконано безпосередньо самою ОСОБА_5 . Зазначений висновок ґрунтується на порівнянні наданого документа з вільними зразками підпису ОСОБА_5 , що містяться в кадрових документах, заявах та інших матеріалах, і виконаний на підставі положень Методики судово-почеркознавчої експертизи, затвердженої ДНДЕКЦ МВС України. Вартість експертизи склала 6058,24 грн.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 31 липня 2024 року, разом з Додатком № 1 із фототаблицею № 1, Довідкою до фототаблиці та відеозаписом проведення вказаної слідчої дії, свідок ОСОБА_16 серед осіб, представлених для впізнання на фотознімках, впізнала ОСОБА_5 як особу, яка працювала працівником відділення (Садове) Каланчацького, який діяв в складі Скадовського районного відділу.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 14 серпня 2024 року, разом з Додатком № 1 із фототаблицею № 1, Довідкою до фототаблиці та відеозаписом проведення вказаної слідчої дії, свідок ОСОБА_17 серед осіб, представлених для впізнання на фотознімках, впізнала ОСОБА_5 як особу, яка була її колегою, а саме лікарем із загальної гігієни.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 04 вересня 2024 року, разом з Додатком № 1 із фототаблицею № 1, Довідкою до фототаблиці та відеозаписом проведення вказаної слідчої дії, свідок ОСОБА_9 серед осіб, представлених для впізнання на фотознімках, впізнала ОСОБА_5 яка працювала в Каланчацькому відділенні Скадовського відділу т.зв. «ГБУЗ» створеного окупаційною владою.

Під час дослідження вказаних доказів жодна із сторін не заявила про недотримання норм чинного кримінального процесуального законодавства при їх отриманні на стадії досудового розслідування, про їх недопустимість чи неналежність.

Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки, зі змісту показів яких вбачається причетність обвинуваченої до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.

На судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка з червня 2023 року обіймає посаду керівника Державної установи «Херсонський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України», пояснила, що їй відомо про створення під час тимчасової окупації м. Херсон так званого «Государственного бюджетного учреждения здравоохранения Херсонский областной центр гигиены и эпидемиологии». Це утворення функціонувало на базі вказаного державного закладу охорони здоров`я України та підпорядковувалося так званому «Департаменту здравоохранения Херсонской области», який було сформовано окупаційною владою. Спочатку обов`язки головного лікаря виконував ОСОБА_18 , який на той час очолював українську установу, а згодом ОСОБА_19 , якого ОСОБА_20 привів і, за її словами, мав намір призначити на іншу керівну посаду.

Свідок повідомила, що за її інформацією працівники ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_21 співпрацювали з окупаційною владою та обіймали посади у незаконно створеному «Херсонському обласному центрі гігієни та епідеміології», виконуючи організаційно-розпорядчі функції.

Після призначення на посаду вона надала вказівку здійснити огляд усіх приміщень установи з метою виявлення документів, що залишилися після так званої «евакуації». У результаті було знайдено як паперові, так і електронні документи, у тому числі як оригінали, так і копії. Вона підтвердила, що може надати відповідні документи, зокрема ті, що підтверджують факт працевлаштування та звільнення зазначених осіб з державної установи.

Також свідок зазначила, що за даними бухгалтерського обліку ці особи отримували заробітну плату під час окупації. Вона назвала працівників, які можуть підтвердити факт їхнього працевлаштування зокрема, ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 .

Щодо місця перебування зазначених осіб свідок повідомила, що ОСОБА_11 та ОСОБА_5 перебувають на окупованій території (лівий берег), ОСОБА_9 і ОСОБА_21 у м. Херсон, а ОСОБА_12 , за наявною інформацією, виїхала до м. Одеси.

На судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що під час тимчасової окупації м. Херсон працювала в Державній установі «Центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України», приміщення якої було використано окупаційною владою для розміщення так званого «Государственного бюджетного учреждения здравоохранения Херсонский областной центр гигиены и эпидемиологии».

