Справа № 464/466/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1281/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області ОСОБА_6 та апеляційну скаргу з доповненнями адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном на 3 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання з цивільним позовом, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 31.12.2017 близько 21:30 год., керуючи автомобілем марки «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща), та рухаючись ним по вул. Сихівська, у м. Львові в напрямку пр. Ч. Калини, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України N? 1306 від 10.10.2001, а саме: Р. 1 п. 1.5, 1.10; Р. 2 п. 2.3 б), Д);Р. 10 п. 10.1; Р. 16 п. 16.6, що виразилося в тому, що він, будучи неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, виконуючи маневр повороту ліворуч не переконався у його безпеці та не надав дорогу зустрічному автомобілю марки «Шевроле-Лачетті», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, зіткнення транспортних засобів, в результаті якого пасажир автомобіля марки «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща) ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи, отримала наступні тілесні ушкодження: рани на обличчі, перелом лобної кістки справа, забій головного мозку; множинні переломи кісток тазу з розладом функції тазових органів, рани на голові та смугасті садна на кистях заподіяні тупими предметами з виступаючими гранями які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що оскаржений вирок є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та його особі внаслідок безпідставного застосування вимог ст. 75 КК України, що призвело до призначення необґрунтованого м`якого покарання. Вказує, що при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням суд не врахував ступеня тяжкості скоєного злочину, його суспільної небезпечності, а також характеру та наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, спричинених внаслідок ДТП потерпілій, конкретних обставин справи, не надав цим обставинам оцінку в їх сукупності, належних та достатніх мотивів прийнятого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням у вироку не навів.

Вважає, що враховуючи наслідки злочину у вигляді тяжких тілесних ушкоджень у потерпілої, а також її тривале лікування та проходження реабілітації, та суспільну небезпеку такого, у вироку судом не зазначено достатніх та переконливих даних, які б слугували підставами для висновку про те, що виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним злочинів можливе без відбування покарання. Суд першої інстанції одними і тими ж обставинами обґрунтував як призначення покарання, так і звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_8 грубо порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого потерпілій заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, чим проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно з Конституцією України є найвищими соціальними цінностями.

Як вказує прокурор, з показань обвинуваченого вбачається, що він вважає себе невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, шкоду, яка заподіяна потерпілій ОСОБА_10 , не відшкодував, пояснив, що у перший день після ДТП його батьки перераховували кошти на банківський рахунок потерпілої, цікавились станом її здоров`я, однак жодними доказами ці факти підтвердити не зміг. Крім того, під час допиту обвинувачений не заперечував того факту, що на момент ДТП він працював таксистом та не мав тривалого стажу водіння, а потерпіла була його пасажиром.

На думку апелянта, наведене свідчить, що водій ОСОБА_8 , маючи право керування транспортним засобом, безвідповідально використовував таке, допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень потерпілій. Водночас, молодий вік обвинуваченого, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість застосування ст. 75 КК України та виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

З апеляційною скаргою на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року також звернулася адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , у якій просить оскаржений вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України; у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, відмовити. Крім цього, просить дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого ухвалено незаконний та необґрунтований вироку, у зв`язку з чим такий підлягає скасуванню. Зокрема, у вироку суд послався на показання потерпілої та свідків, зазначивши, що такі є послідовними і такими, що в сукупності узгоджуються з іншими доказами. При цьому показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 , які були пасажирами під керуванням ОСОБА_8 , не містять жодних даних, які б підтверджували обставини та механізм дорожньо-транспортної пригоди, в тому числі винуватість ОСОБА_8 . Більше того, як потерпіла, так і свідок ОСОБА_12 повідомили в суді, що не пригадують обставин ДТП. Стосовно показань свідка ОСОБА_11 , який є другим учасником дорожньо-транспортної пригоди, водієм транспортного засобу марки «Шевроле Лачетті», р.н. НОМЕР_2 , то такі є недостовірними і спростовуються іншими доказами у справі. Зокрема, показання свідка щодо його швидкості руху 60 км/год. спростовуються комп`ютерно-технічною експертизою (висновок експерта №3123 від 2 липня 2019 року), слідчим експериментом (протокол проведення слідчого експерименту від 23 грудня 2019 року), судовими авто технічними експертизами (висновок експерта №1400 від 5 липня 2021 року, висновок експерта №СЕ-19/120-23/10426-ІТ від 30 жовтня 2023 року).

