ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року

м. Київ

справа № 636/5272/23

провадження № 51-3496 км 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000533 від 20 серпня 2021 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 19 грудня 2023 року ОСОБА_7 засуджено ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання із іспитовим строком 3 роки.

Указане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, а саме в незаконному придбанні, виготовленні і зберіганні особливо небезпечних наркотичних засобів та незаконному придбанні, зберіганні особливо небезпечних психотропних речовин у великих розмірах, з огляду на таке.

У серпні 2021 року в денний час доби, більш точного часу в ході судового засідання встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 , маючи злочинний умисел, спрямований на незаконне виготовлення та зберігання особливо небезпечних наркотичних засобів, у великих розмірах, перебуваючи на пустирі, між вул. Анатолія Злобіна і Богдана Хмельницького, зірвав кущі конопель, відніс їх за місцем розташування свого домоволодіння, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та, маючи навички виготовлення кустарним способом у домашніх умовах, подрібнив, тобто незаконно виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб ? канабіс, який потім зберігав у цьому домоволодінні для власного вживання, без мети збуту.

Крім того, на початку серпня 2021 року, точного часу в ході судового засідання встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 перебуваючи поблизу гуртожитків, розташованих по вул. Дружби в м. Чугуєві Харківської області, на проїжджій частині дороги знайшов згорток із кристалічною речовиною, а саме з особливо небезпечними психотропними речовинами, масою 5,4172 г, та, маючи навички з уживання вказаних речовин, переніс їх за місцем свого проживання, тим самим незаконно придбав і почав зберігати у великих розмірах, без мети збуту.

Так, 14 січня 2022 року в період з 13 год 16 хв до 15 год 31 хв, у ході санкціонованого за місцем мешкання ОСОБА_7 , працівники поліції в кухні, жилих кімнатах домоволодіння і прилеглій території виявили 29 паперових згортків різного розміру та вагою з речовиною рослинного походження загальною масою 179,5117 г і шість різнорозмірних полімерних пакетів із кристалічною речовиною загальною масою 5,4172 г, які вилучили, належним чином опечатали та направили до експертної установи для дослідження.

Відповідно до висновку за результатами судової експертизи матеріалів, речовин та виробів від 18 лютого 2021 року № СЕ-19/121-22/1485-НЗПРАП надана на дослідження речовина:

- рослинного походження, загальною масою 179,5117 г, є особливо небезпечним наркотичним засобом ? канабісом. Загальна маса канабісу в перерахунку на суху речовину становить 168,323 г.;

- кристалічного походження, загальною масою 5,4172 г, є особливо небезпечним психотропним засобом ? PVP. Загальна маса PVP у перерахунку на суху речовину становить сукупно ? 4,5308 г.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 19 грудня 2023 року змінено, на підставі ст. 69-1 КК призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та згідно зі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі з доповненнями вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що ОСОБА_7 :

- щиро розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення та шкодує про скоєне;

- був несудимим, добре характеризується за місцем проживання, офіційно працевлаштований;

- перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_8 , в якому в них 09 вересня 2023 року народився син, при цьому в матеріалах справи містяться відомості про те, що разом із ОСОБА_7 , його цивільною дружиною та їх сином також проживає неповнолітня дочка ОСОБА_8 , що свідчить про його міцні соціальні зв`язки;

- має на утриманні хвору матір похилого віку;

- з 28 березня по 08 квітня 2024 року добровільно перебував на стаціонарному лікуванні в КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня», оскільки виявив бажання позбутися наркотичної залежності.

Як зазначає захисник:

- сторона захисту неодноразово звертала увагу на те, що достатнім покаранням для ОСОБА_7 є позбавлення волі на строк 1 рік із застосуванням положень ст. 75 КК, за якими його потрібно звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 65 КК саме така міра покарання є необхідною і достатньою для виправлення ОСОБА_7 та не становитиме особистого надмірного тягаря для нього;

- згідно з аналізом судової практики за аналогічних обставин і за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, суди неодноразово призначали покарання саме у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік із застосуванням положень ст. 75 КК, за якими звільняли від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

Отже, захисник указує, що суд апеляційної інстанції, незважаючи на всі правові підстави для обрання менш суворого покарання з урахуванням ст. 69-1 КК, призначив максимально можливе покарання.

