ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2940/25 Справа № 331/4934/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченої: ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника: ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції)

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в режимі відеоконференції, апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2025 року обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 11 вересня 2025 року включно.

Визначивши альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 1000 (однієї тисячі) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 028 000 (три мільйони двадцять вісім тисяч) гривень.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив про вагомість ризиків втечі, знищення речових доказів, впливу на свідків та вчинення іншого злочину, які на теперішній час не зменшились. Вважає, що більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не здатні забезпечити досягнення мети визначеної ст. 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги:

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник ОСОБА_7 та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та застосувати до ОСОБА_6 менш суворий запобіжний захід.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що подальше продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 та її тримання під вартою є необґрунтованим та несправедливим заходом забезпечення кримінального процесу. Вказує, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята без дотримання норм кримінального процесуального законодавства та усталеної практики ЄСПЛ.

Звертає увагу, що як при обранні запобіжного заходу, так і в даний час не існує жодного доказу щодо існування заявлених у клопотанні ризиків і прокурором таких доказів не надано.

Зазначає, що прокурором до суду подано клопотання без копій матеріалів, яким обґрунтовується доводи його клопотання, що суперечить вимога діючого Кримінально процесуального кодексу.

Наголошує, що судом не враховано дані стосовно стану здоров`я обвинуваченої, наявність у неї хронічних хвороб. ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання, характеризується позитивно.

Зазначає, що доказова база кримінального провадження ґрунтується на недопустимих та неналежних доказах, а діючий запобіжний захід обґрунтований лише тяжкістю інкримінованого правопорушення, в якому обвинувачують ОСОБА_6 . На його думку, зміна запобіжного заходу на більш м`який в повній мірі забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченої та позитивно вплине на оперативність розгляду справи у розумні строки.

Крім того вважає, що визначений судом розмір застави 1000 (одна тисяча) прожиткових мінімумів для працездатних осіб є завідомо непомірним та не відповідає стандартам щодо дотримання прав людини, які гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду, відмовити прокурору у задоволенні клопотання та зменшити розмір застави відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України. Виключити з мотивувальної частини ухвали суду твердження «…. ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину».

В обґрунтування свої вимог вказує на відсутність в клопотання прокурора доказів існування заявлених ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Наголошує, що суд не прийняв до уваги необґрунтованість пред`явленого їй обвинувачення за ч. 2 ст. 111 КК України. Зазначає, що відомості до ЄРДР відносно неї в порядку ст. 214 КПК України не вносились. Всі слідчі та розшукові дії відносно неї проводились поза межами кримінального провадження.

Звертає увагу, що суд, встановивши відсутність наявності у неї грошових коштів та джерел доходів, визначив розмір застави всупереч вимогам п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, який є для неї непомірним тягарем та перетворює її ув`язнення на безальтернативне.

Крім того вказує на свою надмірну тривалість перебування під вартою та факт того, що сума застави впродовж цього часу внесена не була, що свідчить про її непомірність для обвинуваченої та членів її родини.

Вказує, що судом не враховано її вік, стан здоров`я, наявність позитивних характеристик, наявність батьків похилого віку.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні обвинувачена та захисник підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з підстав зазначених в них, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Прокурор належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, однак до зали судового засідання не з`явився. До початку розгляду справи до суду надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі, у зв`язку з чим розгляд апеляційної скарги було проведено за його відсутність, відповідно до ч. 4 ст. 405 Кримінального процесуального кодексу України.

Висновки суду:

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами пунктів 3 та 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної небезпеки України, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за який передбачене максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацію майна, у зв`язку з чим обвинувачена може переховуватися від суду з метою уникнення покарання або вчинити інше кримінального правопорушення.

06 липня 2023 року слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Запоріжжя щодо підозрюваної ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, який в подальшому на стадії досудового розслідування було подовжено.

28 березня 2024 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 26 травня 2024 року включно, визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 3000 (трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян), що в сумі становить 9084000 (дев`ять мільйонів вісімдесят чотири тисячі) грн.. 00 коп.

Вказаний альтернативний запобіжний захід було в подальшому продовжено та за клопотанням сторони захисту та обвинуваченої зменшено.

