Справа № 640/1793/19
Провадження № 1-кп/953/806/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

перекладача- ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні зали судових засідань Київського районного суду м. Харкова кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005447 від 22.12.2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця та громадянина Республіки Азербайджан, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, який проживає за адресою:АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення за таких обставин. Вранці 22.12.2018 року обвинувачений біля станції метро «Пушкінська» у м. Харкові побачив, що ОСОБА_7 дістала свій мобільний телефон Xiaomi Redmi Note 4 model 2016102 сірого кольору, 64 ГБ, і тримає його у лівій руці. В цей час у ОСОБА_4 раптово виник злочинний умисел відкрито викрасти у потерпілої ґаджет з метою особистого незаконного збагачення з корисливих мотивів. Реалізуючи зазначений умисел, ОСОБА_4 приблизно о 09 годині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи і бажаючи настання їх суспільно небезпечних наслідків, скориставшись тим, що ОСОБА_7 відволіклася, підбіг до неї і шляхом ривка вихопив мобільний телефон з руки, тобто відкрито викрав це майно. Зазначеним ґаджетом обвинувачений розпорядився на власний розсуд і завдав потерпілій матеріальної шкоди у розмірі вартості телефона згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 4849 від 28.12.2018 року 3 100,00 грн.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю і повідомив суду такі обставини. У кінці грудня 2018 року біля станції метро «Пушкінська» у місті Харкові він побачив, що жінка ОСОБА_7 тримає у руках мобільний телефон, і вирішив його викрасти, щоб спілкуватися з родичами, оскільки на той час не мав телефона. З цією метою підійшов до потерпілої, вихопив у неї ґаджет і намагався втекти. Обвинуваченого почали переслідувати незнайомі люди, він, тікаючи, перечепився і впав, після чого його затримали, відібрали телефон і віддали ОСОБА_7 . У подальшому він спілкувався з потерпілою у поліцейському відділку, попросив вибачення, а згодом передав через свого знайомого грошову компенсацію. У зв`язку з зазначеним ОСОБА_7 не має до нього жодних претензій. Спочатку він уклав із потерпілою угоду про примирення, проте не зрозумів, що для вирішення питання про затвердження її судом необхідно прибути у судове засідання. Тому, підписавши угоду, виїхав з міста Харкова в особистих справах. Після цього бував удома в батьків у Республіці Азербайджан, потім навчався у місті Києві, де зараз і мешкає. Від слідства і суду не ухилявся, таких намірів не мав, не був обізнаний про свій розшук, а довідавшись про це, з`явився до органу досудового розслідування. У вчиненому кримінальному правопорушенні щиро розкаюється.

Потерпіла у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У цій же заяві ОСОБА_7 зазначила, що погоджується з установленими органом досудового розслідування обставинами, не заперечує проти здійснення судового провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, підтвердила роз`яснення їй правових наслідків застосування скороченої процедури судового розгляду, зокрема, що у цьому разі вона буде не вправі оспорювати встановлені судом обставини в апеляційному порядку і оскаржувати вирок до суду вищого рівня з підстав недослідження доказів, засвідчила добровільність і дійсність своєї позиції. Просила суд призначити ОСОБА_4 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, і повідомила, що цивільний позов заявляти не бажає, завдану шкоду їй відшкодовано, у зв`язку з чим не має до обвинуваченого жодних матеріальних та моральних претензій.

За результатами допиту обвинуваченого у судовому засіданні суд переконався, що ОСОБА_4 правильно розуміє зміст обставин, викладених в обвинувальному акті, і повністю визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення у зазначені в обвинуваченні час, місці і спосіб. Цих обставин не оспорює і потерпіла, і суд не має жодних сумнівів у добровільності й істинності позицій учасників провадження.

З`ясувавши думки обвинуваченого, захисника і прокурора щодо порядку судового розгляду, взявши до уваги позицію з цього питання потерпілої, викладену у письмовій заяві, суд роз`яснив учасникам процесу правові наслідки застосування скороченої процедури, передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК України, а саме, що у цьому разі вони будуть не вправі оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, а також оскаржувати вирок до суду вищої інстанції з підстав недослідження судом доказів.

