справа № 631/652/25
провадження № 1-кп/631/151/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 травня 2025 року під № 0000023, щодо обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Мукачеве Закарпатської області, громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, утриманців не має, без реєстрації місця проживання, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2025 року близько 15 години 00 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось за можливе, ОСОБА_4 перебувала на території власного домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де у той же час перебував ОСОБА_5 .

У вказаний час та у вказаному місці, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відбувся словесний конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків по відношенню один до одного. В ході даного конфлікту у ОСОБА_5 виник раптовий протиправний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості.

Реалізуючи свій раптовий протиправний умисел, з мотивів виниклих неприязних стосунків, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки у вигляді спричинення невизначеної шкоди здоров`ю ОСОБА_4 та бажаючи їх настання, ОСОБА_5 з метою заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, протиправно, схопив ОСОБА_4 за верхній одяг, в області її плечей та штовхнув останню у стіну будинку, яка знаходилася по ліву сторону відносно неї, через що вона вдарилася об стіну будівлі головою, спиною та верхніми кінцівками.

В результаті противоправних дій ОСОБА_5 , згідно висновку експерта № 12-14/49-НВ/25 від 26 травня 2025 року, у ОСОБА_4 мали місце травматичний набряк м`яких тканин на волосяній частині голови, множинні садна на спині та верхніх кінцівках, які виникли від травматичної дії тупих твердих предметів чи при ударі об такі, з механізмом спричинення травматичного набряку удар, саден тертя-ковзання, можливо способом та в період часу вказаних потерпілою. За ступенем тяжкості вищезазначені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше як шість днів згідно пунктів 2.3.2 «б», 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6. Між отриманими тілесними ушкодженнями та незначними наслідками, що настали у ОСОБА_4 мається причинний зв`язок. Дані тілесні ушкодження до небезпечних для життя не відносяться.

Відповідно до висновку експерта № 12-14/52-НВ/25/12-14/49-HB/25 від 03 червня 2025 року локалізація, характер та механізм спричинення тілесних ушкоджень у потерпілої відповідають тому способу, на який вказує вона та свідок ОСОБА_6 в ході проведення слідчих експериментів за їх участі.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 на пропозицію суду щодо призначення йому захисника відмовився від останнього, зазначивши, що буде самостійно здійснювати захист своїх інтересів, при цьому, винним себе визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміноване йому в вину кримінальне правопорушення при вищевикладених обставинах.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї провини, а також те, що він не ставить під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ним змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції ОСОБА_5 .

Прокурор у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачений не оспорює фактичних обставин у справі, висловив думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Потерпіла ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала думку прокурора та вважала за недоцільне досліджувати під час судового розгляду справи усі докази щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому остання повідомила, що наслідки розгляду справи в порядку, передбаченому частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, їй зрозумілі.

У зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_5 своєї вини в інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням ним фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого та потерпілої, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу та тих, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України.

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені статтею 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, що 25 травня 2025 року близько обіду, точного часу не пам`ятає, він їхав по АДРЕСА_2 , де біля одного із будинків побачив припаркований автомобіль свого знайомого, з якими у нього були особисті справи. Зайшовши на територію будинку ОСОБА_7 він запитав у неї де перебуває його знайомий, на що остання вказала, що він допомагає з будівництвом за будинком. Пройшовши за будинок він знайшов свого знайомого, проте через деякий час між ними стався конфлікт, в ході якого була й потерпіла. Під час словесного конфлікту він схопив ОСОБА_4 за одяг та штовхнув останню, від чого вона вдарилась об стіну будинку та впала.

У вчиненому ОСОБА_5 щиро розкаявся, зазначив, що йому соромно за свої дії, він розуміє, що така його поведінка є негідною. Обвинувачений додав, що зробив для себе висновки, запевнивши суд, що у подальшому такого роду проступків не допустить, усвідомив, що вчинив погано та дуже шкодує про свій вчинок, виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Тим самим, суд констатує, що обвинувачений надав суду показання в яких підтвердив в повній мірі обставини скоєння кримінального правопорушення, викладеного в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.

Будучи допитаною у судовому засіданні відповідно до положень статті 353 Кримінального процесуального кодексу України, у взаємозв`язку із частинами 2, 3, 5 14 статті 352 Кримінального процесуального кодексу України потерпіла ОСОБА_4 показала, що 25 травня 2025 року близько обіду вона перебувала у своєму будинку за адресою: АДРЕСА_2 , коли почула, що хтось зайшов у двір. Вийшовши на подвір`я вона побачила обвинуваченого, який запитував про чоловіка, який допомагав їй з будівництвом. За будинком між чоловіками стався конфлікт, в ході якого вона почала захищати свого робітника, проте ОСОБА_5 взявши її за одяг штовхнув, від чого вона сильно вдарилась о стіну будинку. Потерпіла зазначила, що наразі будь-яких претензій до обвинуваченого не має.

Вказані показання потерпілої суд визнає належними оскільки, вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження. Також суд визнає вказані показання потерпілої допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним законодавством України.