Згідно з висновком експерта №3123 від 2 липня 2019 року, середня швидкість автомобіля «Шевроле Лачетті» становила біля 101 км/год. (п. 3 висновку). Відповідно до висновків експертів №1400 від 5 липня 2021 року, №СЕ-19/120-23/10426-ІТ від 30 жовтня 2023 року встановлено, що внаслідок перевищення допустимої швидкості водій ОСОБА_11 позбавив себе технічної можливості уникнути зіткнення; у випадку, якби автомобіль під керуванням ОСОБА_11 рухався із дозволеною швидкість, то виїзд автомобіля під керуванням ОСОБА_8 не змусив би водія ОСОБА_11 змінювати напрямок руху або зменшувати швидкість; у випадку, якщо б дії водія ОСОБА_11 відповідали вимогам п. 12.4 ПДР (рухався з дозволеною швидкістю), то за такої умови відбувся б безпечний роз`їзд транспортних засобів; у випадку, якщо б дії водія ОСОБА_11 відповідали вимогам п. 12.4 ПДР (рухався з дозволеною швидкістю), то за такої умови у діях водія ОСОБА_8 не вбачалося б невідповідностей вимогам п. 16.6 ПДР, які б перебували у причинному зв`язку із настанням події ДТП. Наведене спростовує версію ОСОБА_11 про обставини дорожньо-транспортної пригоди. При цьому суд проігнорував два висновки експертиз, яким було встановлено невідповідність дій ОСОБА_11 вимогам ПДР.

Звертає увагу, що свідок ОСОБА_11 , як цивільний позивач та потенційний підозрюваний, обвинувачений в іншому кримінальному провадженні за фактом цієї ДТП, зацікавлений у результатах вказаного кримінального провадження.

Як зазначає апелянт, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 31 грудня 2017 року з фототаблицею до нього, висновки експерта №15/18, №1/71 від 23 січня 2018 року, №1/73 від 22 січня 2018 року самі по собі не підтверджують вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а лише є доказами того, що відбулась ДТП, в ході якої мало місце зіткнення двох транспортних засобів та потерпіла отримала тілесні ушкодження. Посилаючись на відеоматеріали з камер спостереження на підтвердження винуватості ОСОБА_8 суд процитував аналіз відеозапису, викладений слідчим у протоколі огляду відеозапису від 5 січня 2018 року (т. 1, а.с. 225, 227), тобто суд самостійної оцінки відеоматеріалам не надав. При цьому суд не врахував доводів сторони захисту щодо невідповідності інформації у протоколі огляду відеозапису щодо часу з моменту виникнення небезпеки для руху до зіткнення, який був визначений слідчим самостійно та з похибкою в 0,6 с (1,5-2 секунди). Вказаний відеозапис не є доказом винуватості ОСОБА_8 , такий свідчить про механізм та обставини ДТП, на підставі такого було здобуто вихідні дані для проведення експертиз, якими встановлена невідповідність дій іншого учасника ДТП.

На думку апелянта, надані ОСОБА_11 у ході слідчого експерименту показання є недостовірними. Щодо слідчого експерименту з ОСОБА_8 , то в ході такого визначено траєкторію руху керованого ним автомобіля, що не вказує на його винність, оскільки останній перед виконанням маневру повороту ліворуч мав би переконатися в безпечності маневру, а знаходження автомобіля під керуванням ОСОБА_11 на достатній віддалі дозволяла ОСОБА_8 безпечно розпочати та завершити маневр повороту; рух автомобіля під керуванням ОСОБА_11 з перевищенням дозволеної швидкості та невжиття останнім заходів гальмування призвели до зіткнення.

Стосовно висновку експертів №1438 від 2 травня 2018 року (т. 2, а.с. 32-36) захисник вказує, що такий не може бути покладений в основу обвинувачення, оскільки експерти при проведенні вказаної експертизи виходили з вихідних даних, які не є об`єктивними (момент виникнення небезпеки для руху та відстань, на якій автомобіль «Шевроле Лачетті» перебував у момент виникнення небезпеки для руху до моменту зіткнення); в ході судового розгляду встановлені в ході проведення цієї експертизи обставини були спростовані (суд призначив три експертизи); під час судового розгляду було об`єктивно здобуто дані щодо моменту виникнення небезпеки для руху, часу та віддалі між автомобілями в цей момент та до зіткнення. Ці обставини дали можливість максимально достовірно визначити швидкість автомобіля під керуванням ОСОБА_11 та перевірити, чи мав він можливість уникнути зіткнення. Тобто вказаний висновок експерта був фактично спростований.

У свою чергу, протоколи слідчих експериментів від 18 жовтня 2019 року, 23 грудня 2019 року не доводять вини обвинуваченого, оскільки, як слідує з протоколу слідчого експерименту від 18 жовтня 2019 року, проведення такого не виявилось можливим, тоді як у ході слідчого експерименту від 23 грудня 2019 року було здобуто вихідні дані, які спростовують винуватість ОСОБА_8 .

