Справа № 953/7243/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2025 р. Київський районний суд м. Харкова у складі колегії суддів

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000687 від 21.04.2025 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Берди Чкалівського району Чкалівської області, громадянина України, росіянина, із середньою спеціальною освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , не судимого,

з кваліфікацією кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 , з кваліфікацією кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , без визначення застави, строком до 60 днів, оскільки існують ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України і дані обставини є підставою для продовження тримання під вартою обвинуваченого.

Обвинувачений заперечував щодо клопотання прокурора та просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Адвокат обвинуваченого підтримала позицію ОСОБА_8 та заперечувала проти клопотання прокурора, просила відмовити у задоволенні клопотання про продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обравши ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово, враховуючи відсутність ризиків та дані по особі обвинуваченого, його вік, наявність захворювань.

Судова колегія, заслухавши думку учасників судового розгляду, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При вирішенні клопотання прокурора щодо міри запобіжного заходу суд враховує, що згідно наданого до суду обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров*я особи за п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України, та судом враховані обставини вчинення кримінального правопорушення, які викладені у обвинувальному акті, наслідки, що настали у вигляді смерті особи.

Згідно ч. 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

За представленими даними, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 23.04.2025 року відносно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 21.07.2025 року міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 продовжено до 18.09.2025 року.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Суд під час розгляду даного питання щодо продовження міри запобіжного заходу за клопотанням прокурора вважає встановленими існування станом на теперішній час ризиків, передбачених п.п. 1,3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість запобігання спробі обвинуваченому переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

В розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Суд зазначає, що тримання особи під вартою є виправданим, якщо конкретні обставини дають підстави стверджувати про наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими обставинами є тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, можливість ухилитися від явки до суду та вчинити інший злочин. При цьому небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про особу обвинуваченого.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. Станом на теперішній час свідки обвинувачення судом під час судового розгляду допитані не були.

Вищезазначене дає підстави обґрунтовано припускати ймовірну можливість незаконного впливу зі сторони обвинуваченого на свідків, враховуючі обставини вчинення кримінального правопорушення, відомі адреси мешкання свідків та особу обвинуваченого.

Також, суд зазначає, що наявність ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст. 177 КПК України була встановлена під час обрання запобіжного заходу та його продовженні, та суд зазначає, що достовірних даних на підтвердження того, що ці встановлені ризики зменшились або зникли станом на теперішній час суду не надано.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеність існування цих ризиків, суд вважає безпідставними в даному судовому засіданні.

Однак, станом на теперішній час суд вважає не підтвердженим ризик, передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України щодо продовження вчинення кримінального правопорушення, враховуючи ті обставини, що ОСОБА_8 перебуває в умовах тримання під вартою з квітня 2025 року, даних про протиправну його поведінку в умовах тримання під вартою до суду не надано, він раніше судимий не був, і інших даних щодо можливості вчинення ним іншого кримінального правопорушення стороною обвинувачення до суду не надано на підтвердження даного ризику станом на теперішній час.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

Однак, враховуючи існування даних вищезазначених ризиків, та з метою їх запобігання, а також забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та оцінюючи сукупність обставин, а саме: тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим у кримінальному правопорушення, у вчиненні яких він обвинувачується, враховуючі дані по особистості, суд приходить до висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим і продовжує відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Оцінюючи можливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, в тому числі, застава, домашній арешт, особиста порука та особисте зобов`язання не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Домашній арешт, у тому числі цілодобовий, не будуть достатніми запобіжними заходами, адже пов`язані з доступом підозрюваного до технічних засобів, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, що також може завадити виконанню завдань кримінального провадження на цьому його етапі.

Судом вивчені всі представлені дані по особі обвинуваченого, які містяться в обвинувальному акті і інших даних не надано, а саме що ОСОБА_8 1954 року народження, є громадянином України, пенсіонер, одружений, на утриманні неповнолітніх дітей або інших осіб немає, раніше не судимий, проживає та зареєстрований в м. Харкові.

Всі ці встановлені дані про особу підозрюваного не зменшують існування встановлених ризиків, а відтак не здатні на даному етапі кримінального провадження перешкоджати вчинити ним дії, передбачені п.п. 1,3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

І суд зазначає, що ці дані не зменшують ризики, визначені судом та даних про неможливість перебування обвинуваченого за станом здоров*я в умовах тримання під вартою суду не надано. Посилання адвоката лише на вік обвинуваченого та можливі в нього захворювання у зв*язку з віком є необґрунтованими, голослівними та нічим не підтверджені.

В розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейського суду з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступень суспільної небезпеки цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку. Беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитись від суду.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, наданий до суду обвинувальний акт, суд приходить до висновку про наявність ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, оцінюючи сукупність обставин, передбачених ст.178 КПК України, дані по особистості обвинуваченого, приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, наявність суспільного інтересу в умовах воєнного стану, термін перебування в умовах тримання під вартою, стадію судового розгляду, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, приходить до висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому продовжує запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 на 60 днів, відмовивши в задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного захисту.

Суд при постановленні даної ухвали, керуючись ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, дослідивши обвинувальний акт та всі обставини справи, не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання його під вартою, враховуючі в тому числі і суспільний інтерес в даному кримінальному провадженні в період дії воєнного стану в Україні, дані по особі обвинуваченого та відсутність даних про неможливість перебування в умовах тримання під вартою або за станом здоров*я чи за віком, а тому задовольняє клопотання прокурора.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 331, 369 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу задовольнити.

Міру запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 24 жовтня 2025 року включно.

Копію ухвали вручити учасникам судового процесу та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 5 днів з дня її проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3