Справа № 473/1430/25
Номер провадження1-кп/473/223/2025
ВИРОК

іменем України

"22" травня 2025 р. місто Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретар судових засідань ОСОБА_2 ,

учасники процесу:

прокурор ОСОБА_3 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 ,

потерпілий ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська кримінальне провадження №0000159 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Артемівка Новоодеського району Миколаївської області, громадянин України, із професійно-технічною освітою, не одружений, не працює, працює неофіційно, не має на утриманні дітей, раніше не судимий, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2

у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України

В С Т А Н О В И В:

24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» згідно Указу Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався відповідно до Закону, та діяв на час вчинення вказаного ОСОБА_4 діяння.

20 лютого 2025 приблизно о 12:00 годині, більш точний час не встановлено, ОСОБА_4 на автомобілі марки «Volkswagen» моделі «Polo 1,4» реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався по вул.Травневій у м.Вознесенськ Миколаївської області, де помітив чоловіка, який рухався вказаною вулицею, яким був ОСОБА_6 . В цей час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, а саме мобільного телефону ОСОБА_6 .

Реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій та те, що діє в період воєнного стану, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливого мотиву, з метою незаконного особистого збагачення, ОСОБА_4 зупинився біля ОСОБА_6 та попросив останнього дати йому мобільний телефон для здійснення дзвінка, достовірно знаючи, що взявши телефон, повертати його не має наміру, а має мету ним заволодіти.

ОСОБА_6 , попередньо розблокувавши свій мобільний телефон «Samsung GalaxyА25 5G 8/256Gb», подав його ОСОБА_4 через вікно автомобіля зі сторони місця водія. В цей час ОСОБА_4 , усвідомлюючи факт вчинення ним дій в умовах очевидності, шляхом виривання з рук останнього, вихопив мобільний телефон «Samsung GalaxyA25 5G 8/256Gb», IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , вартістю 7630,00 грн та на вищевказаному автомобілі з місця вчинення злочину втік. В подальшому викраденим майном ОСОБА_4 розпорядився на власний розсуд.

Обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав пред`явлене обвинувачення, не оспорював обставини, що викладені в обвинувальному акті, та пояснив, що в нього не було грошей на бензин і тому він у такий спосіб вирішив їх отримати. Вказав, що він приїхав у Вознесенськ з Нової Одеси та повернув вулицею направо. Ніхто йому грошей не позичав. В авто був його знайомий ОСОБА_7 на задньому сидінні авто. Обвинувачений зазначив, що він попросив у потерпілого, якого помітив на вулиці, телефон, який забрав та поїхав. Криків він ніяких не чув, оскільки зачинив вікна та двері авто. Телефон потерпілого здав у ремонт щоб розблокувати. Це зробив у центрі міста за 500 грн. Вказав, що телефон потерпілого потім здав в ломбард за 5720 грн. Телефон був в чохлі, який він лишив в авто. Банківські картки та сімкартки викинув в кущі. Після чого забрав свій телефон, заправив авто та поїхав та біля АТБ його затримала поліція. Вказав, що він був на авто Фольцваген поло білого кольору, який належить його брату. Коли його затримали поліцейські, то він вказав куди подів речі та повідомив, що телефон здав в ломбард, про що надав відповідну квитанцію. Після чого був затриманий та його звільнили через два дні під домашній арешт. Десь через два тижні вони з потерпілим пішли до ломбарду, проте телефона там вже не було. Тому він придбав потерпілому аналогічний телефон, скло до нього та сімкартки. Вказав, що отримані від реалізації в ломбарді телефону потерпілого гроші скинув на свою банківську карту, до якої немає доступу через арешт майна. Вказав, що має спеціальність автослюсаря та може працювати і працює неофіційно. Вказав, що був обізнаний про наявність воєнного стану. Просив не позбавляти волі, оскільки таке вперше сталося в його житті.

Потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що 20 лютого 2025 року він йшов по вул.Травневій до центру м.Вознесенськ. Поруч нього зупинилося біле авто та водій попросив телефон аби зателефонувати. Він дістав свій телефон та сказав водієві аби той диктував номер, на який слід зателефонувати. Але той захотів зателефонувати сам. Тому він розблокував телефон та протягнув його водієві. Той вихопив телефон і поїхав. Потерпілий вказав, що в авто з обвинуваченим на той момент був ще один чоловік на задньому сидінні. Потерпілий пояснив, що він кричав, проте авто все одно поїхало. Він біг за авто та бачив, що воно попрямувало із вул.Травневої в бік вул.Зарічної. Потім він втратив авто з поля зору та побіг до поліції. Телефон йому не повернули. Пізніше придбали новий та відшкодували частково спричинену моральну шкоду. Вказав, що під час вчинення правопорушення стосовно нього ні насильства, ні погроз застосовано не було. Вказав, що з обвинуваченим вони примирилися та із 20000 гривень моральної шкоди йому вже сплатили 5000 гривень.