За таких обставин суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і розглядає справу у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням даних, які характеризують його особу, та окремих процесуальних рішень у справі.

Суд вважає повністю доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення в обсязі пред`явленого обвинувачення і кваліфікує його дії, що полягали у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), за ч. 1 ст. 186 КК України у редакції Закону № 270-VI від 15.04.2008 року, чинній на час скоєння кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання щодо редакції закону про кримінальну відповідальність, яка підлягає застосуванню щодо ОСОБА_4 , суд виходить із такого.

За загальним правилом, установленим у ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність, караність та інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час його вчинення.

Як унормовано у частині 2 статті 5 цього Кодексу, закон про кримінальну відповідальність, що посилює її або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Таку дію згідно з ч. 1 ст. 5 КК України має лише закон, що скасовує, пом`якшує кримінальну відповідальність, або іншим чином поліпшує становище особи, тобто у цьому разі закон поширюється на осіб, що вчинили відповідні діяння до набрання ним чинності, у тому числі на тих, що відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Санкція частини 1 статті 186 КК України у редакції Закону № 270-VI від 15.04.2008 року, чинній на час скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення 22.12.2018 року, передбачала такі альтернативні покарання:

-штраф від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

-або громадські роботи на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин;

-або виправні роботи на строк до двох років;

-або арешт на строк до шести місяців;

-або позбавлення волі на строк до чотирьох років.

У подальшому 01.07.2020 року набули чинності зміни, внесені у санкцію зазначеної вище статті Законом № 2617-VIII від 22.11.2018 року, яким встановлено розмір штрафу від двох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Законом № 3342-IX від 23.08.2023 року, який набрав чинності 28.03.2024 року, у санкції частини 1 статті 186 КК України покарання у виді арешту на строк до шести місяців було замінено пробаційним наглядом на строк до трьох років.

Відтак санкція частини 1 статті 186 КК України, чинна станом на сьогодні, встановлює такі альтернативні покарання:

-штраф від двох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

-або громадські роботи на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин;

-або виправні роботи на строк до двох років;

-або пробаційний нагляд на строк до трьох років;

-або позбавлення волі на строк до чотирьох років.

Отже, змінами до санкції частини 1 статті 186 КК України, які набули чинності після скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення, законодавець посилив кримінальну відповідальність шляхом збільшення розміру штрафу. Виходячи з наведеного ці зміни згідно з ч. 2 ст. 5 КК України не мають зворотної дії в часі і поширюються лише на осіб, що вчинили правопорушення у період чинності відповідної кримінально-правової норми у новій редакції.

З огляду на зазначене щодо ОСОБА_4 підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 186 КК України у редакції Закону № 270-VI від 15.04.2008 року, чинній на час скоєння ним кримінального правопорушення, які поліпшують його правове становище.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання новим кримінальним правопорушенням. Більш суворий вид покарання з-поміж передбачених санкцією відповідної статті (частини статті) кримінального закону призначається лише у разі, якщо менш суворий суд визнає недостатнім для досягнення зазначеної вище мети. Відповідні правозастосовчі орієнтири сформулював Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 року у справі № 298/95/16.

Призначаючи ОСОБА_4 захід примусу, суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, що відповідно до ч. 3 ст. 12 КК України у редакції Закону № 4025-VI від 15.11.2011 року, чинній на час його скоєння, класифікувалося як злочин середньої тяжкості. За критеріями, визначеними у ч. 4 ст. 12 КК України у нині чинній редакції, відповідний злочин є нетяжким. Отже, зазначене діяння як на час його вчинення, так і станом на зараз законодавець не відносив і не відносить до тяжких чи особливо тяжких злочинів. Скоєним правопорушенням нікому не завдано ні фізичної, ні моральної шкоди. Обставин, які б підвищували суспільну небезпеку злочину порівняно з типовими діяннями, що кваліфікуються за відповідною кримінально-правовою нормою, за результатами судового розгляду не встановлено.