Зазначає, що у вироку суд першої інстанції не врахував та не оцінив наявність в діях іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 порушень правил дорожнього руху, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, зазначивши, що висновки експертиз в частині дій водія ОСОБА_11 можуть бути предметом розгляду лише в кримінальному провадженні №0000153 від 8 жовтня 2021 року, яке внесене до ЄРДР за заявою ОСОБА_8 .

Водночас, як зазначено в п. 7 постанови Пленуму ВСУ №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті», у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №128/3780/16-к звернув увагу, що суд з`ясовує характер порушень, які допустив кожен із учасників ДТП, на підставі чого доходить висновку про те, чиї дії є причиною заподіяних наслідків.

Апелянт наголошує, що саме дії ОСОБА_11 , які виразились у недотриманні вимог п. 12.4 ПДР, стали головною причиною настання дорожньо-транспортної пригоди, оскільки: порушення Чайковським вимог п. 12.4 ПДР є первинним (рухався у населеному пункті зі швидкістю 101 км/год., тобто з перевищенням допустимої швидкості на 41 км/год.); технічні (згідно з висновком експерта) порушення вимог ПДР, вчинені ОСОБА_8 , не стали причиною порушення ОСОБА_11 ; ОСОБА_11 мав можливість запобігти зіткненню своїми односторонніми діями зменшивши швидкість; у випадку дотримання ОСОБА_11 вимог ПДР, у діях ОСОБА_8 не вбачалося б невідповідностей вимогам п. 16.6 ПДР. У такому випадку водії б здійснили безпечний роз`їзд та ОСОБА_11 навіть не треба було б зменшувати швидкість або змінювати напрямок руху; не відбулося б зіткнення і у випадку руху зі швидкістю, яка була на момент ДТП, та вжиття ОСОБА_11 гальмування, зменшення швидкості, тобто йому достатньо було знизити швидкість для того, щоб автомобіль ОСОБА_8 покинув смугу.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до п. 1.4 ПДР кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Відтак, ОСОБА_8 , виконуючи маневр повороту ліворуч, правомірно розраховував на те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_11 рухається із дотриманням вимог ПДР, зокрема, рухається в межах дозволеної швидкості та перебуває на такій віддалі, яка дозволяє йому безпечно виконати маневр повороту ліворуч.

Більше того, висновками експертів встановлено, що у випадку, якби водій ОСОБА_11 рухався керованим ним автомобілем з дозволеною швидкістю, то в діях ОСОБА_8 немає невідповідності вимогам ПДР, а відстань автомобіля в момент виникнення небезпеки для руху у випадку руху ОСОБА_11 з дозволеною швидкістю, або ж у випадку вжиття ним заходів до зупинки чи гальмування (зменшення швидкості, навіть не екстреного гальмування) дозволила б автомобілю ОСОБА_8 покинути смугу руху та автомобілі б роз`їхались.

Зазначає також про допущення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які, на думку захисника, полягали у такому: оскаржене рішення не відповідає вимогам щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, а також вимогам щодо змісту вироку; суд ухвали обвинувальний вирок всупереч критерію доведення винуватості поза розумним сумнівом та з недотриманням засад кримінального провадження; судом не перевірено доводів захисту, не спростовано версії, доводів сторони захисту та не наведено мотивів цього; оцінка доказів судом не відповідає вимогам щодо оцінки цих доказів. Наведене є істотним порушенням вимог КПК, та, відповідно, підставою для скасування судового рішення.

Крім цього, апелянт вказує, що суд залишив без розгляду цивільний позов ОСОБА_11 з огляду на повторну неявку цивільного позивача та його представника, при цьому не врахував доводів цивільного відповідача з приводу заявленого цивільного позову.

13 січня 2025 року адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подала заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області ОСОБА_6 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року залишити без задоволення. В обґрунтування поданих заперечень захисник вказує, що оскаржений вирок ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Сторона захисту, безвідносно до визнання ОСОБА_8 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (захист не погоджується з висновками суду про визнання винуватості ОСОБА_8 ) вважає доводи прокурора безпідставними та необґрунтованими, оскільки, всупереч апеляційних доводів, суд при призначенні ОСОБА_8 покарання врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості та наслідки, характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху. Зазначає, що батьки обвинуваченого перераховували ОСОБА_10 грошові кошти для відшкодування витрат на лікування, цікавились станом її здоров`я. При цьому цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Шкода», р.н. НОМЕР_1 , була застрахована, тому завдана потерпілій ОСОБА_10 шкода підлягала відшкодуванню страховою компанією відповідно до положень ст. 1194 ЦПК України. ОСОБА_10 з цивільним позовом не зверталась, відтак в матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження розміру завданої шкоди та недостатності страхового відшкодування такої, як і відсутні докази, які б спростували факт добровільного відшкодування ОСОБА_8 завданої шкоди. Водночас, дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження відбулась і внаслідок невідповідності дій іншого учасника ДТП.