При цьому захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції:

- не врахував постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 серпня 2021 року (справа № 235/689/20);

- не взяв до уваги жодного факту з наведених у запереченнях сторони захисту на апеляційну скаргу прокурора;

- під час перегляду вироку стосовно ОСОБА_7 не забезпечив змагальності сторін, оскільки прийняв рішення виключно на підставі апеляційної скарги сторони обвинувачення;

- підійшов до розгляду справи поверхнево та формально, оскільки не врахував позиції сторони захисту і належним чином не дослідив наданих нею матеріалів, а з тексту оскаржуваної ухвали неможливо зрозуміти позицію сторони захисту та які докази були надані, що свідчить про необґрунтованість та невмотивованість судового рішення.

До початку судового розгляду захисник ОСОБА_6 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , подав доповнення до касаційної скарги, доводи у яких у цілому є аналогічними до доводів його касаційної скарги.

Захисник додатково зауважує про те, що під час судового розгляду в суді першої інстанції суддя визначив, що побутова характеристика ОСОБА_7 , наявна в матеріалах провадження, характеризує його з позитивного боку, і це мало бути враховано під час призначення покарання, однак суд апеляційної інстанції не взяв до уваги позитивної характеристики підзахисного, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

При цьому захисник, указуючи на положення ч. 1 ст. 69-1, ч. 4 ст. 75 КК, вважає, що наведене свідчить про можливість визначення ОСОБА_7 іспитового строку не більше як на 2 роки.

Водночас, обґрунтовуючи свою позицію у доповненнях захисник посилається на постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 липня 2018 року (справа № 148/1211/15-к) та 10 квітня 2024 року (справа № 211/1241/23), а також ухвалу від 16 серпня 2018 року (справа № 183/163/14).

Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу з доповненнями захисника не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні:

- захисник ОСОБА_6 підтримав подану ним касаційну скаргу з доповненнями і просив її задовольнити;

- прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги з доповненнями захисника, просила оскаржуване судове рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу з доповненнями - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі з доповненнями доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга з доповненнями захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у п. 3 ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. 414 КПК.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 309 КК у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Що стосується доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, то Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 вид та строк покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК належить до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що останній одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд першої інстанції зважив на те, що ОСОБА_7 не працює, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, але на підставі ст. 89 КК несудимий.

Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а обставин, що його обтяжують, не встановив.

У підсумку місцевий суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, погодився з доводами сторони обвинувачення та на підставі ст. 69-1 КК призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Із цими висновками погоджується і Верховний Суд.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням:

- тяжкості вчиненого кримінального правопорушення;

- зазначених вище даних про особу засудженого, у тому числі тих, на які посилається захисник у касаційній скарзі з доповненнями;

- наявності пом`якшуючих покарання обставин та відсутності обставин, які його обтяжують,

призначене засудженому покарання в межах, установлених у санкції ч. 2 ст. 309 КК, з огляду на зміст положень, передбачених статтями 50, 65, 69-1 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним інших злочинів.

При цьому захисник хоча і посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, однак не наводить обґрунтувань у цій частині.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що захисник, наголошуючи на невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, у прохальній частині касаційної скарги просить призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, що за видом і строком є таким, яке призначив суд апеляційної інстанції, у зв`язку із чим доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Посилання в касаційній скарзі захисника на те, що ОСОБА_7 позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки та хвору матір похилого віку на утриманні, добровільно пройшов курс лікуванні від наркоманії у спеціалізованому закладі, на думку колегії суддів, лише підтверджує правильність висновків суду апеляційної інстанції в частині необхідності призначення йому покарання за ч. 2 ст. 309 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Системний аналіз наведених вище положень КК свідчить про те, що необхідною умовою застосування положень ст. 69-1 КК є:

- наявність таких пом`якшуючих покарання обставин, як з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди;

- відсутність обставин, що обтяжують покарання;

- визнання вини.

