Дата документу 10.07.2025 Справа № 317/618/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/618/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/593/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.187 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 11.02.2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з неповною середньою освітою, розлученого, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не маючого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України і призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

В порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України за наступних обставин.

12.12.2024 приблизно о 17 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року №2101-ІХ та в подальшому продовжено відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», з корисливих мотивів, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном поєднаним з погрозою застосування насильства небезпечного для життя і здоров`я, підготувавши заздалегідь та узявши із собою кухонний ніж, який поклав до внутрішньої кишені куртки та попрямував до магазину «Смак», що розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, смт. Балабине, вул. Садова, буд. 80.

Приблизно о 17 годині 35 хвилин, зайшовши до приміщення магазину, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізувати свій умисел, спрямований на вчинення нападу, поєднаного з погрозою застосування насильства небезпечного для життя і здоров`я, з метою отримання товару, заздалегідь за який не мав наміру розраховуватись, підійшовши до касової стійки видачі товару, біля якої знаходилась продавець магазину - потерпіла ОСОБА_10 та відвідувач - потерпіла ОСОБА_9 та зробив замовлення 4-х пачок цигарок та 2-х батонів хліба. Після цього, ОСОБА_7 з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні насідки, свідомо бажаючи їх настання, правою рукою дістав з внутрішньої кишені куртки заздалегідь заготовлений кухонний ніж та направив його лезо у бік потерпілої ОСОБА_9 , після чого схопив її ліве плече, лівою рукою спрямував лезо ножа у напрямку її шиї, висловлюючи погрози застосуванням до неї насильства, небезпечного для життя та здоров`я, вимагаючи під потерпілої ОСОБА_11 передати замовлений ним товар. Сприймаючи погрозу ОСОБА_7 як реальну, ОСОБА_11 передала 2 пачки цигарок «LM Blue», кожна вартістю 99 гривень 50 копійок, 2 пачки цигарок «Marlboro», кожна вартістю 113 гривень 72 копійки, та 2 буханки білого нарізного хліба «Хліб Хуторський», вартістю 17 гривень 40 копійок за кожну, заволодівши якими ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину, тим самим отримавши можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.

Своїми діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_12 майнову шкоду на загальну суму 461 гривня 24 копійки.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з ухваленим вироком суду першої інстанції, вважаючи, що призначене покарання є надмірно суворим та таким, що не відповідає принципам індивідуалізації покарання, не враховує всіх істотних обставин справи, особу обвинуваченого, а також його сімейний стан та стан здоров`я.

Зокрема, обвинувачений наголошує, що судом не було повною мірою з`ясовано мотиви його поведінки та обставини, які передували вчиненню злочину. У матеріалах провадження відсутня достатня характеристика його особи, не враховано його фізичний та психічний стан, який погіршився у зв`язку з виявленим у нього в 2023 році онкологічним захворюванням, що потребує негайного медичного втручання.

Окрім того, апелянт вказує, що він до 2023 року працював у КП «Водоканал» і залишив роботу лише після встановлення діагнозу. Його мати померла від онкологічного захворювання - раку крові, а батько після тяжкої виробничої травми став особою з інвалідністю та наразі перебуває на його утриманні. У цьому контексті обвинувачений ОСОБА_7 звертає увагу на свою скрутну життєву ситуацію, а саме: наявність тяжкої хвороби, необхідність догляду за непрацездатним батьком та відсутність стабільного заробітку. Він зазначає, що житловий будинок у смт. Балабине не є його власністю, а належить його батькам, де він фактично не проживає.

Крім того, в апеляційній скарзі обвинувачений наголошує на неналежному виконанні своїх професійних обов`язків адвокатом під час судового провадження. За твердженням апелянта, захисник не роз`яснив порядок, обставини належним чином, не пояснив змісту обвинувального акту, не забезпечив належну стратегію захисту та діяв формально й пасивно, що, на думку обвинуваченого, суттєво вплинуло на результат судового розгляду.

Також ОСОБА_7 звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував позицію потерпілих, які не заявляли претензій до нього, а також не надав належної оцінки його особистим характеристикам та пом`якшуючим обставинам, що мають істотне значення для визначення справедливого покарання.

При цьому суд, як зазначає апелянт, обмежився односторонньою оцінкою доказів, які свідчать лише про негативні риси, без урахування всіх даних, що характеризують його особу, у тому числі відомостей про його сімейний стан, хвороби, працездатність, моральні якості та поведінку до вчинення злочину.

