Номер провадження: 11-кп/813/1780/25
Справа № 496/6396/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000207, внесеному до ЄРДР 22 липня 2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новопавлівка Каланчацького району Херсонської області, громадянина України, з неповною вищою освітою, розлученого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на 1 (один) рік, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Початок іспитового строку ОСОБА_9 визначено відраховувати з 17.03.2025 року.

Стягнуто з ОСОБА_9 (паспорт НОМЕР_1 , виданий 27.08.2018 року органом 6524, РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави витрати за проведення експертиз у розмірі 18932 грн.

Скасувано арешт, застосований ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 24 липня 2024 року на автомобіль марки «Ford Fusion», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та автомобіль марки «Nissan Almera», реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 21 липня 2024 року о 10 годині 45 хвилин ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Ford Fusion», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухався у крайній лівій смузі для руху дороги об`їзд міста Одеса зі сторони села Усатове Одеського району Одеської області у напрямку селища Котовського міста Одеси та мав намір виконати поворот ліворуч на регульованому світлофором перехресті вулиці Балтської та дороги в об`їзд міста Одеси. У цей час у зустрічному напрямку по крайній правій смузі для руху дороги в об`їзд міста Одеса в напрямку села Усатове Одеського району Одеської області рухався автомобіль марки «Nissan Almera», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_7 .

Під час проїзду регульованого перехрестя, водій ОСОБА_9 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не надав перевагу у русі транспортному засобу, що рухався у зустрічному напрямку прямо, розпочав маневр повороту ліворуч, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Nissan Almera», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався своєю смугою руху прямо.

При цьому ОСОБА_9 порушив вимоги п. 2.3 «б», 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 заподіяно наступне тілесне ушкодження: закритий перелом дуги 1-го шийного хребця без зміщення відламків та без ушкодження спинного мозку на рівні шийного відділу за ознакою небезпеки для життя, яке згідно п.п. 2.2.2. і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_10 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставин справи, вважає вирок незаконним в частині призначеного додаткового покарання, виходячи з наступного:

- ОСОБА_9 є внутрішньо переміщеною особою, у зв`язку з цим останній втратив постійне місце роботи та усе своє майно, яке залишилось на окупованій території. У свою чергу, наразі обвинувачений вимушений орендувати житло в Одеській області та утримати сім`ю, а єдиним джерелом заробітку для останнього є робота водієм у службі таксі;

- після ухвалення оскаржуваного вироку обвинувачений офіційно працевлаштувався у ТОВ «Наталі Енсар» на посаду водія;

- інкриміноване кримінальне правопорушення мало місце 21 липня 2024 року, а отже з часу події минув майже рік і протягом цього часу обвинувачений керував транспортним засобом та не вчинив за цей період іншого будь-якого протиправного діяння, що свідчить про можливість його виправлення без застосування додаткового покарання;

- ОСОБА_9 має загальний стаж керування транспортним засобом більше 20 років і за це час, до моменту вчинення даного кримінального правопорушення, яке характеризується необережне, ним не було вчинено жодної дорожньо-транспортної пригоди;

- судом не була врахована позиція потерпілого, який не наполягав на призначенні додаткового покарання.

На підставі наведеного, захисник просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, та виключити з вироку рішення про призначення додаткового покарання.

В іншій частині залишити вирок без змін.

Позиції учасників судового розгляду

Захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор, потерпілий та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суддоходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого та потерпілого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Зі змісту поданої апеляційної скарги убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкція кримінального правопорушення ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Призначаючи покарання обвинуваченомуОСОБА_9 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення - наслідки які настали для потерпілого ОСОБА_7 ; характеристику особи обвинуваченого - який до кримінальної відповідальності притягається вперше; обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, а також зважив на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік, із застосуванням положень ст.75 КК України до основного покарання. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення.

Санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надавала можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не було обов`язковим для суду.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання -позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

Обставин, які свідчать про відсутність необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, судом першої інстанції не встановлено, а доводи сторони захиступро незастосування судом першої інстанції індивідуального підходу при застосуванні додаткового покарання на увагу не заслуговують.

Оцінюючи доводи сторони захисту, колегією суддів враховуються обставини кримінального правопорушення, а саме те, щоОСОБА_9 достовірно усвідомлюючи те, що він як особа, яка використовує джерело підвищеної небезпеки автомобіль, зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не забезпечив безпеку дорожнього руху,допустивши злочинну самовпевненістьпри виконанні маневру повороту ліворуч, не надавши перевагу у русі потерпілому ОСОБА_7 у результаті чого допустив автомобілем під керуванням останнього, внаслідок зазначеного ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що порушення, які допустив ОСОБА_9 , пов`язані з очевидним для винного нехтуванням елементарних правил безпеки, які пов`язані зі зміною напрямку руху, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху.

Разом з тим, аналізуючи посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 , який напротязі року після вчинення ДТП не намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатися від пережитого. У свою чергу, потерпілий під час розгляду справи у суді першої інстанції залишив без розгляду позовну заяву про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, оскільки домовився з обвинуваченим про її відшкодування у добровільному порядку, однак, обвинувачений після ухвалення оскаржуваного вироку не здійснив будь-яких дій щодо компенсації. Вказане, у своїй сукупності, дає можливість дійти висновку про те, що обвинувачений не усвідомив протиправність своєї поведінки та не демонструє готовність понести заслужене покарання.

Апеляційний суд акцентує увагу, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_9 , зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху. Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів не вбачає порушень місцевим судом кримінального закону при призначенні ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Доводи сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений повністю визнав провину, щиро розкаявся, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, мають місце, проте вже були враховані судом першої інстанції при призначенні основного покарання із застосуванням інститут звільнення від відбування покарання, проте не є достатніми підставами для зміни призначеного покарання шляхом скасування додаткового покарання.

Оцінюючи твердження сторони захисту про те, що право керування транспортними засобами для обвинуваченого є критично важливим та єдиним джерелом заробітку, не можуть бути взяті до уваги, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є критично важливою.

Що стосується доводів про те, щосудом не була врахована позиція всіх учасників процесупри призначенні покарання, апеляційний суд зазначає, що позиція сторони обвинувачення та потерпілої сторони щодо виду та розміру покарання враховується судомпоруч з іншими обставинами кримінального провадження під час вирішення питання щодо покарання, однак не є визначальними.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання, яке є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга не містять у собі доказів щодо зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування або зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000207, внесеному до ЄРДР 22 липня 2024 року, щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст.286 КК України,- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4