08 липня 2025 року Дніпровським апеляційним судом обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосовано розмір застави в розмірі 1000 (однієї тисячі) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 3 028 000 (три мільйони двадцять вісім тисяч) гривень.

14 липня 2025 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 11 вересня 2025 року включно, визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 1000 (однієї тисячі) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 3 028 000 (три мільйони двадцять вісім тисяч) гривень.

Судом першої інстанції враховано, що обвинувачена ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, стан здоров`я обвинуваченої не перешкоджає утримувати її під вартою. Інформації про погіршення стану здоров`я ОСОБА_6 за час її утримання під вартою, суду не надано. Також прийнято до уваги той факт, що місце постійного проживання та реєстрації обвинуваченої знаходиться на тимчасово окупованій території у м. Бердянську, Запорізької області, що значно підвищує ризик переховування від суду та незаконний перетин кордон, крім того зазначає про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, тому апеляційні доводи в цій частині вважає необґрунтованими.

Ураховуючи викладене, а також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, оскільки прокурор довів наявність ризику переховування від суду з урахуванням тяжкості покарання за інкримінований злочин, який не зменшився, та у сукупності з іншими встановленими обставинами колегія суддів вважає, що вказане виправдовує подальше тримання обвинуваченої під вартою.

Підстав, які б виключали можливість застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачається, доказів на підтвердження неможливості на даний час перебування ОСОБА_6 під вартою, суду не надано.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченої іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченої з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачуються та встановлені ризики, домашній арешт, з огляду на інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченої, оскільки ОСОБА_6 , має паспорт громадянина України для виїзду за кордон, зареєстрована на тимчасово окупованій території України в м.Бердянськ, Запорізької області, може здійснити виїзд за кордон, зокрема не виключена можливість здійснення спроб перетнути кордон незаконно, враховуючи обставини, пов`язані з воєнним станом, що діє в Україні.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченої від суду є підтвердженим, оскільки тяжкість ймовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги і загрозу відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченої, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства в цілому.

Колегія суддів зауважує, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченою зазначених дій.

Враховуючи наведене, підстав для застосування судом щодо обвинуваченої ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_6 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої ОСОБА_6 , виключити ризики, пов`язані із звільненням останньої з-під варти.

Обговорюючи питання щодо правомірності визначеного обвинуваченій ОСОБА_6 розміру застави, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Межі розміру застави залежать, зокрема, від ступеня тяжкості злочину, у вчиненні якого особа обвинувачується.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ухвалою Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 28.03.2024 року обвинуваченій був визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 3000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 9 084 000 гривень. Після чого, за клопотанням сторони захисту та самої обвинуваченої , ухвалами суду розмір застави як альтернативний триманню під вартою запобіжний захід неодноразово зменшувався з урахуванням ризиків, передбаченим ст. 177 КПК України, та майнового стану обвинуваченої. Останній раз ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2025 року, розмір застави був зменшений до 1000 (однієї тисячі) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 028 000 (три мільйони двадцять вісім тисяч) гривень.

Визначаючи розмір застави, суд першої інстанції діяв в межах вимог КПК України та з урахуванням завдань кримінального провадження, оскільки з перебігом розгляду справи зменшується актуальність ризиків, які стали підставою застосування запобіжного заходу, а тому негативна процесуальна поведінка обвинуваченої меншою мірою здатна перешкодити встановленим судом ризикам, отже знижується і суворість запобіжного заходу.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченої, суд апеляційної інстанції не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг в цій частині є необгрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків .

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченої, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційний скаргах, та ті, що заявлені стороною захисту та обвинуваченою при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою.

Доводи сторони захисту про те, що прокурор подав до суду клопотання про продовження строку запобіжного заходу з порушенням вимог ч.2,3 ст.184 КПК України, а саме без надання суду і стороні захисту копії матеріалів, якими обґрунтовується доводи клопотання, колегія суддів звертає увагу на таке.

Вимоги до клопотання про продовження строку тримання особи під вартою визначені у ст.184 КПК України.

Колегією суддів встановлено, що клопотання прокурора вищевказаним вимогам в цілому відповідає, має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством та є належним чином вмотивованим.