Цими показаннями, які є процесуальним джерелом доказів у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджується як час, місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення, так і факт нанесення останній легких тілесних ушкоджень.

Згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).

В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів, що були надані стороною обвинувачення, судом встановлено наступне.

Відповідно до рапорту старшого інспектора чергового чергової частини відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітана поліції ОСОБА_8 від 25 травня 2025 року встановлено, що останній доповів керівництву про те, що 25 травня 2025 року о 15 годині 36 хвилин надійшло повідомлення зі служби «102», що 25 травня 2025 року близько 30 хвилин тому за адресою: АДРЕСА_2 , мешканець селища на ім`я ОСОБА_9 , 1977 року народження та сестрі ОСОБА_10 , 2010 року народження, зброї не має, можуть показати, де він мешкає. Заявник: ОСОБА_11 . Даний рапорт зареєстрований в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (Журнал єдиного обліку) відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області за № 2756 від 25 травня 2025 року.

У протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 25 травня 2025 року зафіксовано, як поліцейський сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старший сержант поліції ОСОБА_12 прийняв заяву від ОСОБА_4 , яка будучи попередженою про кримінальну відповідальність за статтею 383 Кримінального кодексу України, вказала, що 25 травня 2025 року близько 15 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_2 , малознайомий на ім`я ОСОБА_13 зайшов до її подвір`я та почав її штовхати, оскільки вона захищала свого працівника по будівництву. Внаслідок чого вона впала та вдарилась головою й спиною, згодна на проведення судово-медичної експертизи.

З висновку експерта № 12-14/49-НВ/25 за результатами судово-медичної експертизи громадянки ОСОБА_4 , складеного 26 травня 2025 року лікарем судово-медичним експертом Нововодолазького відділення Державної спеціалізованої установи «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_14 , попередженим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, убачається, що y ОСОБА_4 виявлено травматичний набряк м`яких тканин волосяній частині голови, множинні садна на спині та верхніх кінцівках, які виникли від травматичної дії тупих твердих предметів чи при ударі об такі, з механізмом спричинення травматичного набряку удар, саден тертя-ковзання, можливо способом та в пері часу вказаних потерпілою. За ступенем тяжкості це легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше як шість (пункти 2.3.2 «б», 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6). Між отриманими тілесними ушкодженнями та незначними наслідками, що настали у ОСОБА_4 мається причинний зв`язок. Дані тілесні ушкодження до небезпечних для життя не відносяться.

Відповідно до висновку експерта 12-14/52-НВ/25/12-14/49-НВ/25 за результатами судово-медичної експертизи громадянки ОСОБА_4 , складеного 03 червня 2025 року лікарем судово-медичним експертом Нововодолазького відділення Державної спеціалізованої установи «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_14 , попередженим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, y ОСОБА_4 виявлено травматичний набряк м`яких тканин волосяній частині голови, множинні садна на спині та верхніх кінцівках, які виникли від травматичної дії тупих твердих предметів чи при ударі об такі, з механізмом спричинення травматичного набряку удар, саден тертя-ковзання. Локалізація, характер та механізм спричинення тілесних ушкоджень у потерпілої відповідають тому способу, на який вказує вона та свідок ОСОБА_6 в ході проведення слідчих експериментів за їх участі.

Оцінюючи висновки експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірним, мотивованим достатньо переконливо та такими, що не суперечить іншим доказам у справі.

Також, оцінюючи вказані висновки, суд вважає, що вони відповідають вимогам, викладеним у статтях 101 і 102 Кримінального процесуального кодексу України, сторонами провадження під час судового розгляду справи жоден з них під сумнів не ставився, клопотань про виклик експерта для дачі пояснень з приводу проведених експертних досліджень ані від сторони захисту, ані від сторони обвинувачення не надходило, як не надходило і клопотання про призначення повторних чи додаткових експертиз.

Надаючи оцінку вищенаведеним письмовим доказам суд відмічає таке.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Кримінального процесуального кодексу України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При цьому, згідно положень статті 87 Кримінального процесуального кодексу України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини регламентовані статтею 91 наведеного кодифікованого закону України.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих статтею 87 Кримінального процесуального кодексу України.

Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини справи підтверджені наявними у справі доказами, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, також визнає фактичні обставини справи доведеними.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому в вину кримінального правопорушення проступку, оскільки він дійсно 25 травня 2025 року своїми умисними діями заподіяв легкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_4 .

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд доходить висновку про те, що вина ОСОБА_5 доведена повністю. Дії його відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як умисне легке тілесне ушкодження.

Підстав, у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд виходить з наступного.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України та санкції частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України, а також особливостей та обставин його вчинення, й доходить висновку, що обвинуваченим вчинене кримінальне правопорушення, яке кримінальним законом вважається проступком.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення кримінального правопорушення, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Мукачеве Закарпатської області, є громадянином України, зі слів має середню освіту, неодружений, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, суб`єктом господарської діяльності не зареєстрований, проте на життя заробляє працюючи за цивільно-правовими угодами. За даними наявної документації ОСОБА_5 має задовільний стан здоров`я, до осіб з інвалідністю не відноситься, на обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність. Зареєстрованого місця проживання не має, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , за яким згідно характеристики, складеної 06 червня 2025 року за № 02-27/1397 депутатом округу № 3 Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_15 , характеризується задовільно, як такий, на якого скарг і нарікань від мешканців не надходило, компрометуючі матеріали відсутні.