Свідок підтвердила, що знайома з ОСОБА_5 особисто лише нещодавно, але знала про неї ще з часів спільної роботи в обласній СЕС. Вона зазначила, що у 2022 році ОСОБА_26 приїжджала до м. Херсон із заявою про прийняття на роботу до незаконно створеного ГБУЗу і була призначена на посаду завідувачки Каланчацьким відділенням. Процедура працевлаштування відбувалась за погодженням із ОСОБА_27 , яка тоді очолювала Скадовське відділення, і, ймовірно, за участі ОСОБА_28 «головного лікаря» ГБУЗу.

ОСОБА_9 повідомила, що особисто не була присутня під час оформлення ОСОБА_5 на посаду, однак бачила вже готову заяву, завізовану керівництвом. Про інші документи або накази їй нічого невідомо. Також вона підтвердила, що ОСОБА_5 фактично виконувала обов`язки завідувачки Каланчацького відділення, а саме організовувала його діяльність. Точну кількість підлеглих їй осіб свідок не знає.

Стосовно діяльності ОСОБА_29 відділення у структурі ГБУЗ, свідок пояснила, що не мала достовірної інформації про конкретну роботу підрозділу. Вона не бачила жодних робочих планів і не знає, чи здійснювались лабораторні чи інші дослідження. Водночас підтвердила, що зарплату працівники, зокрема й ОСОБА_5 , отримували. Один раз вона особисто бачила, як ОСОБА_5 приїжджала разом із ОСОБА_27 , ймовірно, за грошовими коштами.

Також ОСОБА_9 повідомила, що для оформлення матеріальної допомоги, яка видавалась окупаційною владою, необхідно було надати копії паспорта та ідентифікаційного коду. Такі виплати, за її словами, здійснювались навіть тим особам, які не працювали, але надали відповідні документи. Виплата проводилася готівкою у кабінеті бухгалтера.

Свідок зазначила, що ОСОБА_5 не була присутня на колективних зборах у м. Херсон, принаймні їй про це невідомо. Також їй нічого не відомо про участь ОСОБА_5 у передачі матеріальних ресурсів або про наявність транспорту та водія у Каланчацькому відділенні.

Також, на судовому засіданні були досліджені показання свідків отримані не шляхом їх безпосереднього допиту судом під час судового засідання, а у порядку частини одинадцятої статті 615 КПК України, відповідно до якої показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

У вказаному порядку досліджені показання свідка ОСОБА_17 , яка була допитана під час досудового розслідування 14 серпня 2024 року, що підтверджується протоколом допиту свідка від цієї дати, а також змістом DVD-R диска, доданого до протоколу допиту, який був розпакований в присутності учасників справи та відтворений в залі суду.

Так, відповідно до результатів допиту свідка ОСОБА_17 , які зафіксовані за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації, встановлено, що вона 14 серпня 2024 року надала такі показання.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України вона перебувала у смт Каланчак до кінця серпня 2022 року. Працювала у Каланчакському відділенні ДУ «ХОЦКПХ МОЗ України» на посаді лаборанта з 1997 року до 2022 року включно. До її посадових обов`язків входили відбори проб, лабораторні дослідження харчових продуктів та води, виїзди з лікарем і фельдшером до дитсадків і шкіл.

Свідок заперечила свою участь у діяльності під час тимчасової окупації м. Херсона в так званому «Каланчацькому відділенні Скадовського міжрайонного відділу ДУ «ХОЦКПХ МОЗ України» під юрисдикцією окупаційної влади» та запевнила, що не працювала під контролем російської адміністрації.

Разом з тим, вона вказала, що знайома з ОСОБА_5 , яка працювала в тій самій установі ще з 1997 року, спочатку як фельдшер, а згодом очолювала лабораторний центр. Під час окупації ОСОБА_26 обійняла посаду в незаконному органі влади та фактично здійснювала керівництво лабораторним центром, організовувала роботу, контролювала підлеглих, підписувала документи, проводила розподіл обов`язків і виконувала адміністративно-господарські функції.

ОСОБА_17 також пояснила, що ОСОБА_26 закликала працівників залишитися працювати, мотивуючи це тим, що нова влада з рф буде платити зарплату, а також обіцяла працевлаштування за російським законодавством. Зі слів свідка, ОСОБА_26 пропонувала написати заяви, деякі працівники відмовились і були звільнені. Зокрема, ОСОБА_17 повідомила, що ОСОБА_26 проявляла лояльність до російської влади, підтримувала ідеї «русского мира», схвалювала дії путіна, а також виховувала дітей у відповідному дусі.