03 липня 2025 року адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подала зміни до апеляційної скарги, у яких просить змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами, та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік на підставі ст. 75 КК України.

Подані зміни до апеляційної скарги захисник мотивує тим, що 27 червня 2025 року між ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_10 досягнуто домовленостей про відшкодування завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди, ОСОБА_8 відшкодовано ОСОБА_10 моральну шкоду, завдану внаслідок його дій. Потерпіла прийняла вибачення ОСОБА_8 і підтверджує, що не має і не матиме надалі будь-яких претензій майнового та морального характеру до ОСОБА_8 з приводу заподіяної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Окрім цього, звертає увагу, що в ході судового розгляду цього кримінального провадження судом першої інстанції було встановлено, що в діях іншого учасника ДТП ОСОБА_11 також наявні порушення ПДР, які перебувають в причинному зв`язку з настанням цієї дорожньо-транспортної пригоди. Втім, суд не врахував та не спростував, що дії ОСОБА_11 , які виразились у недотриманні вимог п. 12.4 ПДР, стали головною умовою настання дорожньо-транспортної пригоди, оскільки порушення ОСОБА_11 вимог п. 12.4 ПДР є первинним (рухався у населеному пункті зі швидкістю 101 км/год); технічні порушення вимог ПДР, вчинені ОСОБА_8 , не стали причиною порушення ПДР ОСОБА_11 ; ОСОБА_11 мав можливість запобігти зіткненню своїми односторонніми діями, зменшивши швидкість; у випадку дотримання ОСОБА_11 вимог ПДР у діях ОСОБА_8 не вбачалося б невідповідностей вимогам п. 16.6 ПДР, водії здійснили б безпечний роз`їзд; не відбулося б зіткнення і у випадку руху зі швидкістю, яка була на момент ДТП, та вжиття ОСОБА_11 гальмування, зменшення швидкості, тобто йому достатньо було знизити швидкість для того, щоб автомобіль ОСОБА_8 покинув смугу.

Адвокат зазначає, що ОСОБА_8 погоджується з висновками проведених експертиз та розуміє, що у його діях є невідповідність вимогам ПДР, однак дії ОСОБА_11 , які виразились у недотриманні вимог п. 12.4 ПДР, стали головною умовою настання ДТП, за фактом таких порушень здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні.

За цих обставин, призначене вироком Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, а також звільнення останнього від відбуття призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з встановленням іспитового строку терміном 3 роки, є несправедливим, невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_8 слід врахувати такі обставини: ОСОБА_8 щиро кається у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, вибачився перед потерпілою та відшкодував заподіяну шкоду; наявність в діях другого учасника дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 порушень ПДР, які перебувають у причинному зв`язку з настанням ДТП; позицію потерпілої ОСОБА_10 , яка не має претензій до обвинуваченого та не заперечує проти призначення ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік на підставі ст. 75 КК України; ОСОБА_8 раніше не судимий, працює у середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №31 у м. Львові на посаді асистента вчителя, за місцем проживання та за місцем роботи має позитивну характеристику.

Звертає увагу, що згідно з санкцією ч. 2 ст. 286 КК України позбавлення права керувати транспортними засобами не є обов`язковим додатковим покаранням, а тому суд має право не призначати таке.

Крім цього, апелянт указує, що суд першої інстанції залишив без розгляду цивільний позов ОСОБА_11 через повторну неявку цивільного позивача та його представнику в судові засідання, залишивши поза увагою, що зв`язок між діями ОСОБА_11 та настанням ДТП встановлено в ході судового розгляду та підтверджено рядом експертиз. Суд не врахував доводів цивільного відповідача з приводу заявленого цивільного позову, а також положень стате1 1188, 1194 ЦК України, та не навів мотивів цього, що свідчить про незаконність, необґрунтованість та невмотивованість оскарженого рішення.