Потерпілий вказав, що номер авто, на якому був обвинувачений в момент правопорушення, - він не бачив. Коли прийшов до поліції, то надав коробку від викраденого телефону, написав заяву, надав копію свого паспорту. Вказав поліції куди поїхало авто нападника та по камерам спостереження встановили відповідні дані. Люди надали відео, де було встановлено авто нападника. Поліція надала орієнтування та авто було виявлено біля Укрпошти в місті та самого обвинуваченого. Потерпілий вказав, що він сам пішов до ломбарду, куди обвинувачений здав його телефон, проте йому відмовили в поверненні телефону. Пішов знову в поліцію, проте ті вказали йти в ломбард самостійно. Потім коли звернувся знову, то тефлону в ломбарді вже не було. Зазначив, що його телефон був в чохлі-книжці і там був паспорт, дві банківські карти та дві сімкарти. Обвинувачений придбав йому новий телефон.

На підставі матеріалів провадження судом встановлено, що згідно з витягом з ЄРДР 20.02.2025 року було внесено відомості за ч.4 ст.186 КК України на підставі заяви ОСОБА_6 , в якому потім було повідомлено про підозру ОСОБА_4 .

Згідно із заявою ОСОБА_6 від 20.02.2025 року він звернувся до поліції із заявою та просив притягнути до відповідальності особу, яка відкрито заволоділа його мобільним телефоном, в якому знаходились 2 сімкартки, по вул.Травневій м.Вознесенська.

В протоколі огляду місця події від 20.02.2025 року та фототаблицях до нього зафіксовано огляд території, яка розташована навпроти домоволодіння АДРЕСА_3 , та під час огляду було виявлено паспорт потерпілого та його банківські картки.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.02.2025 року потерпілий ОСОБА_6 впізнав на знімку під №2 особу, яка 20.02.2025 року приблизно о 12-20 год. вихопила з рук його мобільний телефон марки «Самсунг». Згідно довідки до протоколу впізнання особи за фотознімками на фото №2 зображений ОСОБА_4 .

Згідно з протоколом затримання від 20.02.2025 року ОСОБА_4 було затримано о 18 год. 11 хв. 20 лютого 2025 року. Під час затримання ОСОБА_4 було проведено особистий обшук та було виявлено і вилучено (що також відображено у фототаблицях до протоколу затримання) ключі, свідоцтво про реєстрацію ТЗ, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_4 , мобільний телефон, квитанцію з ломбарду та чохол до мобільного телефону потерпілого.

Під час огляду предмету (протокол від 21.02.2025 року) було встановлено, що квитанція (яка була вилучена під час проведення обшуку ОСОБА_4 ) є специфікацією (прийняття предмету застави) на підставі договору, який було укладено 20.02.2025 року між заставодержателем ПТ «ЛОМБАРД ПЕРШИЙ» ТОВ «МІКРОФІНАНС І КОМПАНІЯ» та заставодавцем ОСОБА_4 за передання вказаній установі мобільного телефону марки «SAMSUNG GALAХY», за що ОСОБА_4 отримав кошти в сумі 5560,10 грн. Фотокопія специфікації прийняття предмету застави від 20.02.2025 року на ім`я ОСОБА_4 долучено в якості додатку до вказаного протоколу.

Постановами слідчого від 20.02.2025 року було визнано та приєднано до провадження в якості речових доказів: чохол-книжку чорного кольору; мобільний телефон «Росо х656» чорного кольору з сімкарткою мобільного оператору ПрАТ «Київстар» з чохлом чорного кольору; квитанцію про прийняття предмету застави № від 20.02.2025,. Вказані речові докази передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Вознесенського РУП, про що є відповідні квитанції.

Ухвалами слідчого судді від 25 лютого 2025 року було накладено арешти на вилучене в ході проведення особистого обшуку ОСОБА_4 майно та інші речові докази.

Згідно зберігальної розписки від 22.02.2025 року ОСОБА_4 отримав від працівників поліції належні йому речі, вилучені в ході особистого обшуку, а саме: паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_4 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу реєстраційний знак « НОМЕР_1 » на авто «Volkswagen POLO 1.4», ключі від транспортного засобу марки «Volkswagen POLO 1.4» з брелком від сигналізації, автомобіль марки «Volkswagen POLO 1.4» « НОМЕР_1 ».