Тобто наявність позитивних характеристик не є тим обов`язковим елементом, який повинен ураховуватися під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69-1 КК.

Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, узявши до уваги наявність двох пом`якшуючих покарання обставин (щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину), а також те, що ОСОБА_7 визнав вину, обґрунтовано застосував положення ст. 69-1 КК.

За таких обставин відсутні підстави для висновку про те, що суд апеляційної інстанції, не зваживши на позитивну характеристику ОСОБА_7 , допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

У касаційній скарзі захисник також акцентує на тому, що ОСОБА_7 офіційно працевлаштований, проте не вказує обґрунтувань про наявність відповідних матеріалів на підтвердження зазначених обставин, які б не врахували суди попередніх інстанцій.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Водночас суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_7 не працює.

На думку колегії суддів, є безпідставним посилання захисника на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 липня 2018 року (справа № 148/1211/15-к, провадження № 51-1330 км 18) для підтвердження необхідності застосування положень ст. 69-1 КК, оскільки у провадженні стосовно ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції застосував наведені положення кримінального закону.

Стосовно посилання захисника на те, що суди попередніх інстанцій не обґрунтували неможливості застосування іншого виду покарання, ніж позбавлення волі, хоча санкція ч. 2 ст. 309 КК передбачає альтернативні види покарань, колегія суддів зауважує таке.

Звертаючись із касаційною скаргою з доповненнями, захисник не зазначає, яким чином це перешкодило ухвалити законні й обґрунтовані рішення саме в частині призначення покарання у виді позбавлення волі, до того ж він сам просить призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Стосовно доводів захисника про необхідність установлення засудженому ОСОБА_7 іспитового строку 2 роки колегія суддів вважає за доцільне зазначити таке.

Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням урегульовано розд. ХІІ КК.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, під час вирішення питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням беруться до уваги тяжкість злочину, особа винного й інші обставини справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від 1 до 3 років.

Як убачається зі змісту вироку стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість кримінального правопорушення, а також особу засудженого, у зв`язку з чим дійшов висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури та змінюючи його лише в частині призначеного покарання з огляду на положення ст. 69-1 КК, погодився з висновками місцевого суду щодо можливості застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання, а також щодо тривалості іспитового строку.

Із цими висновками також погоджується і Верховний Суд.

Разом з тим, з урахуванням у тому числі зазначених обставин, а також права судової дискреції Верховний Суд не вбачає підстав для зменшення засудженому ОСОБА_7 тривалості іспитового строку.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник фактично зазначає про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються вирішення питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання чи вирішення питання щодо звільнення від його відбування тощо.

Дискреційні повноваження суду щодо прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 75, 409, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на зазначене вище, посилання захисника на те, що згідно з аналізом судової практики за аналогічних обставин та за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, суди неодноразово призначали покарання саме у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік із застосуванням положень ст. 75 КК, на підставі яких звільняли від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, у цілому не спростовують обґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_7 в частині визначення тривалості іспитового строку.

При цьому, не погоджуючись з рішенням суду в цій частині, захисник не мотивує, яку норму кримінального закону порушено.

Стосовно позиції захисника про можливість визначення ОСОБА_7 іспитового строку не більше як на 2 роки з огляду на положення ч. 1 ст. 69-1, ч. 4 ст. 75 КК, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Питання щодо покарання та його призначення врегульовано розділами Х-ХІ КК (статті 50 ? 73 цього Кодексу).

Види покарань чітко врегульовані ст. 51 КК.

Положення ст. 69-1 КК регламентують строк або розмір покарання, який, з урахуванням наведених у цій статті обставин, не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Водночас питання про звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК (статті 74 ? 87 цього Кодексу).

Частиною 4 ст. 75 КК передбачено, що іспитовий строк установлюється судом тривалістю від 1 до 3 років.

Таким чином, законодавець чітко відмежовує поняття інституту призначення покарання від поняття інституту звільнення від відбування вже призначеного покарання, які не ототожнюються та врегульовуються різними нормами закону України про кримінальну відповідальність.

