Справа № 147/699/25
Провадження № 1-кп/147/177/25
ВИРОК

іменем України

29 серпня 2025 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000805 від 26.02.2025 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України,

за ч.5 ст. 407 КК України,

в с т а н о в и в:

Матрос ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно та чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог Статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому, точно та вчасно виконувати покладені на нього обов`язки та поставлені йому завдання, додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, виконувати розпорядок дня військової частини, точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), у разі потреби відлучитись питати дозволу у командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Статтею 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що розподіл часу у військовій частині протягом доби та протягом тижня здійснюється згідно з розпорядком дня, яким установлюється виконання основних заходів повсякденної діяльності, навчання та побуту особового складу підрозділів, штабів.

Згідно до ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, окрім іншого, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог Статутів Збройних Сил України, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України матрос ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

26 листопада 2024 року матрос ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, самовільно залишив пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, до моменту його доставлення до органу досудового розслідування та затримання останнього в порядку ст. 615 КПК України, тобто 05 квітня 2025 року, чим припинено вчинення даного кримінального правопорушення.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 матрос ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами вказаної військової частини, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також про учинене ним самовільне залишення військової частини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та пояснив, що після рішення Херсонського суду, яким його було звільнено від кримінальної відповідальності, він восени близько 19 жовтня 2024 року прибув з м. Херсон до військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . Там пробув більше місяця. Йому відомо, що більше 45 днів їх там не мали права тримати. У цій військовій частині пробув 47 днів. Тоді він і ще декілька військовослужбовців підійшли до командира та з`ясовували чи довго їм ще там бути. Командир сказав йти їм до дому і коли потрібно буде їм зателефонують. З ним були ще інші хлопці прізвища яких він не знає, прізвища командира, який їх відпустив також не знає. Коли їх відпустили до дому це був кінець листопада 2024 року. Цього ж дня їх ще відпускали в місто, щоб зняти гроші, для цього їм давали талончики. Тоді, коли вони повернулися, здали ці талончики, залишили номери телефонів командиру, взяли рюкзаки і поїхали до дому. Ці талончики постійно давали як дозвіл на залишення військової частини. Після цього він був вдома, вільно пересувався. Коли від знайомих взнав, що перебуває в СЗЧ, прийшов з роботи, зібрав речі і дружина ОСОБА_6 зателефонувала у районне відділення поліції, щоб повідомити про це. Також зазначив, що він добровільно проходив військову службу з 2022 року. Категорично зазначає, що самовільно військову частину не залишав.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначив, що зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами доведено, що ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину. Обвинувачений не може назвати ні прізвища командира, який його відпускав, як про це він стверджує, ні прізвище осіб, з якими він залишав військову частину. З матеріалів справи не вбачається законних підстав для залишення ОСОБА_4 військової частини. ОСОБА_4 був обізнаний з порядком залишення військової частини. Не встановлено належних та допустимих доказів щодо надання ОСОБА_4 дозволу на залишення військової частини. Дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч.5 ст. 407 КК України, а тому просить визнати його винним за вказаною статтею та призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі. Запобіжний захід залишити без змін до набрання вироком законної сили. Зарахувати у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 05.04.2025 по день набрання вироком законної сили. Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 зазначив, що враховуючи обставини справи, жодним чином не підтверджено матеріалами справи та показаннями свідків, які були допитані в судовому засіданні, вини ОСОБА_4 в інкримінованих йому діях. Тому просить визнати його не винуватим та виправдати.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення:

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_7 про те, що 24.09.2024 було оголошено заходи широкомаштабного розшуку військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину. Під час даних заходів посадовими особами Військової служби правопорядку разом з органами Національної поліції встановлюється місце знаходження, розшук та доставлення військовослужбовців по виявленню їх бажання до своєї військової частини або до батальйонів військового резерву. 26 листопада 2024 року ОСОБА_4 здійснив СЗЧ з батальйону резерву і перебував поза його межами до моменту його затримання по 05 квітня 2025 року. Відповідно до наказу МО №604 нам інформація надходить від командира військової частини. Є облік відповідної інформації. При отриманні даної інформації про самовільне залишення військової частини військовослужбовцем в зоні діяльності органу управління Військової служби правопорядку дана інформація одразу надсилається за місцем проживання до органу управління, місцем призову та місцем проживання. Також дана інформація вся акумулюється в ІНФОРМАЦІЯ_2 і розсилається по відповідних органах з метою більш швидкого та оперативного розшуку військовослужбовця. Крім того, при надходженні повідомлення про самовільне залишення військової частини іде реєстрація по службі 102. Також зазначив, що обставини СЗЧ з`ясовує командування військової частини. Він не чув, що ОСОБА_4 дозволяли покидати військову частину;