Постановою слідчого від 25.02.2025 року було призначено судову експертизу, згідно з висновком якої №СЕ-19/115-25/3439-ТВ від 27.02.2025 року ринкова вартість мобільного телефону марки «Samsung» модель «Galaxy A25 5G»8/256Gb, який знаходився у використанні, у справному стані станом на 20.02.2025 року могла становити 7630,00 грн.

Згідно зберігальної розписки ОСОБА_6 отримав від працівників поліції паспорт громадянина України на своє ім`я, банківську картку АТКБ «Приват Банк» та банківську картку (ПУМБ).

В своєї заяві до поліції потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що йому відшкодовано в повному обсязі матеріальний збиток, заданий обвинуваченим ОСОБА_4 , оскільки останній купив йому новий телефон, що підтверджується фіскальним чеком.

Згідно розписки потерпілий ОСОБА_6 отримав від обвинуваченого ОСОБА_4 в якості моральної компенсації 5 тисяч гривень. Також є розписка, яку надано в останньому судовому засіданні, що потерпілий отримав від обвинуваченого в якості компенсації моральної шкоди ще 2 тисячі гривень.

Клопотань про допит свідків та дослідження інших матеріалів провадження сторони не заявляли, тому із врахуванням таких засад кримінального провадження як змагальність (ст.22 КПК України) та диспозитивність (ст.26 КПК України) такі докази в даному провадженні судом не досліджувалися.

Приймаючи рішення про кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_4 в даній справі, суд враховує, що згідно ч.3 ст.370 КПК України суд ухвалює рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: 1) чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; 2) чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений.

Оцінивши досліджені докази згідно із вимогами ст.94 КПК України, враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини, пояснення потерпілого та матеріали провадження, суд вважає, що вина ОСОБА_4 за пред`явленим йому обвинуваченням доведена та кваліфікує його дії за ч.4 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вчинений в умовах воєнного стану.

Згідно із ст.65 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так ч.4 ст.186 КК України передбачає відповідальність за грабіж, вчинений в умовах воєнного стану, що відповідно карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років.

В судових дебатах прокурор та потерпілий із врахуванням вимог ст.69 КК України просили призначити обвинуваченому покарання менш суворе, ніж передбачено санкцією ч.4 ст.186 КК України, а саме 5 років обмеження волі. Обвинувачений та його захисник просили призначити покарання нижче нижчої межі, що передбачена ч.4 ст.186 КК України, у вигляді позбавлення волі та застосувати звільнення від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки на підставі ст.75 КК України.

Судом встановлено, що в даній справі обвинувачений ОСОБА_4 розумів, що діє в умовах воєнного стану, що відповідно підвищує суспільну небезпеку вчинених ним дій.

Окрім того як з пояснень обвинуваченого, так і з пояснень потерпілого слідує, що обвинувачений залишив місце події, не дивлячись на спроби потерпілого відразу повернути свій телефон до моменту звернення до поліції. Сам обвинувачений не намагався повернути телефон потерпілого до того моменту, поки його не було затримано в порядку ст.208 КПК України та застосовано запобіжний захід. Навпаки він одразу здав телефон до ломбарду, тим самим байдуже ставлячись до того, що потерпілий втратив своє майно.

Лише посткримінальна поведінка обвинуваченого вже була спрямована на відшкодування шкоди, оскільки обвинувачений вже розумів, яке покарання йому загрожує.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є щире каяття та відшкодування матеріальної шкоди та частини моральної шкоди потерпілому. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, - встановлено не було.

Щодо даних про особу обвинуваченого, то суд враховує, що ОСОБА_4 вину у вчиненні злочину визнав, раніше не судимий; не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та нарколога; за місцем проживання характеризується як посередньо, так і позитивно, проживає разом з матір`ю та неповнолітньою сестрою, працює неофіційно та має спеціальність, його молодий вік та наявні соціальні зв`язки, а також те, що вчинене ОСОБА_4 правопорушення є тяжким злочином проти власності, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих відповідальність обставин, тому суд вважає, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень можливе у разі призначення йому покарання за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді обмеження волі.

Щодо застосування положень ст.69 КК України та призначення обвинуваченому ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом на момент вчинення правопорушення ОСОБА_4 за ч.4 ст.186 КК України, то суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.69 КК України: «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу».

У цій справі є кілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, - щире каяття ОСОБА_4 та відшкодування ним матеріальної шкоди та частини моральної шкоди потерпілому.

Ці обставини, а також визнання обвинуваченим своєї вини, те, що він раніше не судимий, як позитивно, так і посередньо характеризується, намагався виправити те, що сталося, вже після вчиненого правопорушення, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину дають підстави для застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Так в Постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року справа №370/2596/18 провадження №51-3884км20 зазначено, що призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

В той же час встановлені судом обставини правопорушення та дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі відповідальність обставини, відшкодування шкоди потерпілому на думку суду не можуть бути одночасно підставою для застосування положень ст.69 та ст.75 КК України, що не відповідатиме меті покарання, яка визначена ст.50 КК України.