ОСОБА_5 в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимий, що убачається із довідки УІПА Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, УІПА Головного управління Національної поліції в Харківській області та ДІ МВС України № 70-02062025/63061 станом на 04 червня 2025 року; на обліку в Харківському районному секторі філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області Державної установи «Центр пробації» не перебуває (довідка від 05 червня 2025 року № 24/26/347-25). Відповідно до повідомлення тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майора ОСОБА_16 від 06 червня 2025 року № 2620 убачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Збройних Сил України не призивався, архівні дані щодо проходження строкової військової служби відсутні; згідно ЄДРПВР ІТС «Оберіг» перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Обставиною, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України, пом`якшує покарання ОСОБА_5 , є його щире каяття.

Щире каяття в даному випадку полягає у визнанні обвинуваченим в суді обставин, регламентованих пунктом 1 частини 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України щодо події кримінального правопорушення, у тому числі часу, місця, способу вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Обвинувачений під час судового розгляду справи постійно висловлював щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки, неодноразово публічно вибачався за свій вчинок перед потерпілою та судом.

Обставин, що у відповідності частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України, обтяжують покарання ОСОБА_5 , з матеріалів кримінального провадження не встановлено та в обвинувальному акті не зазначено.

З цього суд зазначає, що обставини, що обтяжують покарання, це вичерпно перелічені в законі та встановлені судом різного роду чинники об`єктивного або суб`єктивного характеру, що не є ознаками конкретного складу кримінального правопорушення і не впливають на його кваліфікацію, однак підвищують ступінь суспільної небезпечності винної особи і (або) вчиненого нею кримінального правопорушення і у зв`язку з цим є підставою для призначення більш суворого покарання.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 Кримінального процесуального кодексу України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого.

За приписами статті 337 Кримінального процесуального кодексу України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Пунктом 6 частини 2 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України регламентовано, що обвинувальний акт має містити, у тому числі, відомості щодо наявності або відсутності обставин, які обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченому.

Отже, в разі відсутності в обвинувальному акті у відповідності до пункту 6 частини 2 статті 291 Кримінального процесуального кодексу України обставин, які обтяжують покарання, визнання судами на підставі частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України їх такими, що обтяжують покарання з подальшим їх врахуванням під час його призначення, не узгоджується з положеннями статті 337 Кримінального процесуального кодексу України.

Аналогічної правової позиції притримується й Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 11 червня 2024 року у справі № 175/2963/22 (провадження № 51-7756км23), від 08 травня 2024 року у справі № 507/1580/22 (провадження № 51-7515км23), від 29 травня 2024 року у справі № 201/137/21 (провадження № 51-7324км23).

При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_5 суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України, яка визначає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив, що призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

У Рішенні від 15 червня 2022 року № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України вказав, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди тощо.

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (пункт 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені частиною 1 статті 368 Кримінального процесуального кодексу України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 161/7253/18 (провадження № 51-2615км19)).

Згідно з приписами статті 8 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статтей 50 і 65 Кримінального кодексу України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами. Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання виправлення засудженого.

Відтак, виходячи з наведеного, при визначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , з урахуванням приписів частини 2 статті 61 Конституції України, статті 65 Кримінального кодексу України, суд бере до уваги ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке в силу статті 12 Кримінального кодексу України, відноситься до проступку, враховує фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, кількість, спосіб та характер завданих ушкоджень, особу винного, який має прийнятну репутацію, офіційно не працевлаштований, неодружений, але перебуває у фактичних шлюбних відносинах, в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимий, щире розкаявся у вчиненому, не намагався уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, надав правдиві покази щодо обставин вчиненого і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також відсутність претензій майнового та морального характеру з боку потерпілої й позицію сторони обвинувачення, зокрема прокурора та потерпілої, які вважала, що обвинуваченому слід призначити покарання у вигляді штрафу.

Приймаючи до уваги все вищевикладене у своїй сукупності та співвідношенні, виходячи з положень статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 необхідно призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України, у виді штрафу.

При цьому, суд при призначенні покарання виходить не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції статті Особливої частини Кримінального кодексу України, а й із тих норм Загальної частини Кримінального кодифікованого закону України, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язані з призначенням покарання, що здатні вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і міри.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Речові докази по справі відсутні.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся, процесуальні витрати по справі відсутні.

На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 12, 50, 53, 65 67, частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, а також статтями 84, 91, 100, пунктом 3 частини 1 статті 118, частинами 1 та 2 статті 122, частино 2 статті 124, частиною 1 статті 126, частиною 3 статті 349, статтями 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України,

З А С У Д И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілій та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1