В клопотанні прокурор послався на обставини, які на його думку, доводять існування вищевказаних ризиків та вказують на неможливість цим ризикам запобігти шляхом застосування до обвинуваченої іншого ніж тримання під вартою запобіжного заходу.

За змістом клопотання, прокурор обґрунтовував наявність ризиків характером та фактичними обставинами інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, ступенем його тяжкості та суворістю покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вищевказаному правопорушенні, відомостями про особу обвинуваченої, в т.ч. вказував про багаторічний досвід роботи останньої, як судді, у кримінальному судочинстві, її професійні зв`язки серед працівників суду, правоохоронних органів, матеріальний стан та фінансові можливості.

В зазначеному клопотанні прокурора містяться відомості про те, що 28.05.2025 року копію клопотання отримали: обвинувачена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 що підтверджується їхніми особистими підписами. Захиснику ОСОБА_7 та ОСОБА_9 копію клопотання надіслано засобами електронного зв`язку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що клопотання прокурором подано на стадії судового розгляду, містить викладені обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам у зв`язку з чим доводи захисника є не підтвердженими.

В свою чергу, надані сторонами докази суд має досліджувати у встановленому законом порядку та оцінювати у їх сукупності.

Твердження сторони захисту про недопустимість та неналежність наданих стороною обвинувачення доказів є передчасними.

Оцінка доказів з точку зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку має здійснюватися судом першої інстанції.

Перевірка питання щодо доведеності чи недоведеності висунутого ОСОБА_6 обвинувачення на цій стадії процесу до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.

На зазначеній стадії, згідно з кримінальним процесуальним законодавством, суд апеляційної інстанції переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухвалене під час судового розгляду, про продовження обвинуваченій строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи сторони захисту про те, що судом систематично не враховуються відомості щодо стану здоров`я обвинуваченої ОСОБА_6 , не є слушними, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали убачається, що судом з`ясовані всі обставини, що мають значення при вирішенні питання щодо застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім того додана до матеріалів справи довідка начальна Філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» в Запорізькій області, відповідно до якої обвинувачена ОСОБА_6 перебуває на обліку у лікаря терапевта Запорізької міської медичної частини. За медичним показаннями обвинуваченій за кошти Державного бюджету, призначено медичний препарат, за допомогою, якого підтримується стан її здоров`я.

Відомостей про те, що обвинувачена ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.

Обставини, на які, посилається сторона захисту, а саме: наявність у обвинуваченої ОСОБА_6 стійких соціальних зв`язків, постійного місця проживання, позитивної характеристики, на думку колегії суддів, не свідчить про відсутність вищевказаних ризиків та не зменшує їх, з підстав, наведених вище, в тому числі через характер та фактичні обставини інкримінованого останній кримінального правопорушення, суворість покарання, що їй загрожує у разі визнання її винуватою у вищевказаному правопорушенні, всі відомості про особу обвинуваченої у сукупності.

Твердження сторони захисту, щодо відсутності ризику впливу на свідків, оскільки свідків допитано в судовому засіданні колегія суддів зазначає, що ризик пливу на свідків має місце не лише на початковому етапі кримінального провадження, а й в подальшому до моменту безпосереднього отримання та дослідження судом отриманих показань. Крім того під час судового розгляду може виникнути потреба в повторному допиті свідків, тому суд апеляційної інстанції вважає зазначений ризик підтвердженим.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої, щодо необґрунтованості підозри та відсутності в її діях складу кримінального правопорушення не приймаються судом до уваги, оскільки не є предметом розгляду на даній стадії апеляційного провадження.

Твердження обвинуваченої, щодо тривалості судового розгляду, в даному випадку не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу, а викликана складністю кримінального провадження, великим обсягом доказів, що належить дослідити, а саме по собі не утворює підстав для звільнення з під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

Колегія суддів вбачає на даний час, надмірну тривалість тримання обвинуваченої під вартою, однак приймає до уваги тяжкість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення з сукупністю ризиків, які продовжують існувати. Тому, таке обмеження права ОСОБА_6 на свободу колегія суддів вважає таким, що не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

З урахуванням наданих матеріалів та встановлених в ході апеляційного розгляду обставин, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про необхідність продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження права обвинуваченого на свободу в цьому випадку є виправданим а необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційні вимоги захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 14 липня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: