Справа №463/5413/25
Провадження №1-кс/463/5429/25
У Х В А Л А

23 червня 2025 року Личаківський районний суд м. Львова

слідчий суддя ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

скаржника ОСОБА_3

слідчого ОСОБА_4

в м. Львові,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову дізнавача Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області про закриття кримінального провадження, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла скарга на постанову дізнавача Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 від 13 травня 2025 року про закриття кримінального провадження №0001071 від 27 грудня 2023 року за ч. 1 ст. 384 КК України.

В обґрунтування скарги ОСОБА_5 зазначає, постанова дізнавача Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 від 13 травня 2025 року про закриття кримінального провадження №0001071 від 27 грудня 2023 року за ч. 1 ст. 384 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України є незаконною зважаючи на наступне.

Рішенням Личаківського районного суду справа № 463/7460/23 провадження №2/463/1690/23 за позовною заявою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення надмірно сплачених коштів та стягнення моральної шкоди в якому ОСОБА_8 було відмовлено з огляду на те, що «Львівтеплоенерго» має методику по якій працює. Апеляція вказане рішення лишила без змін. Під час цивільного позову на його думку службові особи «Львівтеплоенерго» ввели суд в оману. Дізнавач не встановив обставин введення суду в оману, передчасно закрив кримінальне провадження.

Скаржник у судовому засіданні скаргу підтримав у повному обсязі, надав аналогічні пояснення.

Дізнавач у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив. Вважає постанову законною та обґрунтованою. Підтримав зазначені в постанові мотиви для закриття провадження та надав аналогічні пояснення. Просить в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши пояснення скаржника та слідчого, дослідивши матеріали скарги та оглянувши матеріали кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

Так, на досудовому провадженні за п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України може бути оскаржено рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

З метою виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, прийняттю слідчим рішення про закриття кримінального провадження має передувати вжиття ним всіх можливих заходів у передбаченому цим Кодексом порядку для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Закриття кримінального провадження відповідно до положень Глави 24 КПК України є формою закінчення досудового розслідування, яке здійснюється внаслідок наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження в сукупності.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень (ч. 2 ст. 9 КПК України).

Однією із підстав закриття кримінального провадження є встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Правова природа аналізованого виду оскарження процесуального рішення слідчого та прокурора передбачає необхідність перевірки не лише дотримання процесуального порядку закриття кримінального провадження посадовими особами органів досудового розслідування, а й підстав його закриття.

Відповідно до вимог ст. 110 КПК України постанова слідчого, дізнавача, прокурора повинна містити зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Тобто таке процесуальне рішення повинно відповідати фактичним обставинам, встановленим досудовим розслідуванням, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулась з метою захисту своїх прав та відповіді на всі поставлені нею питання, які обумовлюють відмову, зазначене є однією із гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Своєю чергою слідчий суддя, на якого КПК України покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим постанови.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Як вбачається із постанови дізнавача Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 від 13 травня 2025 року провадження №0001071 від 27 грудня 2023 року за ч. 1 ст. 384 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. До такого висновку дізнавач дійшов з огляду на результати слідства, зокрема те, що нових відомостей, які б свідчили про факти надання суду завідомо неправдивих показань чи підроблених доказів, ОСОБА_3 не заявлено, тоді як останній лише посилається на ті ж обставини, які були вже предметом дослідження у цивільних справах та яким надано належну правову оцінку, що виключає обов`язкову ознаку кримінального правопорушення.

Відтак, слідчим встановлено, що рішенням Личаківського районного суду у справі № 463/9101/23 провадження № 2/463/1857/23, залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду за позовною заявою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_9 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення надмірно сплачених коштів та стягнення моральної шкоди ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні позовних вимог. Вказане рішення набрало законної сили. Аналогічним є рішення і щодо ОСОБА_7 .

Відповідно до вищевказаних рішень, згідно акту № 941 від 26.05.202 року у будинку за адресою м. Львів, вул. Китайська, 8 встановлений вузол обліку гарячої води, який пройшов відповідну перевірку, що стверджується свідоцтвом про перевірку законодавчого регульованого засобу вимірювальної техніки, копії яких долучено до матеріалів.