З огляду на викладене, обвинувачений просить апеляційний суд змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, застосувати до нього положення статті 69 КК України та визнати можливим призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років, без застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, враховуючи його тяжкий стан здоров`я, об`єктивні життєві обставини та наявність пом`якшуючих покарання обставин.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що суд першої інстанції не врахував під час призначення покарання наявність у нього онкологічного захворювання. Також вказав, що під час вчинення злочину він не усвідомлював повністю характер своїх дій, оскільки перебував під впливом лікарських засобів та алкоголю. Також зазначив, що його мати померла, а батько отримав тяжку виробничу травму, що, на його думку, негативно вплинуло на його психоемоційний стан.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 підтримала позицію обвинуваченого та зазначив, що ОСОБА_7 сам не може пояснити мотиви свого вчинку. Захисник наголосив, що вчинене діяння не відзначається особливою злісністю. Після проходження військово-лікарської комісії у ОСОБА_7 було виявлено захворювання крові, у зв`язку з чим він втратив роботу. Захисник вважає, що з огляду на стан здоров`я обвинуваченого, а також на те, що його батько є особою з інвалідністю, суд мав би призначити більш м`яке покарання.

Потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції справедливим у частині призначеного покарання, та наголосила на необхідності притягнення обвинуваченого до відповідальності за скоєне.

Прокурор також заперечив проти доводів апеляційної скарги, наголосивши, що суд першої інстанції врахував усі обставини, на які посилається обвинувачений, та призначив покарання в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 187 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги, обвинуваченого, його захисника, потерпілу та прокурора, перевіривши матеріали провадження, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів, вирок суду повністю відповідає вказаним вимогам, а вид і розмір покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідають його меті.

Висновки суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 187 КК України учасниками судового провадження не оспорюються.

Обвинувачений ОСОБА_7 у змісті апеляційної скарги та захисник під час апеляційного розгляду порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Колегія судів вказує, що поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Оцінка покарання, здійснена судом першої інстанції у межах кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , повністю відповідає вимогам статті 65 КК України, яка визначає загальні засади призначення покарання.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо того, що суд першої інстанції нібито не врахував його особисті обставини, зокрема стан здоров`я, сімейне становище, соціальне становище, а також не забезпечив індивідуалізацію покарання є безпідставними та спростовуються змістом вироку суду першої інстанції.

Як убачається з мотивувальної частини зазначеного вироку, суд під час призначення покарання вичерпно дослідив усі обставини справи, зокрема дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого злочину, характер і спосіб дій, мотиви та наслідки.

У вироку прямо зазначено, що ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку у психіатра чи нарколога не перебуває, що є позитивною характеристикою особи.

Більше того, суд належним чином врахував пом`якшуючі обставини щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину.

Саме з огляду на наявність таких обставин суд призначив покарання у мінімальній межі строку, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Це свідчить про дотримання принципу індивідуалізації покарання згідно зі ст. 65 КК України.

Натомість будь-яких виняткових обставин, які б свідчили про можливість призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією (застосуваня ст. 69 КК України), суд не встановив, про що прямо зазначено у вироку.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин розбій, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя, із застосуванням ножа, щодо сторонньої особи (покупця магазину, а не лише продавця), за наявності корисливого мотиву, в умовах дії правового режиму воєнного стану.

Саме ці обставини в сукупності істотно підвищують ступінь суспільної небезпечності вчиненого, не залишаючи підстав для пом`якшення покарання, зокрема у вигляді застосування ст. 69 КК України.

Посилання апелянта на наявність у нього онкологічного захворювання, необхідність постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю, а також втрату роботи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, хоча й підтверджуються поданими документами медичного та соціального характеру, не можуть вважатися такими, що істотно впливають на ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину та, відповідно, не є підставою для зміни призначеного покарання у бік пом`якшення.

Суд першої інстанції, дослідивши надані матеріали, належним чином врахував ці обставини як такі, що характеризують особу обвинуваченого, однак обґрунтовано дійшов висновку, що вони не змінюють кримінально-правову оцінку скоєного та не виключають застосування санкції, передбаченої ч. 4 ст. 187 КК України.

Вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є особливо тяжким, було скоєне умисно, в умовах воєнного стану, із заздалегідь підготовленим знаряддям нападу (кухонним ножем), спрямованим проти сторонньої особи покупця магазину, з очевидною загрозою життю та здоров`ю потерпілої.

Обставини, на які посилається обвинувачений, хоч і мають значення для оцінки його особистості, але не впливають на юридичну кваліфікацію дій, їх суспільну небезпечність та не нівелюють потребу в ізоляції особи від суспільства.

Отже, надані апелянтом документи самі по собі не можуть бути підставою для застосування положень ст. 69 КК України, оскільки не змінюють обставин вчинення злочину, його мотивів, наслідків, способу реалізації умислу та загроз, які виникли для потерпілих.

Суд першої інстанції призначив покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією закону, що свідчить про урахування всіх пом`якшуючих факторів, заявлених стороною захисту.