Свідок зазначила, що сама не підписувала жодних документів про співпрацю з окупаційною владою, відмовилась від такої пропозиції, а згодом виїхала з території України, перед тим видаливши всі фото з телефона, побоюючись наслідків.

Будь-яких зауважень, заперечень чи клопотань з приводу порядку відтворення відеозапису допиту вказаного свідка та його змісту від учасників справи не надійшло.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначений КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Таким чином, суд безсторонньо та неупереджено оцінивши надані стороною обвинувачення та стороною захисту докази, які є належними та допустимими, дійшов висновку, що підтверджені ними обставини виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований обвинуваченій злочин було вчинено і остання є винною у його вчиненні. Стороною обвинувачення, на переконання суду, поза розумним сумнівом доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації вказаного діяння.

Наявність в діях обвинуваченої прямого умислу на вчинення інкримінованого злочину, а саме на добровільне прийняття посади у незаконному органі влади, створеному окупаційною адміністрацією російської федерації, встановлені судом на підставі сукупності досліджених судом доказів, зокрема, тих, що підтверджують обставини, які свідчать про очевидне розуміння обвинуваченою факту окупації вказаної території, яка мала відкритий характер, факту незаконності створення та роботи окупаційних адміністрацій та підпорядкованих їм органів влади, яка діяла на відповідній території, необхідності вчинення особою активних дій, спрямованих на забезпечення діяльності незаконного органу влади, виконання функцій представницької та виконавчої влади від імені окупаційної адміністрації, покладення на неї у зв`язку з цим відповідних обов`язків та наділення повноваженнями, що не охоплювалися діючим в Україні законодавством, що призвело до фактичного виконання завдань окупаційної адміністрації держави-агресора, не прихованою співпрацею із представниками окупаційної влади від російської федерації, яка офіційно визнана країною-агресором не лише на території України, а й більшістю країн світу та міжнародними організаціями.

Крім того, обвинувачена на момент окупації смт. Каланчак Скадовського району та перед вчиненням злочину була місцевою мешканкою, тобто вона була обізнана щодо законної влади від України, яка діяла на відповідній території, а отже очевидно розуміла незаконність вчинених нею дій, які були спрямовані на створення ознак зовнішньої легітимності для громадян рф та забезпечення діяльності окупаційного органу влади, що в свою чергу передбачало чітке розуміння нею наслідків, які вони мали зумовити та правових процедур, які при цьому мали бути застосовані до таких осіб. Крім того, з боку офіційних представників України неодноразово через засоби масової інформації громадянам України, які залишились на тимчасово окупованій території, роз`яснювалось про те, що дії, спрямовані на співпрацю з окупаційною владою, тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Зазначене є беззаперечним свідченням невимушеної поведінки обвинуваченої, відсутності будь-якого примусу щодо неї, а відтак, і цілковитої добровільності її дій.

Крім того, як встановлено із пояснень свідків, обвинувачена ОСОБА_5 усвідомлювала факт збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території Херсонської області. Свідки, допитані у судовому засіданні, прямо вказували на те, що ОСОБА_5 виявляла лояльність до окупаційної адміністрації та її діяльності, підтримувала політику держави-агресора, а також відкрито демонструвала це серед колег.

Так, свідок ОСОБА_17 у ході допиту зазначила, що ОСОБА_5 закликала працівників залишитися працювати під контролем окупаційної адміністрації, пояснюючи, що за нової «влади» буде виплачуватись заробітна плата в рублях, і пропонувала написати заяви на працевлаштування відповідно до законодавства рф. Також свідок підтвердила, що ОСОБА_5 активно підтримувала «русский мир» та схвалювала дії президента рф, що свідчить про ідеологічну мотивацію її поведінки.

Свідок ОСОБА_9 також підтвердила, що ОСОБА_5 власноруч подала заяву про прийняття на роботу до незаконно створеної окупаційної установи ДБЗОЗ «Херсонський обласний центр гігієни та епідеміології». Зі слів свідка, обвинувачена фактично виконувала функції завідувачки Каланчацького відділення: організовувала діяльність структурного підрозділу, керувала персоналом, контролювала виконання обов`язків працівників та була залучена до управлінських процесів. Свідок особисто бачила ОСОБА_5 під час візитів до м. Херсон у справах підпорядкованого їй підрозділу.