Також, міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» долучив до матеріалів справи звіти про використання гарячої води згідно з даними комерційного вузла обліку гарячої води за період з 26.05.2022 року по 31.01.2023 року, а також інформацію щодо об`ємів гарячої води, спожитих згідно показів квартирних приладів обліку за період з серпня 2022 року по червень 2023 року.

Згідно цих документів, за період серпень 2022 року за даними комерційного вузла обліку гарячої води по будинку спожито 34 м.куб гарячої води, а згідно показів квартирних приладів обліку за цей період - 11 м.куб., за вересень 2022 року - 104 м.куб. і 14 м.куб. відповідно, за жовтень 2022 року - 98 м.куб. і 22 м.куб. відповідно, за листопад 2022 року - 53 м.куб. і 15 м.куб. відповідно, за грудень 2022 року - 50 м.куб. і 12 м.куб. відповідно, за січень 2023 року - 63 м.куб. і 10 м.куб. відповідно.

Вказана різниця становить небаланс гарячої води. Як зазначає відповідач у своєму відзиві, за лютий 2023 року небаланс гарячої води відсутній.

Згідно платіжних квитанцій на оплату комунальних послуг, відповідач нараховував позивачу небаланс гарячої води за серпень 2022 року в розмірі 1,01173 м.куб, за вересень 2022 року - 19,28571 м.куб., за жовтень 2022 року - 10,36364 м.куб., за листопад 2022 року - 7.6 м.куб., за грудень 2022 року - 6,33333 м.куб., за січень 2023 року - 10,6 м.куб., за лютий 2023 року небаланс гарячої води не нараховувався, за березень 2023 року - 5,781 м.куб., за квітень 2023 року - 7,36667 м.куб., за травень 2023 року - 1,53682 м.куб., за червень 2023 року - 8,4125 м.куб.

Дані про нарахування плати за послуги постачання гарячої води також містяться у наданому відповідачем розрахунку заборгованості, з якого також вбачається, що у спірному періоді, а саме у вересні 2023 року нарахована позивачу заборгованість була скорегована в сторону зменшення на суму 1387,98 гривень.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Таким чином згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Засади забезпечення комерційного, у тому числі розподільного, обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та забезпечення відповідною обліковою інформацією споживачів таких послуг визначаються Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Згідно з визначеннями, які закріплені в статті 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузлом комерційного обліку визнається вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом.

У свою чергу, розподільним обліком комунальних послуг (далі - розподільний облік) є визначення за допомогою вузла розподільного обліку (приладу - розподілювача теплової енергії) та/або за встановленими правилами (методиками) у передбачених цим Законом випадках кількісних показників отриманої споживачем комунальної послуги, на підставі яких здійснюється розподіл показань вузла комерційного обліку між споживачами в будівлях, де налічуються два та більше споживачів.

За змістом частин першої, третьої статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» У будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті.

У разі якщо приміщення всіх споживачів у будівлі оснащені вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загально будинкові потреби) розподіляється між споживачами відповідно до обсягу споживання за показаннями вузлів розподільного обліку.

Якщо виникає різниця між показаннями вузла комерційного обліку та обсягом гарячої, питної води, визначеним як сума показань вузлів розподільного обліку, така різниця розподіляється відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018 року затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (далі - Методика), якою встановлено порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг.

В зв`язку з вище наведеним ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у задоволенні позову до Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про визнання незаконними вимог про оплату вартості небалансу гарячої води відмовлено.

Також наявні постанови Львівського апеляційного суду у цивільній справі № 463/1901/23 провадження № 22-ц/811/144/24 за позовною заявою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_9 в якій рішення Личаківського районного суду м. Львова залишено без змін.

Крім цього наявна постанова Львівського апеляційного суду у цивільній справі № 463/7460/23 провадження № 22-ц/811/3463/23 за позовною заявою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_7 в якій рішення Личаківського районного суду м. Львова залишено без змін.

