ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 953/3732/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/350/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора на вирок Київського районного суду м. Харкова від 11 06 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, татарина, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, офіційно не працевлаштованого, маючого неповнолітню дитину, фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 18 07 2022 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років обмеження волі, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України з призначенням покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 07 2022 року та призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Ухвалено ОСОБА_6 взяти під варту з моменту набрання вироком законної сили.

Вищевказаним вироком встановлено, що, 21 01 2024 приблизно о 22 -00 годині, ОСОБА_6 , перебував за своїм місцем мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , де в ході спілкування зі своєю матір`ю ОСОБА_8 між ними виник конфлікт, на грунті раптово виниклих особистих неприязних сімейних стосунків, в ході якого ОСОБА_6 , маючи злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , схопив своїми обома руками дві руки потерпілої, а саме до кісті рук, після чого почав викручувати пальці обох рук потерпілої, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_8 почула хруст.

B результаті протиправних дій ОСОБА_9 спричинив ОСОБА_8 , згідно висновку експерта № 09-230/2024 від 16 02 2024 закриту тупу травму лівої кісті у вигляді перелому проксимального метаепіфіза основної фаланги 5-го пальця, яка відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я.

Дії ОСОБА_6 суд першої інстанції кваліфікував за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині призначеного покарання, призначивши ОСОБА_6 більш м`яке покарання із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що вказаний вирок в частині призначеного покарання є занадто суворим.

Вказує, що судом першої інстанції не було приділено належної уваги тому, що в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 заявила, що у неї був сімейний конфлікт з сином ОСОБА_6 з приводу проживання в одній квартирі та що вона застосовувала проти нього фізичну силу, кидала його ноутбук.

Крім того, вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому, а також висловив бажання проходити військову службу у Збройних силах України.

Вказаний вирок оскаржив також прокурор у кримінальному провадженні, який, в свою чергу, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, просить про скасування вироку та про ухвалення нового, яким просить призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 2 років позбавлення волі та на підставі ст.ст. 71, 72 КК України остаточно просить призначити покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування своїх апеляційних доводів вказує, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання порушено вимоги ч. 4 ст. 71 КК України відповідно до якої остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Отже, враховуючи, що невідбута частина покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 07 2022 року, відповідно до ч. 1 ст. 72 КК України, складає 1 рік 6 місяців позбавлення волі, покарання, призначене за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України має бути більшим 1 року 6 місяців позбавлення волі.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого, обвинувачений ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_8 просили про задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та про застосування при призначенні ОСОБА_6 покарання положень ст. 75 КК України. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор не вбачала підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, при цьому наполягала на задоволенні апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, його захисника, прокурора та думку потерпілої, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, в той час, як апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого щодо пом`якшення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі, особу ОСОБА_6 , який офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих кримінальних правопорушень проти власності, що свідчить про стійку направленість свідомості обвинуваченого на вчинення злочинної діяльності, розлученого, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття.

При цьому, обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України визнано вчинення кримінального правопорушення щодо особи з якою винний перебуває у сімейних відносинах, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та в присутності дитини.

Навівши зазначені обставини суд першої інстанції визначив обвинуваченому реальний строк покарання в межах санкції інкримінованої статті.

Саме такий вид покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Надаючи оцінку твердженню захисника обвинуваченого щодо необхідності врахування при призначенні ОСОБА_6 покарання позиції потерпілої, яка в судовому засіданні суду першої інстанції заявила, що конфлікту між нею та її сином ОСОБА_6 передувала її поведінка, зокрема вона застосовувала проти ОСОБА_6 фізичну силу, а саме кидала в нього ноутбук, колегія суддів констатує, що навіть за наявності провокуючої поведінки потерпілої ОСОБА_8 , дії ОСОБА_6 не можна вважати співмірними існуючій небезпеці у даній ситуації, враховуючи до того ж стать, вік потерпілої та факту перебування останніх у родинних зв`язках.

До того, ж колегія суддів наголошує, що події, які відбулися 21.01.2024 року були не єдиним фактом протиправної поведінки ОСОБА_6 стосовно своєї матері.

Так, матеріали кримінального провадження містять характеристику старшого дільничного офіцера поліції Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області ОСОБА_10 від 21.03.2024 року, відповідно до якої ОСОБА_6 разом зі своїми батьками та неповнолітньою донькою протягом тривалого часу мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . За час мешкання ОСОБА_6 зарекомендував себе з негативного боку (зі слів сусідів), іноді вживає спиртні напої, влаштовує сімейні сварки. На ОСОБА_6 надходили скарги щодо домашнього насилля.

Крім того, колегія суддів критично ставиться щодо твердження захисника обвинуваченого про намір ОСОБА_6 проходити службу у Збройних Силах України, оскільки, як відомо, воєнний стан в Україні оголошено 24 лютого 2022 року, в той час, як події, які ставляться в провину ОСОБА_6 відбулися 21.01.2024 року.

Тобто, констатації підлягає факт того, що у ОСОБА_6 було достатньо часу для реалізації свого наміру захищати Батьківщину, проте, протягом двох років він не реалізував його, що на думку колегії суддів свідчить про певну маніпуляцію з метою пом`якшення покарання.

Також, приймаючи рішення про безпідставність доводів сторони захисту щодо можливості звільнення ОСОБА_6 від реального відбуття покарання, колегія суддів не може не врахувати посткримінальну поведінку останнього, зокрема під час перебування кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Так, через неодноразову неявку належним чином повідомленого обвинуваченого ОСОБА_6 про дату та час розгляду апеляційних скарг на вирок щодо нього, ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.10.2024 року ОСОБА_6 було оголошено у розшук та надано дозвіл на затримання і доставку в судове засідання і, як наслідок, 17.03.2025 року ухвалою Харківського апеляційного суду до ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Враховуючи всі вищевикладені обставини, підстав для застосування при призначенні ОСОБА_6 покарання положень ст. 75 КК України та звільнення його від призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів не знаходить.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання у виді реального його відбування обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з наведених захисником обвинуваченого мотивів, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, згідно з положеннями ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Згідно з п.25 Постанови пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» за сукупністю вироків (ст.71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм закону констатації підлягає факи, що у разі засудження особи за нове кримінальне правопорушення, вчинене до повного відбуття покарання за попереднім вироком, остаточне покарання, визначене за правилами ст. 71 КК України складається із сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком.

Із оскаржуваного вироку та матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 був засуджений 18.07.2022 року вироком Жовтневого районного суду м. Харкова за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки із звільненням від його відбування з іспитовим строком на 2 роки.

Так, кримінальне правопорушення, за вчинення якого ОСОБА_6 засуджений оскаржуваним вироком, вчинено 21.01.2024 року, тобто під час умовно-дострокового звільнення.

Відповідно до ч.4 ст.78 КК України у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд визначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 цього Кодексу.

Більш того, як регламентовано ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Тобто, враховуючи, що у даному випадку невідбута частина покарання призначеного ОСОБА_6 за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.07.2022 року складає 1 рік 6 місяців позбавлення волі, колегія судді переконана, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 1 року 6 місяців не відповідає положенням ч. 4 ст. 71 КК України.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року, відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 , п.1 ч.1 ст.413, п.2 ч.1 ст.420 КПК України, скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухваленням в цій частині нового вироку апеляційним судом.

При призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст.122 КК України колегія суддів, вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців та на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 18.07.2022 року та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 11 06 2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України,в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок в цій частині.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 71, 72 призначити ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, яка становить 1 рік 6 місяців позбавлення волі, за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 07 2022 року остаточно у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в частині постановленого вироку, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3