Факт активного залучення ОСОБА_5 до діяльності незаконно створеного органу підтверджується також висновком судово-почеркознавчої експертизи, згідно з яким підпис у відомості на отримання матеріальної допомоги проставлено саме ОСОБА_5 . Це свідчить про її особисту участь у процесах функціонування окупаційного органу та отримання грошових коштів від окупаційної адміністрації.

Також, свідок ОСОБА_7 , яка очолює ДУ «Херсонський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України», вказала, що після звільнення Херсона були виявлені документи, які підтверджували працевлаштування ОСОБА_5 в структурі т.зв. ГБУЗ, що діяло за нормативними актами окупаційної адміністрації. У документах зазначались особисті дані обвинуваченої, її посада, посадові обов`язки та інформація щодо виплат.

Ураховуючи наведене, суд дійшов переконання, що дії ОСОБА_5 були не вимушеними, а результатом усвідомленого, добровільного вибору на користь співпраці з окупаційною владою. Обвинувачена не перебувала під прямим примусом чи загрозою застосування сили, не вчиняла дій із мотивів самозахисту або з метою збереження життя чи здоров`я, натомість добровільно погодилась виконувати функції в окупаційному органі та брала участь у його діяльності на постійній основі.

Таким чином, сукупність прямих свідчень, письмових доказів, висновків експертиз, а також відсутність будь-яких даних про примус чи загрозу обвинуваченій, вказує на добровільність її дій, що є ознакою прямого умислу на вчинення інкримінованого їй злочину.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження у межах, передбачених частиною першою статті 337 КПК України, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні наведені вище письмові докази у їх сукупності, надавши їм правову оцінку, відповідно до вимог статті 94 КПК України, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, взявши до уваги показання свідків, як тих, які були допитані безпосередньо під час судового засідання, так і тих, які були допитані під час досудового розслідування у порядку частини одинадцятої статті 615 КПК України, та відтворені в залі суду, які є послідовними, узгодженими між собою та іншими обставинами підтвердженими письмовими доказами, які, на думку суду, є належними та допустимими, не викликають сумнівів у їх достовірності, у зв`язку з чим їх слід покласти в основу обвинувального вироку, суд дійшов висновку, що на момент вчинення злочину територія смт. Каланчак Скадовського району Херсонської області була тимчасово окупованою, на ній було сформовано окупаційний орган влади, підконтрольний державі-агресору російській федерації, а обвинувачена, будучи громадянкою України та безсумнівно обізнаною про вказані обставини, добровільно вчинила вказані дії, які суд кваліфікує за частиною п`ятою статті 111-1 КК України, як колабораційна діяльність, а саме добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій покарання суд дійшов таких висновків.

Положеннями частин першої, другої статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до частини другої статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Пунктом 3 частини першої статті 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 12 КК України та санкції частини п`ятої статті 111-1 КК України встановлено, що інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення є тяжким злочином проти основ національної безпеки України, яке передбачає відповідальність у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Отже, при визначенні обвинуваченій виду та розміру покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер діяння, форму й ступінь вини, мотиви вчинення кримінального правопорушення, наслідки його вчинення, інші обставини, які впливають на покарання, а також дані про її особу, яка раніше не судима, на обліку у лікаря психіатра та у лікаря нарколога не перебуває, на момент окупації проживала в населеному пункті в якому і вчинила дії щодо сприяння функціонуванню окупаційного органу влади та виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, характеризується за місцем проживання посередньо, не притягувалася до кримінальної відповідальності.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 відповідно до статті 66 КК України, суд не встановив.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_5 суд, відповідно до пункту 11 частини першої статті 67 КК України, визнає вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Зважаючи на те, що обвинувачена, як громадянка України, вчинила тяжкий злочин проти основ національної безпеки України в період встановленого в Україні воєнного стану, який у зв`язку з цим становить підвищену суспільну небезпеку, наслідки якого виявились, зокрема, у сприянні своїми діями державі-агресору в утвердженні незаконної окупаційної влади на території України, що порушило незалежність, суверенітет, територіальну цілісність та конституційний лад України, а також враховуючи вчинення обвинуваченою вказаного злочину із корисливих мотивів, про що свідчить відсутність обставин, які б підтверджували перебування її у тяжкому матеріальному стані, інші обставини, які б об`єктивно давали б підстави для відповідних висновків, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої, її перевиховання та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень можливо досягти шляхом призначення їй основного покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк десять років, та додаткового покарання, у виді конфіскації всього майна, яке є її власністю, а також враховуючи, положення частини першої статті 55 КК України, висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду висловлені в постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 344/16025/18, правові позиції наведені в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду щодо застосування стаття 55 КК України, викладений у постанові від 04 вересня 2023 року у справі № 404/2081/22, обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління і місцевого самоврядування та займатися діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг строком на п`ятнадцять років, що за характером і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинене кримінального правопорушення.