Бере суд до уваги і дані про особу ОСОБА_4 , котрий раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, неодружений, не є військовослужбовцем, на диспансерних наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, не є особою з інвалідністю.

Як обставину, що пом`якшує покарання, суд відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України враховує щире каяття обвинуваченого.

Передбачених статтею 67 КК України обставин, що обтяжують покарання, за підсумками судового розгляду не встановлено.

Виходячи з наведеного, з огляду на вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення вперше, відсутність обставин, які б підвищували тяжкість скоєного у межах даної кримінально-правової кваліфікації або обтяжували покарання, повне визнання обвинуваченим провини, щире каяття, відсутність непоправних наслідків вчиненого, повернення потерпілій викраденого телефона, а також відшкодування їй завданої шкоди, у зв`язку з чим ОСОБА_7 просила суд призначити ОСОБА_4 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, суд вважає за можливе обрати йому покарання у виді штрафу, найбільш м`яке за видом із передбачених санкцією ч. 1 ст. 186 КК України (у редакції Закону № 270-VI від 15.04.2008 року). Водночас, беручи до уваги зухвалість протиправних дій ОСОБА_4 і вартість викраденого майна, суд визначає розмір грошового стягнення у максимальних межах санкції відповідної частини статті.

Керуючись принципами законності, гуманізму, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд вважає зазначене покарання необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Київський районний суд міста Харкова ухвалою від 16.05.2025 року у справі № 640/24425/18, н/п 1-кс/953/2912/25, застосував щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою з можливістю внесення застави у розмірі 60 560 грн.

Заставу за ОСОБА_4 внісОСОБА_5 20.05.2025 року шляхом переказу відповідної суми коштів на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Харківській області (одержувач: ТУ ДСА України в Харківській області; код одержувача: 26281249; банк одержувача: ДКСУ м. Київ; МФО одержувача: 820172; Р/р: UA 0006674). Виконання заставодавцем відповідних дій підтверджено платіжним дорученням АТ КБ «Приватбанк» № 1.142056645.1 від 20.05.2025 року.

Після внесення застави ОСОБА_4 було звільнено з-під варти 21.05.2025 роу.

З огляду на зазначене на підставі ч. 4 ст. 202 КПК України з моменту звільнення з-під варти ОСОБА_4 вважаться таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

У судовому засіданні захисник заявив клопотання про скасування запобіжного заходу, яке підтримав обвинувачений. Прокурор не порушував перед судом питання про продовження строку дії такого заходу до набрання вироком законної сили і проти задоволення клопотання сторони захисту не заперечував. Виходячи з наведеного, керуючись засадою диспозитивності кримінального судочинства, а також з огляду на вид призначеного ОСОБА_4 покарання, суд вважає за необхідне скасувати раніше обраний запобіжний захід.

Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України застава, що не була звернена у дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена на виконання вироку у частині майнових стягнень. Застава, внесена, заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку у частині майнових стягнень лише за його згодою.

Обвинувачений ОСОБА_4 та заставодавець ОСОБА_5 належним чином виконали свої процесуальні обов`язки, забезпечені заставою, а тому передбачених частиною 8 статті 182 КПК України підстав для звернення застави у дохід держави немає. Згоди на звернення застави на виконання вироку у частині майнових стягнень заставодавець ОСОБА_5 не давав. Виходячи з наведеного внесена ним застава підлягає поверненню на підставі ч. 11 ст. 182 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальних витрат у справі не понесено.

Керуючись ст. ст. 107, 349, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 100 (сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Раніше обраний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 60 560,00 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят гривень) 00 коп. скасувати.

Заставу у розмірі 60 560,00 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят гривень) 00 коп., внесену 20.05.2025 року у справі № 640/24425/18, н/п 1-кс/953/2912/25 за ОСОБА_4 згідно з ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 16.05.2025 на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Харківській області (код отримувача 26281249; банк одержувача: ДКСУ м. Київ; МФО одержувача: 820172; Р/р: UA 0006674) повернути заставодавцю ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , після набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення остаточного рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1