Тому обвинуваченому слід призначити покарання менш суворе, ніж передбачено ч.4 ст.186 КК України, а саме у вигляді обмеження волі.

Так згідно із ст.61 КК України покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці. Обмеження волі встановлюється на строк від одного до п`яти років.

З врахуванням даних про особу обвинуваченого та його поведінку, суд вважає, що слід залишити йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у визначений час доби.

Розмір матеріальної шкоди, завданої правопорушенням потерпілому, становить 7630 грн., яка повністю відшкодована. Позов потерпілим пред`явлено не було.

Відповідно до ст.124 КПК України з обвинуваченого слід стягнути витрати за проведення експертизи.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України слід скасувати арешт майна, застосований на підставі ухвал слідчого судді від 25 лютого 2025 року та долю речових доказів вирішити згідно із вимогами ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 373-374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, перейшовши до іншого більш м`якого виду покарання, що не передбачено санкцією цієї статті, а саме у вигляді 4 (чотирьох) років обмеження волі.

Початком обчислення строку покарання у вигляді обмеження волі обвинуваченому ОСОБА_4 вважати день приведення вироку до виконання після набрання ним законної сили та прибуття його до місця відбування покарання в порядку ст.57 КВК України.

Зарахувати обвинуваченому ОСОБА_4 в строк покарання у вигляді обмеження волі попереднє ув`язнення з 20 лютого 2025 року (протокол затримання від цієї дати) по 22 лютого 2025 року (ухвала слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту від 22 лютого 2025 року) згідно із ч.1 п.1 п. б) ст.72 КК України, а саме, що одному дню позбавлення волі відповідають: б) два дні обмеження волі.

Зарахувати обвинуваченому ОСОБА_4 цілодобовий домашній арешт у строк покарання у вигляді обмеження волі, призначеного йому за цим вироком суду, за правилами, визначеними ч.7 ст.72 КК України про те, що домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, а саме зарахувати строк перебування обвинуваченого під цілодобовим домашнім арештом з 22 лютого 2025 року по 16 квітня 2025 року, а саме із врахуванням вимог ч.1 п.1 п. б) ст.72 КК України про те, що: 1) одному дню позбавлення волі відповідають: б) два дні обмеження волі.

З 22 лютого 2025 року по 16 квітня 2025 року це 54 дні цілодобового домашнього арешту, що відповідно становить 18 днів позбавлення волі та відповідно 36 днів обмеження волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді домашнього арешту залишити без змін строком на два місяці у визначений час доби із забороною залишати житло за адресою АДРЕСА_2 , а саме в період часу з 20 год. до 06 год. на строк до 22 липня 2025 року.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави витрати на проведення експертизи у розмірі 2387,70 грн.

Скасувати арешт, застосований на підставі ухвал слідчого судді від 25 лютого 2025 року та долю речових доказів вирішити таким чином:

вилучене під час проведення особистого обшуку ОСОБА_4 майно, а саме: мобільний телефон «Росо х656» 256 Gb (код 5020) imeil: НОМЕР_4 ; imei2: НОМЕР_5 чорного кольору з сім карткою мобільного оператору ПрАТ «Київстар» у чохлі чорного кольору, що поміщено до сейф-пакету WAR0008316, - повернути обвинуваченому;

квитанцію про прийняття предмету застави № від 20.02.2025, яка міститься у сейф-пакеті WAR1122121, що зберігається в кімнаті речових доказів Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області, - знищити після набрання вироком законної сили;

вилучене під час проведення особистого обшуку ОСОБА_4 майно, а саме: чохол-книжка чорного кольору, що поміщено до сейф-пакету WAR0008320, який належить ОСОБА_6 , що зберігається в кімнаті речових доказів Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області, - повернути потерпілому ОСОБА_6 ;

паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_6 , банківську картку АТКБ «Приват Банк» та банківську картку (ПУМБ), які згідно зберігальної розписки ОСОБА_6 отримав від працівників поліції, - залишити потерпілому;

паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_4 № НОМЕР_6 , орган, що видав 4831, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу реєстраційний знак « НОМЕР_1 » рік 1996 на ім`я ОСОБА_8 (BFCО51847) марки «Volkswagen POLO 1.4», ключі від транспортного засобу марки «Volkswagen POLO 1.4» з брелком від сигналізації, автомобіль марки «Volkswagen POLO 1.4» державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 »., які ОСОБА_4 отримав від працівників поліції 22.02.2025 року згідно із його розписки залишити обвинуваченому.

На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарження вироку, якщо його не скасовано - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1