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_4 перебував в статусі самовільно залишення військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 з 26.11.2024. Також відомо, що даний військовослужбовець перебував в СЗЧ, де згідно з ухвалою Херсонського районного суду був звільнений від кримінальної відповідальності і був направлений до резервного батальйону в с. Верхівку, прибувши туди повторно вчинив СЗЧ. Після його доставки до ІНФОРМАЦІЯ_3 були з`ясовані обставини залишення військової частини. Він не чув, щоб ОСОБА_4 повідомляв про поважні причини СЗЧ. Також зазначив, що до них надходить інформація, що особа самовільно залишила військову частину. Після цього інформація опрацьовується і проводиться розшук. Причини СЗЧ ОСОБА_4 йому не відомі. Йому не відомо чи був наказ про залишення ОСОБА_4 військової частини;

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_4 було доставлено до військової частини НОМЕР_1 05.10.2024 працівниками Військової служби правопорядку. Він був як тимчасово прикомандирований. 26 жовтня 2024 року т.в.о. командира роти ОСОБА_10 повідомив рапортом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 , що під час вечірньої перевірки було виявлено відсутність ОСОБА_4 в строю. ОСОБА_4 на дзвінки не відповідав, його місцезнаходження було не відоме. Складався акт службового розслідування щодо СЗЧ ОСОБА_4 . Встановити причини і підстави зникнення ОСОБА_4 не вдалося, бо не виходив на зв`язок. Ним не було встановлено фактів того, що ОСОБА_4 відпускали. Під час службового розслідування не було встановлено факту поважності залишення ОСОБА_4 військової частини і про це його ОСОБА_4 не повідомляв. Йому відомо, що була ухвала суду від 17.10.2024 про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст. 401 КК України;

повідомленням про кримінальне правопорушення від 30.01.2025, відповідно до якого повідомлено начальнику Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Хмельницькому про те, що посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 проведена перевірка за фактом самовільного залишення розташуваннян базового табору військової частини НОМЕР_1 (Вінницька область) військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 призваним за мобілізацією матросом ОСОБА_4 . В ході перевірки встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.10.2024 №286 матрос ОСОБА_4 вважається таким, що прибув та обліковується як тимчасово прикомандирований військовослужбовець на підставі бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837. Під час контрольної перевірки наявності особового складу 26.11.2024 о 20.30 год. командиром роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_12 виявлено відсутність матроса ОСОБА_4 , про що рапортом повідомлено командира військової частини. Організовані командуванням військової частини розшукові заходи позитивного результату не дали. На телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає. Таким чином, в діях матроса ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишеня військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці /а.с.85-86/;

актом службового розслідування щодо самовільного залишення розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 матросом ОСОБА_4 , затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_13 21.12.2024, з якого вбачається, що за результатами проведеного службового розслідування підтверджено факт самовільного залишення ОСОБА_4 розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та відсутність з 26.10.2024 по теперішній час. В діях матроса ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України /а.с.87-90/;

наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_14 від 27.11.2024 №1779 про призначення службового розслудвання, яким наказано провести службове розслідування стосовно матроса ОСОБА_4 , якимй обліковується як тимчасово прикомандирований щодо самовільного залишення розташування військової частини /а.с.91/;

рапортом ТВО командира роти резерву рядового складу ОСОБА_15 від 26.11.2024, яким здійснено доповідь про те, що під час проведення вечірньої перевірки особового складу 26.11.2024 о 20.30 год. був відсутній військовослужбовець із числа СЗЧ, які прибули до в/ч НОМЕР_1 матрос ОСОБА_4 /а.с.92/;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_14 від 05.10.2024 №286, яким постановлено вважати таким, що прибули та обліковувати як тимчасово прикомандированих військовослужбовців матрос ОСОБА_4 . Підстава: бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837 /а.с.93/;

витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_14 від 26.11.2024 №338, яким постановлено вважати таким, що вибули з 26.11.2024 нижчезазначених військовослужбовців, які рахувалися у військовій частині НОМЕР_1 як тимчасово прикомандированими у зв`язку із самовільним залишенням військової частини матрос ОСОБА_4 . Підстава: рапорт тимчасово виконуючого обов`язки командира роти резерву рядового складу майора ОСОБА_16 (вх.№10474 від 26.11.2024) /а.с.94/;