Доводи захисника щодо недостатності наведених доказів для призначення обвинуваченій максимально суворого покарання суд відхиляє як безпідставні, оскільки обставини кримінального провадження та сукупність досліджених доказів беззаперечно вказують на наявність у діях обвинуваченої прямого умислу на добровільне співробітництво з окупаційною владою держави-агресора та активну участь у функціонуванні незаконних органів влади.

Суд бере до уваги, що злочин вчинено у період воєнного стану, в умовах збройної агресії проти України, що значно підвищує його суспільну небезпечність та вимагає суворої реакції держави. Обвинувачена своєю діяльністю фактично сприяла закріпленню та зміцненню влади окупаційної адміністрації на частині території України, тим самим підривала основи державного суверенітету, територіальної цілісності та конституційного ладу України. Будучи громадянкою України та місцевою мешканкою, вона обізнано й добровільно займала керівну посаду у незаконному органі влади та реалізовувала надані їй організаційно-розпорядчі, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки.

При цьому судом не встановлено жодних обставин, які б могли пом`якшити її відповідальність чи свідчили б про наявність тяжкого матеріального або іншого виняткового стану, який змусив би її діяти у спосіб, що порушує кримінальне законодавство. Навпаки, обвинувачена діяла свідомо, без примусу, проявляючи ініціативу та сприяючи діяльності окупаційної влади.

З огляду на викладене, суд вважає, що призначення покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк - десять років, з конфіскацією майна та позбавленням права обіймати посади в органах державної влади чи місцевого самоврядування строком на п`ятнадцять років, відповідає принципам справедливості та загальнонаціональному інтересу захисту безпеки держави, а також є необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як нею, так і іншими особами.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 вересня 2024 року у справі № 490/430/24 стосовно обвинуваченої, за її відсутності, було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без зазначення строку дії такої ухвали.

Зважаючи на обставини справи, призначене обвинуваченій покарання, яке пов`язане з позбавленням волі, а також відсутність останньої на проголошенні вироку, суд вважає за необхідне продовжити застосований запобіжний захід до набрання вироком законної сили, з метою забезпечення його виконання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений. Речові докази у справі відсутні. Арешти накладені не були.

Відповідно до частини другої статті 124 КПК України процесуальні витрати слід відшкодувати шляхом стягнення з обвинуваченої на користь держави документально підтверджених витрат на залучення експерта.

На підставі викладеного, керуючись статтями 373, 374 КПК України, Великоолександрівський районний суд Херсонської області, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 111-1 КК України, та призначити їй покарання у виді десяти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління і місцевого самоврядування та займатися діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг, строком на п`ятнадцять років та з конфіскацією усього належного їй на праві приватної власності майна.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою обраний стосовно ОСОБА_5 , залишити до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі обвинуваченій ОСОБА_5 , обраховувати з моменту її затримання в порядку виконання вироку суду.

Строк відбування покарання у виді позбавлення права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління і місцевого самоврядування та займатися діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати на проведення судової експертизи в сумі 6058,24 грн.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та захиснику, а інформацію про ухвалений вирок, опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями частини третьої статті 323 і статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ________________ ОСОБА_1