Справа №293/1233/24
Провадження №1-кп/293/88/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Черняхів кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002150 від 10.07.2024 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с-ща Черняхів, Черняхівського району Житомирської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, в силу ст. 89 КК України не судимого,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану Україні» введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строку на 30 діб, який затверджено Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, та неодноразово продовжувався, зокрема Указом Президента України №271/2024 від 06.05.2024 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 днів.

Згідно з ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, в Україні діє особливий період.

У відповідності до довідки військово-лікарської комісії від 11.06.2024 ОСОБА_4 визнаний придатним до військової служби, підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відсутні. Начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 24.06.2024 виписано повістку старшому солдату ОСОБА_4 , згідно якої він мав прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 о 07 годині 30 хвилин 25.06.2024 для відправки до команди № НОМЕР_1 центру підготовки підрозділів (ЦПП).

З метою ухилення від проходження військової служби ОСОБА_4 , діючи в порушення вимог ст.ст. 17,65 Конституції України, ст.ст.1,39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, ст. 1, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543- XII, та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 65/2022 від 24.02.2022, нехтуючи конституційним обов`язком громадянина України, спрямованим на захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, військовим обов`язком громадянина України щодо проходження військової служби, в особливий період, за відсутності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, 24.06.2024 перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , відмовився від отримання повістки, згідно якої він мав прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 о 07 годині 30 хвилин 25.06.2024 на відправку до команди № НОМЕР_1 ЦПП та цього ж дня власноручно написав відповідну заяву на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , засвідчивши її власним підписом.

Таким чином, ОСОБА_4 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, в особливий період.

За вказаних обставин ОСОБА_4 інкримінується ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

ІI. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушенні визнав повністю та показав, що дійсно 24.06.2024 у дев`ятому відділі Черняхівського військомату по вул.Шкільна він відмовився від отримання бойової повістки, про що написав відповідну заяву в присутності офіцерів відділу. Просив суворо не карати (не позбавляти волі), щиро кається та бажає в подальшому проходити службу.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що він є заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказав, що військовозобов`язаний ОСОБА_4 отримав повістку, пройшов ВЛК де визнаний придатним до військової служби. Потім йому була видана бойова повістка, від отримання якої він відмовився, про що складено акт про відмову. Причини відмови він не повідомив. Ще до проходження ВЛК ОСОБА_4 були роз`яснені всі підстави для відстрочки від мобілізації. Крім того, пам`ятки з підставами про відстрочки від служби розміщені на стендах в місці прийому громадян. Однак, документів про наявність відстрочки ОСОБА_4 не надавав, заяву про відстрочку не писав. Акт про відмову від отримання повістки був складений в присутності ще одного співробітника РТЦК та СП і самого ОСОБА_4 .

Крім визнання вини ОСОБА_4 та показань свідка, допитаного в судовому засіданні, вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому правопорушенні підтверджується й іншими доказами, дослідженими в ході судового розгляду.

Акт щодо відмови від отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.06.2024 затверджений начальником дев`ятого відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковником ОСОБА_6 підтверджує, що під час здійсненні оповіщення ОСОБА_4 відмовився від отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причина відмови в акті не зазначена. Оповіщення здійснювали начальник ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 та діловод групи документального забезпечення ОСОБА_8 (а.с.51).

Із заяви ОСОБА_4 від 24.06.2024 поданої начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що він відмовляється від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період (а.с.54).

Згідно витягу з книги протоколів засідань призовної комісії протокол №15 від 20.05.2000 ОСОБА_4 , 1986 р.н. рішенням призовної комісії згідно ч.1 ст.15 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» придатний до військової служби, призвати на строкову військову службу. Зарахувати до команди НОМЕР_2 .

Вказана інформація підтверджується також обліковою карткою до військового квитка (тимчасового посвідчення) серія НОМЕР_3 (а.с.55, 56).

ОСОБА_4 , 1986 р.н., придатний до військової служби, що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії №2497/3 від 11.06.2024 та карткою медичного огляду військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 11.06.2024 (а.с.60,74).

Покази обвинуваченого та свідка у ході судового розгляду кримінального провадження є послідовними та логічними, узгоджуються з іншими належними та допустимими доказами, здобутими у ході досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду справи. Вказані докази суд визнає належними та допустимими.

Ретельно проаналізувавши усі надані сторонами кримінального провадження докази та аргументи з точки зору доведеності ознак складу злочину, інкримінованого обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розуміння подій, викладених в обвинувальному акті, і вказана версія обвинувачення не містить сумнівів в її обґрунтованості та доведеності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, доведена повністю.

Підстав, у відповідності до ч.3 ст.337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

ІІІ. Мотиви призначення покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації.

Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілих, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен враховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Варто відмітити, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі №756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до вимог ст.69 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції ст.336 КК України, відповідно до положень загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частина 2 статті 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст.12 КК України злочин передбачений ст.336 КК України, є нетяжким злочином.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно ст.66 КК України суд визнає щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно ст.67 КК України судом не встановлено.

Із довідки характеристики виданої Високівською сільською радою Житомирського району Житомирської області вбачається, що ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю, ніде не працює, допомагає матері у веденні особистого селянського господарства (а.с.77).

ОСОБА_4 на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває (а.с.78).

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 суд бере до уваги, що Указом Президента України від 24.02.2022 N 64/2022 в Україні введено воєнний стан.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

В умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення, тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах завдають ще більшої шкоди інтересам суспільства та через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, про що зазначено в ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України.

При обранні виду та міри покарання для обвинуваченого суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також суд враховує, що вчинений ОСОБА_4 злочин пов`язаний із ситуацією, яка наразі склалася в країні, збройною агресією РФ та конституційним обов`язком кожного громадянина захищати свою країну.

ОСОБА_4 хоча і скоїв умисний нетяжкий злочин, але його поведінка створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя, безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації, що суттєво підвищує ступінь суспільної небезпечності як вчиненого діяння, так і особи винуватого.

У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України - захист незалежності та територіальної цілісності України набуває особливого значення та повинен бути забезпечений усіма можливими засобами. На переконання суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України.

Наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

За таких обставин суд дійшов переконання, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням або призначення йому більш м`яких покарань, ніж передбачені санкцією ст. 336 КК України, сформує негативну думку інших військовозобов`язаних, вплине на їх бойовий дух та мотивацію, не сприятиме дотриманню мети покарання, сприятиме ухиленню інших осіб від призову на військову службу під час мобілізації, та в свою чергу вплине на якість оборони України, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Підсумовуючи викладене, призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, особу винного, позицію прокурора, інші обставини справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції статті 336 КК України у виді позбавлення волі, оскільки на переконання суду саме таке покарання буде законним, справедливим, достатнім для забезпечення виконання завдань кримінального судочинства в частині виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного обвинуваченого такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

При цьому суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого норм статей 69, 75 КК України.

Визначена форма відбування покарання ОСОБА_4 в умовах ізоляції від суспільства є співмірною із вчиненим обвинуваченим злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню винної особи, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби.

ІV. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

У кримінальному провадженні запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався та підстав для обрання йому запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу суд не вбачає.

Судові витрати по справі відсутні.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлено.

Речові докази відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 349, 368, 373-376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту приведення даного вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч.2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Згідно ч.15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Головуюча суддя ОСОБА_9