УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 455/845/24

провадження № 51-3160ск25

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчила касаційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 травня 2025 року і

встановила:

за вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 20 грудня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 травня 2025 року зазначений вирок суду залишений без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 , раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства щодо своєї співмешканки - ОСОБА_5 , із якою він спільно проживає, пов`язаний спільним побутом і має взаємні права та обов`язки, на вчиненому не зупинився, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і протягом 1 року вчинив ще 11 епізодів домашнього насильства відносно потерпілої, чим вчинив умисний злочин проти життя та здоров`я особи за обставин детально викладених у цьому вироку.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд, у порушення вимог статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), на спростування доводів апеляційної скарги прокурора не навів достатніх підстав залишення її без задоволення.

Мотиви Суду

Колегія суддів, розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи, які майже аналогічні викладеним у апеляційній скарзі прокурора та перевіривши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушеннь.

Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанцій дотримались.

Відповідно до принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, дані про особу винного, який раніше не судимий, його сімейний та матеріальний стан, зокрема, те, що він офіційно не працевлаштований, позитивно характеризується за місцем свого проживання, стан його здоров`я, зокрема те, що обвинувачений є працездатним (інвалідності не встановлено), під динамічним спостереженням у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Убачається, що судом враховано думку потерпілої ОСОБА_5 , яка у судовому засіданні місцевого суду зазначила, що з обвинуваченим примирилась та просила його суворо не карати. Також судом першої інстанції ураховано позицію прокурора, який у судовому засіданні місцевого суду просив призначити обвинуваченому покарання у виді громадських робіт.

Із оскаржуваної ухвали апеляційного суду висновується, що останній зважив на доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності істотних порушень вимог КПК України у рішенні суду першої інстанції, які полягають у тому, що суд не доручив органу пробації скласти досудову доповідь стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 та обґрунтовано зазначив, що положення КПК України не встановлюють для суду обов`язку у всіх випадках доручати органу пробації складати досудову доповідь на обвинувачену особу. З такими висновками погоджується колегія суддів.

Санкцією ст.126-1 КК України передбачено покарання у виді громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або пробаційного нагляду на строк до п`яти років, або обмеження волі на той самий строк, або позбавлення волі на строк до двох років.

Касаційний суд уважає, що ОСОБА_4 призначено покарання, яке відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Порушення вимог статей 50, 65 КК України при призначенні засудженому покарання Судом не встановлено.

У касаційній скарзі не наведено переконливих доводів на обґрунтування допущення судом таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 травня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3