доповіддю про самовільне залишення базового табору підрозділу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) військової частини НОМЕР_3 військової служби по мобілізації матроса ОСОБА_4 від 27.11.2024 №14898, згідно з якою 05.10.2024 до військової частини НОМЕР_1 у супроводжені представників Військової служби правопорядку доставлено матроса ОСОБА_4 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 26.11.2024 о 20.30 год. під час проведення вечірньої перевірки особового складу тимчасово виконуючим обов`язки командира роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_17 було виявлено відсутність матроса ОСОБА_4 . Розшуки організовані командуванням військової частини позитивного результату не дали. Військовослужбовець на телефонні дзвінки не відповідає та його місцезнаходження не відоме. Даний військовослужбовець до списку військової частини НОМЕР_1 зарахований не був. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №286 від 05.10.2024 матрос ОСОБА_4 , вважався таким, що прибув та обліковувався як тимчасово прикомандированим. Підстава: бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 року №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України № 6837 від 08.05.2024. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 27.11.2024 №1779 призначено проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення базового табору підрозділу військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби по мобілізації матроса ОСОБА_4 . Розслідування проводить офіцер групи психологічного супроводу та відновлення військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_18 . Термін проведення: 30 діб /а.с.95-96/;

доповіддю про дії, що набули ознак кримінального правопорушення за ч.5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 та відсутність більше 3 діб військовослужбовця військової служби по мобілізації матроса ОСОБА_4 від 30.11.2024 №15483, відповідно до якої 05.10.2024 до військової частини НОМЕР_1 у супроводжені представників Військової служби правопорядку доставлено матроса ОСОБА_4 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 26.11.2024 о 20.30 год. під час проведення вечірньої перевірки особового складу тимчасово виконуючим обов`язки командира роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_17 було виявлено відсутність матроса ОСОБА_4 . Розшуки організовані командуванням військової частини позитивного результату не дали. Військовослужбовець на телефонні дзвінки не відповідає та його місцезнаходження не відоме. Станом на 10.00 год. 30.11.2024 місцезнаходження матроса ОСОБА_4 не відоме. Даний військовослужбовець до списку військової частини НОМЕР_1 зарахований не був. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №286 від 05.10.2024 матрос ОСОБА_4 вважався таким, що прибув та обліковувався як тимчасово прикомандированим. Підстава: бойове розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 року №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України № 6837 від 08.05.2024. Військовослужбовець військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_2 , який рахувався у військовій частині НОМЕР_1 як тимчасово прикомандирований у зв`язку із самовільним залишенням військової частини, матрос ОСОБА_4 , військовий квиток НОМЕР_4 , ІПН: НОМЕР_5 . Призваний 20.07.2022 ІНФОРМАЦІЯ_4 , 05.01.1980 народження, українець, освіта середня в 1996 році, одружений. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 27.11.2024 №1779 призначено проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення базового табору підрозділу військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби по мобілізації матроса ОСОБА_4 . Розслідування проводить офіцер групи психологічного супроводу та відновлення військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_18 . Термін проведення: 30 діб /а.с.97-98/;

наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_14 від 21.12.2024 №2088 про результати службового розслідування, яким наказано, зокрема, службове розслідування за фактом самовільного залишення розташування військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 матросом ОСОБА_4 вважати завершеним /а.с.100/.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочинів, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Оцінюючи докази, безпосередньо досліджені в судовому засіданні, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Пояснення свідків в судовому засіданні є послідовними, не суперечать дослідженим доказам і пов`язуються із іншими доказами в сукупності та не довіряти їм у суду немає підстав.

За змістом кримінально-процесуального закону до предмета показань свідка належать обставини, що мають пряме чи опосередковане відношення до події кримінального правопорушення, форми вини, наслідків кримінального правопорушення, даних, що належать до показань інших свідків, експертів, їх висновків, понятих і інших учасників процесу, відомості про факти, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого та взаємовідносини свідка з ними і з потерпілим. Знання характеру цих взаємовідносин (нормальні, дружні, родинні, ворожі, неприязні, відсутні будь-які відносини, оскільки бачив (чув) вперше, тощо) дозволить дати правильну оцінку відповідних показань, висновків і процесуальних дій указаних осіб.

При оцінці показань свідків суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Доорсон проти Нідерландів» від 26.03.1996 в п.78 якого зазначено, що « … відповідно до Конвенції, завдання Суду полягає не в тому, щоб ухвалювати, чи були свідчення свідків прийняті як докази належним чином, що мають зробити національні суди, завдання ж Європейського суду полягає в тому, щоб установити, чи було справедливим провадження загалом, зокрема і спосіб прийняття доказів. Суд не може визнати абстрактно, що свідчення свідка на відкритому засіданні і під присягою, завжди важать більше, ніж інші свідчення, які той самий свідок дає в межах судового провадження, тим більше, якщо між першими і другими є суперечність…». В рішенні Європейського суду з прав людини «Х і Y проти Федеративної Республіки Німеччини від 2 березня 1983 року, Суд зазначив: на свідках, що стають перед судом або перед слідчим суддею, лежить формальне і строге зобов`язання говорити правду…Ця позиція була б іншою, якби обвинувачення необґрунтовано вдалося до такого заходу з метою чинити тиск на свідків. Проте, якщо можливий тиск є просто наслідком, до якого призвели явно неправдиві свідчення, його слід визнати складником системи загальних гарантій кримінального процесу як такого. Комісія у цьому зв`язку повинна брати до уваги те, що передумовою системи кримінального правосуддя, яка захищає суспільство в цілому, є пильний контроль за виконанням обов`язку свідків говорити правду.