За вказаних обставин відсутні підстави для висновку про те, що до положень ст. 75 КК можуть застосовуватися приписи ст. 69-1 цього Кодексу, а отже, і про можливість визначення ОСОБА_7 іспитового строку не більше як на 2 роки.

З огляду на зазначене доводи в цій частині, наведені в доповненнях до касаційної скарги, є безпідставними.

Також захисник стверджує, що в ході перегляду вироку місцевого суду стосовно ОСОБА_7 в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції не врахував постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 235/689/20 (провадження № 51-1411 км 21).

Однак, на переконання колегії суддів, посилання захисника на зазначену вище постанову є нерелевантним, оскільки за обставинами кримінальні провадження істотно різняться.

Зокрема, у згаданій постанові від 10 серпня 2021 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду погодилася з висновками суду апеляційної інстанції, який не вбачав підстав для застосування стосовно обвинуваченого ст. 75 КК і через це скасував вирок суду першої інстанції.

Крім того, з огляду на дискреційні повноваження суду щодо прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, посилання захисника на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 квітня 2024 року (справа № 211/1241/23, провадження № 51-109 км 24) та ухвалу Касаційного кримінального суду від 16 серпня 2018 року (справа 183/163/14, провадження № 51-3549 км 18) не спростовують наведених вище висновків колегії суддів у цій частині, при цьому вказані рішення прийняті судом касаційної інстанції з урахуванням конкретних обставин справи, які є відмінними від обставин у цьому провадженні.

Зокрема, в ухвалі від 16 серпня 2018 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій щодо можливості застосування положень ст. 75 КК, зазначила про обґрунтоване врахування ними тих обставин, що засуджений є засновником дитячого будинку сімейного типу, страждає тяжкими хронічними захворюваннями, є особою з інвалідністю другої групи, був нагороджений численними подяками та грамотами за сумлінну працю, у тому числі вищими органами виконавчої влади; а також його посткримінальної поведінки протягом тривалого часу після вчинення злочину, яке мало місце у 2011 році.

Водночас, як убачається зі змісту постанови від 19 квітня 2024 року, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку про можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання і встановлення іспитового строку 2 роки, у тому числі з огляду на довідку, відповідно до якої засуджений мобілізований до військової частини з метою захисту України від військової агресії рф, а також надану селищною військовою адміністрацією характеристику, згідно з якою він брав участь у відбудові будинків місцевих жителів, постраждалих від збройної агресії.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги жодного з наведених у запереченнях на апеляційну скаргу прокурора факту, а під час перегляду вироку стосовно ОСОБА_7 не забезпечив змагальності сторін, оскільки прийняв рішення виключно на підставі апеляційної скарги сторони обвинувачення, то колегія суддів вважає слушним зазначити таке.

Як убачається з матеріалів провадження, не погоджуючись із вироком суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , перший заступник керівника Харківської обласної прокуратури оскаржив його в апеляційному порядку.

На апеляційну скаргу сторони обвинувачення захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав заперечення, а згодом ? доповнення до них.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволено, а вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 19 грудня 2023 року змінено.

При цьому в ухвалі колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила про те, що захисник ОСОБА_6 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просив на підставі ст. 69-1 КК призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 309 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За таких обставин, ураховуючи наведені вище положення КПК, а також те, що сторона захисту не зверталася з апеляційної скаргою на вирок Чугуївського міського суду Харківської області, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги з доповненнями захисника в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, захисник, на думку якого, наведене в ухвалі суду апеляційної інстанції твердження про те, що обвинувачений частково підтримав апеляційну скаргу прокурора, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_7 не був присутній у судовому засіданні, не пояснює, яким чином це перешкодило суду апеляційної інстанції постановити законне й обґрунтоване рішення. Варто наголосити і на тому, що із цих підстав сторона захисту не заявила в касаційній скарзі вимог щодо скасування судового рішення, а лише ставила питання про зменшення іспитового строку.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень, які б перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані рішення, під час касаційного розгляду встановлено не було, а призначене ОСОБА_7 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги з доповненнями захисника.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3