Також ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_9 оскаржив рішення Личаківського районного суд та постанову Львівського апеляційного суду у справі № 463/91/01/23 до Верховного Суду, однак ухвалою від 12.02.2025 року у провадженні № 61-1605ск25 відмовив у відкриті касаційного провадження, яка 12.02.2025 набрала законної сили.

Підсумовуючи, слідчий суддя погоджується із висновками дізнавача про те, що у цивільній справі № 463/1901/23 за позовом ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_9 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення надмірно сплачених коштів та стягнення моральної шкоди є статочне рішення, яке набрало законної сили, тому слід зазначити, що суд здійснив оцінку доказам в порядку ст. 89 ЦПК України, щодо їхньої належності, допустимості, достовірності та достатності, але факту виявлення завідомо неправдивих показань чи підроблених доказів судом виявлено не було. Заявником ОСОБА_3 нових відомстей або фактів які б свідчили про факти надання суду завідомо неправдивих показань чи підроблених доказів не заявлено, а лише посилається на ті ж обставини, які були вже предметом дослідження у цивільній справі та яким надано належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Орган досудового розслідування в залежності від описаних заявником обставин, в яких останній вбачає ознаки кримінально-караних діянь, на власний розсуд визначає об`єм перевірочних дій, достатній, за переконанням слідчого чи прокурора, для прийняття мотивованого рішення у відповідності до положень ч.2 ст.283 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що суд здійснив оцінку доказам в порядку ст. 89 ЦПК України, щодо їхньої належності, допустимості, достовірності та достатності, але факту виявлення завідомо неправдивих показань чи підроблених доказів судом виявлено не було. Заявником ОСОБА_11 нових відомостей або фактів, які б свідчили про факти надання суду завідомо неправдивих показань чи підроблених доказів не заявлено, а лише посилається на ті ж обставини, які були вже предметом дослідження у цивільних справах та яким надано належну правову оцінку, що виключає обов`язкову ознаку кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Виходячи із закріплених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, держава не наділяє заявників правом припису до правоохоронних органів щодо конкретних норм кримінального матеріального або процесуального законів, у межах яких, на їх думку, повинно здійснюватися провадження.

Також слід зауважити, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень забороняється (ч. 5 ст. 40 КПК України).

Наведене цілком узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі «Аль Фаєд проти Франції» від 02.10.2007 зазначив, що розбіжності, що виникали між слідчими та заявником, не вказували на існування недоліків чи перешкод, які б завадили компетентним органам з`ясувати ці обставини. Окрім того, невдоволення заявника рішеннями, схвалюваними суддями, слідчими під час провадження, не були достатньою підставою для визнання несправедливості процесу у контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У силу ч. 2 ст. 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Основним засобом збирання доказів, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, досягнення його завдань є проведення слідчих (розшукових) дій.

Своєю чергою, ч. 1 і 2 ст. 223 КПК України визначено, що слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Виходячи з наведеного, незгода особи з проведеними слідчими (розшуковими) діями під час досудового розслідування, їх видом (видами) та обсягом не є безумовним свідченням неповноти чи неправильності слідства.

Із врахуванням наведеного, слідчий суддя приходить до переконання, що доводи скаржника про незаконність оскаржуваної постанови є безпідставними та необґрунтованими, тоді як рішення дізнавача є законним, обґрунтованим, таким що ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, а висновки слідчого відповідають обставинам кримінального провадження. Окрім цього, сам скаржник не зазначає, які додаткові слідчі чи процесуальні дії мали б бути вчинені в межах кримінального провадження, невчинення яких перешкоджає встановлення істини у справі.

Таким чином, оскільки органом досудового розслідування встановлено відсутність в діяннях складу кримінального правопорушення і наведені мотиви такого висновку, тому постанова про закриття провадження є законною.

З огляду на вищевикладене, у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись вимогами статтей 9, 284, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову дізнавача Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області про закриття кримінального провадження ОСОБА_4 від 13 травня 2025 року про закриття кримінального провадження №0001071 від 27 грудня 2023 року за ч. 1 ст. 384 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку та строки, визначені статтею 395 КПК України протягом п`яти днів з дня її отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали слідчого судді складено 25 червня 2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_12