24 липня 2025 року прокурор Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області ОСОБА_6 подав заяву, у якій відповідно до ч. 1 ст. 403 КПК України відмовляється від поданої ним апеляційної скарги на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 підтримав відмову від апеляційної скарги сторони обвинувачення та заперечив проти задоволення змінених апеляційних вимог сторони захисту.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали подану апеляційну скаргу зі змінами до неї, не заперечили проти закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Потерпіла ОСОБА_10 не заперечила проти закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора та підтримала змінену апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , зазначивши, що примирилась з обвинуваченим ОСОБА_8 , він відшкодував завдану їй шкоду, жодних претензій до обвинуваченого у неї немає.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг та доповнень до апеляційної скарги захисника, заперечень на апеляційну скаргу сторони обвинувачення, обговоривши доводи заяви прокурора про відмову від апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до ст. 403 КПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Якщо вирок або ухвалу суду першої інстанції не було оскаржено іншими особами або якщо не має заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Апеляційну скаргу на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року було подано прокурором Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області ОСОБА_6 , який 24 липня 2025 року звернувся з заявою про відмову від вказаної апеляційної скарги.

За цих обставин, враховуючи, що відсутні заперечення захисника, яка подала апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого, а також відсутні заперечення з боку обвинуваченого та потерпілої проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не вбачає перешкод для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області ОСОБА_6 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій у зміненій апеляційній скарзі захисником не оспорюються, а тому у цій частині апеляційним судом не перевіряються.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені норми закону застосовуються не лише при вирішення питання про доведеність чи недоведеність вини обвинуваченого, але й враховуються при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.

Крім цього, положеннями статей 50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, його насліди у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій; дані про особу винного, який є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності; згідно з даними досудової доповіді органу пробації, виправлення обвинуваченого можливе без обмеження або позбавлення волі на певний строк; активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Врахувавши викладене, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 остаточного покарання саме у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе і без ізоляції від суспільства, а тому звільнив ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки. З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що визначений судом термін іспитового строку за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і зазначає таке.

Частиною 1 ст. 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім визначених цією статтею випадків, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, ч. 4 ст. 75 КК України визначено, що іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

У кримінально-правовому аспекті іспитовий строк - це певний проміжок часу, протягом якого здійснюється контроль за засудженим і останній під загрозою реального відбування призначеного покарання зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки та інші умови випробування.

Колегія суддів звертає увагу, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення є тяжким злочином, за яке передбачене максимальне покарання у виді восьми років позбавлення волі (ч. 2 ст. 286 КК України). При цьому суд призначив ОСОБА_8 покарання у виді трьох років позбавлення волі, що є мінімальним покаранням, визначеним санкцією цієї статті.

З огляду на зазначене, рішення суду про встановлення ОСОБА_8 трьох років іспитового строку відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Стосовно доводів захисника про необхідність скасування призначеного обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає таке.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_8 додаткового покарання, суд врахував як особу винного, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення ОСОБА_8 правил дорожнього руху та потягло за собою тяжкі наслідки у виді травмування потерпілої, а також те, що ОСОБА_8 керував технічно справним транспортним засобом та мав можливість уникнути наслідків дорожньо-транспортної пригоди.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

На думку колегії суддів, у цьому конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченим ОСОБА_8 порушень вимог правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілій спричинено тяжке тілесне ушкодження, колегія суддів доходить висновку, що у цій ситуації покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка, серед іншого, полягає у запобіганні вчиненню обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Цих висновків доводи про примирення з потерпілою, як і її позиція про незастосування додаткового покарання до ОСОБА_8 , які, хоч і оцінюються апеляційним судом позитивно, не спростовують.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілого хоч і враховується при призначенні покарання, однак така не є визначальною. Ця позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Доводи захисника про порушення вимог ПДР іншим учасником дорожнього руху також не дають підстав для незастосування щодо ОСОБА_8 додаткового покарання, оскільки, призначаючи покарання, суд виходить з принципу його індивідуалізації та враховує обставини щодо конкретної справи й особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у цьому випадку ОСОБА_8 .

Інші доводи, зокрема, ставлення обвинуваченого до вчиненого, примирення з потерпілою та відшкодування заподіяної їй шкоди були враховані судом першої інстанції, що, зокрема, виразилось у призначенні обвинуваченому мінімального розміру основного покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а також звільненні його від відбування основного покарання з випробуванням.

Інші доводи, на які покликається сторона захисту, були враховані місцевим судом при призначенні обвинуваченій покарання.

За таких обставин, підстав вважати рішення суду про доцільність призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами необґрунтованим, про що захисник порушила питання у зміненій апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на законність судового рішення щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника зі змінами до неї до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 403, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

прийняти відмову прокурора Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області ОСОБА_6 від апеляційної скарги на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та закрити апеляційне провадження у цій частині.

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, апеляційну скаргу зі змінами адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4