Доводи щодо неналежного захисту з боку адвоката ОСОБА_8 також не мають правового підґрунтя.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат був присутній у засіданнях, підтримував позицію обвинуваченого, подавав заяви.

Жодного клопотання про відвід, заміну захисника чи скарг на бездіяльність адвоката обвинувачений під час судового розгляду не заявляв.

Також він не звертався із відповідними скаргами на порушення права на захист.

Тому посилання на порушення права на захист є надуманими та спрямовані на уникнення відповідальності за вчинений злочин.

Щодо доводів про те, що потерпілі нібито не мають до обвинуваченого претензій, то вони також не відповідають дійсності.

Згідно з протоколом судового засідання та змістом вироку, потерпіла ОСОБА_9 чітко підтвердила факт насильницької дії з боку обвинуваченого, погрози ножем, заявила про відчуття страху та просила призначити покарання у вигляді позбавлення волі.

Ці свідчення стали частиною доказів сторони обвинувачення та враховувалися судом при визначенні справедливого покарання.

Усі фактичні обставини викладені у вироку суду першої інстанції, а також встановлені мотиви й мета дій обвинуваченого свідчать про те, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення було умисним, свідомим та спрямованим на досягнення конкретного результату заволодіння чужим майном шляхом погрози його застосування насильства.

Обвинувачений, усвідомлюючи протиправність своїх дій, взяв із собою кухонний ніж, який використав як засіб психологічного впливу на потерпілу сторонню особу - покупця магазину, намагаючись подолати волю продавця до спротиву.

Такі дії свідчать не лише про наявність сформованого злочинного умислу, але й про повне усвідомлення характеру та наслідків своїх вчинків, а також про небезпечність особи обвинуваченого з точки зору потенційного повторення аналогічних дій у майбутньому.

Посилання ж на особисті або хворобливі обставини життя онкологічне захворювання, втрату роботи чи необхідність догляду за хворим батьком не можуть перекреслити очевидний факт наявності прямого умислу на вчинення розбою в умовах воєнного стану.

Отже, вчинення обвинуваченим злочину в такий спосіб, з використанням ножа, у людному місці, із демонстративною зневагою до прав інших осіб і загальноприйнятих норм поведінки, об`єктивно свідчить про високий рівень суспільної небезпеки його дій.

Це виключає можливість призначення покарання нижче від нижчої межи, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 187 КК України, а також спростовує доводи апеляційної скарги про зумовленість поведінки ОСОБА_7 виключно складними життєвими обставинами.

Доводи апелянта про те, що житловий будинок у смт. Балабине нібито не є його власністю, а належить його батькам, і що він лише тимчасово мешкає в ньому, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження. Зокрема, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а.с. 229), встановлено, що ОСОБА_7 є співвласником 1/2 частки зазначеного житлового будинку, розташованого у смт. Балабине Запорізького району. Право власності на цю частку виникло в нього на підставі прийняття спадщини за законом після смерті матері, що підтверджується датою державної реєстрації 2021 рік.

Таким чином, твердження апелянта про відсутність права власності на будинок не відповідає дійсності та суперечить офіційним реєстраційним даним.

Наявність частки у праві власності, навіть якщо особа тимчасово не проживає за цією адресою, свідчить про наявність у неї майнових прав, які мають значення для вирішення питання про додаткове покарання у вигляді конфіскації.

Посилання апелянта на необхідність зміни виду покарання та призначення покарання без додаткової санкції у вигляді конфіскації майна є юридично неспроможним та суперечить положенням кримінального закону.

Санкція ч. 4 ст. 187 КК України передбачає обов`язкове покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, тобто є безальтернативною щодо виду та структури покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 мінімальний строк позбавлення волі, встановлений цією санкцією, був зобов`язаний одночасно застосувати і додаткове покарання у вигляді конфіскації належного обвинуваченому майна.

Будь-яке відхилення від такого припису без законної підстави було б грубим порушенням вимог закону та принципу законності, закріпленого в ст. 1 та ст. 2 КК України.

Отже, доводи обвинуваченого щодо можливості призначення більш м`якого покарання без конфіскації майна не ґрунтуються на положеннях матеріального права та підлягають відхиленню як безпідставні.

Вказане також підтверджує правильність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо залишення арешту на це майно з метою виконання вироку в частині конфіскації.

Таким чином, суд першої інстанції повною мірою дотримався вимог чинного кримінального та кримінального процесуального законодавства щодо призначення покарання.

Він належним чином оцінив усі обставини, які характеризують обвинуваченого, як пом`якшуючі, так і ті, що свідчать про особливу суспільну небезпечність діяння.

Отже, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого необґрунтованими, такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, не містять нових доказів або істотних обставин, які б могли вплинути на законність і обґрунтованість вироку.

З огляду на наведене апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 11 лютого 2025 року, яким ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4