Номер провадження: 11-кп/813/1946/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом, ДУ «Одеській слідчий ізолятор» за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурором та захисником за допомогою власних технічних засобів, матеріали кримінального провадження №0000639 від 25.03.2023 року за апеляційною скаргою прокурора Херсонської окружної прокуратури Херсонської області ОСОБА_9 на вирок Малиновського (Хаджибейського) районного суду м. Одеси від 06.12.2023 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Москва, рф, громадянина України, освіта повна загальна середня, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та йому призначене покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбуття обвинуваченим покарання відраховується з 25.03.2023 року. У строк відбуття покарання зараховано строк попереднього ув`язнення в період з 25.03.2023 року до набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Вироком суду вирішено долю речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, переслідуючи прямий умисел, спрямований на порушення встановленого законом порядку обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а саме у порушення вимог ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» №60/95-ВР від 15.02.1995, де передбачено, що діяльність з обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, включених до таблиць II і III Переліку, та прекурсорів, включених до таблиці IV Переліку, здійснюється суб`єктами господарювання за наявності у них ліцензії на здійснення відповідних видів діяльності, при невстановлених обставинах та у невстановлений час, незаконно придбав та в подальшому зберігав при собі, з метою збуту психотропну речовину, обіг якої обмежено «амфетамін».

25.03.2023 року поблизу торгівельного центру «Таврія В» за адресою: місто Херсон, вул. 49 Херсонської Гвардійської Дивізії, 24, у ОСОБА_8 було виявлено та вилучено 22 згортка, в середині яких знаходилась, заздалегідь розфасована психотропна речовина, обіг якої обмежено «амфетамін», загальною масою 5,7003 г., яку ОСОБА_8 зберігав при собі, з метою збуту.

Того ж дня, за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , було виявлено та вилучено психотропну речовину, обіг якої обмежено «амфетамін», загальною масою 7,8163 г., яку ОСОБА_8 зберігав в пакеті виготовленого із прозорого, безкольорового, полімерного матеріалу із застібкою типу «zip-lock» з метою збуту.

Таким чином ОСОБА_8 придбав та зберігав з метою збуту психотропну речовину, обіг якої обмежено «амфетамін», загальною масою 13,5166 г., що відповідно до таблиці №2 «Невеликі, великі та особливо великі розміри психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу» затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 01.08.2000 №188 віднесено до великих розмірів.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання та зберігання з метою збуту психотропних речовин у великих розмірах.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.307 КК України у виді позбавлення волі, строком на 6 (шість) років з конфіскацією майна.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом при призначенні покарання ОСОБА_8 закону, який не підлягав застосуванню - ст. 69 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості. На переконання прокурора, обставини, на які послався місцевий суд, як на підстави застосування положень ст. 69 КК України, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення злочину внаслідок тяжких особистих обставин, не можуть слугувати підставами для призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст.307 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу; думку захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК, судом першої інстанції не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювались.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного правопорушення ОСОБА_8 не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК , переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Однак, наведених вимог закону суд першої інстанції не дотримався, оскільки призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд свого рішення належним чином не мотивував.

Так, однією з засад призначення покарання за вчинені кримінальні правопорушення закон визначає призначення судом покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, ст.69 КК України, положення якої покликані гуманізувати закон про кримінальну відповідальність є призначення покарання «нижче нижчого». Але застосування даної норми може відбуватись лише за наявності певних обставин, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Апеляційний суд визнає слушними доводи прокурора щодо відсутності підстав для застосування при призначенні покарання ОСОБА_8 положень ст. 69 КК України, з огляду на таке.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч.ч.1,2 ст.66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення ст.ст. 66, 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Наведене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях, зокрема у постанові від 01.08.2023 року Другої судової палати ККС у складі ВС (справа №621/2376/22).

Зі змісту оскарженого вироку вбачається, що суд при призначенні покарання із застосуванням положень ст.69 КК України послався на наявність щирого каяття, активного сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин, у зв`язку із втратою раніше існуючих законних способів заробітку через окупацію м. Херсона і наявністю грошових боргів, а також вперше його притягнення до кримінальної відповідальності.

Обставин, які у відповідності до вимог ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції встановлено не було.

Проте, на переконання колегії суддів, посилання місцевого суду на вказані обставини, зокрема на вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин, у зв`язку із втратою раніше існуючих законних способів заробітку через окупацію м. Херсона і наявністю грошових боргів, жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 діяння та, відповідно, не є такими, що суттєво знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, посилання місцевого суду на активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, як на обставину, що дає підстави для застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України, не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Так, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження факту допомоги обвинуваченим слідству будь-яким чином. Не наведено таких фактів і в оскарженому судовому рішенні.

Визнання обвинуваченим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Наведене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду в постанові №51-4628км24 від 22.05.2025 року (справа №521/13401/23), якою скасовано попереднє рішення апеляційного суду в даній справі.

Колегія суддів зазначає, що вірно використовуючи теоретичне підґрунтя, яке характеризує таку обставину, яка пом`якшує покарання, як вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин (пункт 5 частини 1 статті 66 КК), місцевий суд не навів переконливих аргументів на користь наявності цієї обставини з посиланням на конкретні обставини даного кримінального провадження.

Поза увагою місцевого суду залишилися тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його суспільна небезпечність, вчинення злочину молодою та придатною до суспільно корисної праці людиною. Місцевий суд не навів розумного пояснення, чому він вважає, що обраний ОСОБА_8 спосіб вирішення скрутних для нього проблем має оцінюватися як пом`якшувальна покарання обставина, враховуючи, що поширення наркоманії та зростання злочинності, пов`язаної з незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, набувають усе більших масштабів і стають серйозними соціальним чинником, який негативно впливає на життя, здоров`я та благополуччя людей.

З огляду на наведене колегія суддів вважає доводи прокурора щодо відсутності передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 66 КК України обставини обґрунтованими.

Заслуговують на увагу й доводи прокурора про відсутність у поведінці ОСОБА_8 активного сприяння розкриттю злочину.

Як свідчить стала судова практика, ця обставина, яка пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Даний висновок колегії суддів узгоджується з позицію касаційного суду в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року (справа №263/15605/17; провадження №51-4234км20).

Колегія суддів звертає увагу, що в обвинувальному акті не зазначено цієї обставини, як такої, що пом`якшує покарання. Судовий розгляд у цьому провадженні здійснювався у порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК. Із показань обвинуваченого та інших доказів в даній справі не убачається жодного факту допомоги слідству. Не наведено таких фактів і в оскарженому вироку місцевого суду.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що дійшовши вірного висновку про те, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції не в повній мірі враховав характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, а тому призначене покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, за своїм розміром, на думку апеляційного суду, є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Місцевий суд при призначенні обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, фактично послався на дані про особу обвинуваченого та не обґрунтував належним чином які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про безпідставність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, оскільки за переконанням апеляційного суду в такому випадку не буде досягнута мета покарання, а також такий строк не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що виходячи з конкретних обставин даного кримінального провадження, суд першої інстанції при призначені обвинуваченому покарання неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, зокрема положення ст.69 КК України, що потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора щодо скасування вироку в частині призначеного покарання, підлягає задоволенню, з ухваленням нового вироку в цій частині, з призначенням обвинуваченому більш суворого покарання, з урахуванням вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Херсонської окружної прокуратури Херсонської області ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Малиновського (Хаджибейського) районного суду м. Одеси від 06.12.2023 року, в кримінальному провадженні №0000639 від 25.03.2023 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджений за ч.2 ст.307 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ч.2 ст.307 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з конфіскацією всього майна, яке йому належить на праві приватної власності.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4