Суд бере до уваги показання вищевказаних свідків та надає віру, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних у справі доказів, крім того свідки описали обставини, які входять в предмет доказування.

Суд визнає належними та допустимими доказами повідомленням про кримінальне правопорушення від 30.01.2025, акт службового розслідування щодо самовільного залишення розташування базового табору військової частини НОМЕР_1 матросом ОСОБА_4 , наказ командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_14 від 27.11.2024 №1779 про призначення службового розслідування, рапортом ТВО командира роти резерву рядового складу ОСОБА_15 від 26.11.2024, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_14 від 05.10.2024 №286, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_14 від 26.11.2024 №338, доповідь про самовільне залишення базового табору підрозділу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) військової частини НОМЕР_3 військової служби по мобілізації матроса ОСОБА_4 від 27.11.2024 №14898, доповідь про дії, що набули ознак кримінального правопорушення за ч.5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення базового табору військової частини НОМЕР_1 та відсутність більше 3 діб військовослужбовця військової служби по мобілізації матроса ОСОБА_4 від 30.11.2024 №15483, наказ командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_14 від 21.12.2024 №2088 про результати службового розслідування, оскільки такі складено уповноваженими на те особами та в сукупності підтверджують обставини, які входять в предмет доказування в даному кримінальному провадженні.

У постанові Верховного суду у справі №761/28347/15-к від 09.09.2020, суд вказав, що реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17 липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з ч.2 ст. 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

А відтак, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000805 від 26.02.2025 /а.с.80/ суд вважає електронною базою даних, а не процесуальним джерелом доказів.

За змістом ст. 8 Конституції України в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість даної особи.

Розглядаючи кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

За частиною п`ятою статті 407 КК України кримінальна відповідальність настає у випадку самовільного залишення місця служби військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби).

Суд не бере до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він не визнає вини в інкримінованих йому діях за ч.5 ст. 407 КК України та його твердження про те, що він самовільно не залишав місце служби, так як отримав усний дозвіл командира на залишення військової частини та оцінює вказану позицію як спосіб захисту. При цьому суд звертає увагу, що ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, був обізнаний з порядком отримання дозволу на залишення військової частини, не зміг в судовому засіданні повідомити в якого саме командира він отримував такий дозвіл. Водночас, суд враховує, що зазначене спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, наведеними вище.

Захиником ОСОБА_5 було заявлено клопотання про виклик та допит в судовому засіданні як свідка ОСОБА_16 , оскільки захисник припускає, що можливо саме останній дозволив ОСОБА_4 залишити військову частину. Судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання з тих підстав, що ні обвинувачений, ні допитані в судовому засіданні свідки, ні з будь-яких інших матеріалів справи не вбачається, що саме до ОСОБА_16 підходив ОСОБА_4 та він ( ОСОБА_16 ) відпустив обвинуваченого з військової частини до дому. Сам обвинувачений не міг пригадати ні прізвище, ні звання чи посади особи до кого він підходив. А тому така позиція захисту може свідчити про затягування розгляду справи.

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст. ст. 85, 94 КПК України, всі вказані вище докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, в судовому засіданні доведена повністю.

Таким чином, суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 самовільного залишення місця служби військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вказаний висновок суд робить поза розумним сумнівом, а отже, враховуючи зазначене вище, вина ОСОБА_4 повністю доведена в інкримінованому йому злочині за ч.5 ст. 407 КК України. Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу України чи виправдання суд не вбачає.

Вказаний висновок узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Згідно з п.1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, форму вини, обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.10.2024 був звільнений від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.5 ст. 407 КК України на підставі ч.5 ст. 401 КК України для продовження проходження військової служби, відсутність відомостей про перебування на обліку у лікаря нарколога та психіатра.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.

Суд не визнає обставиною, яка пом`якшує відповідальність обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, зазначене у обвинувальному акті щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки судом встановлено, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому та не визнає своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено.

З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що ОСОБА_4 відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання за ч.5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції статті.

За приписами ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005) суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Таким чином на переконання суду кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.2018 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 05 квітня 2025 року ОСОБА_4 було затримано 05 квітня 2025 року о 12.28 год.

За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Отже, суд вважає за необхідне відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зарахувати обвинуваченому у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з моменту затримання з 05 квітня 2025 року до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся. Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 3 (три) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту вступу вироку в законну силу.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 05 квітня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1