Номер провадження: 11-кп/813/240/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

представників потерпілої ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , представника потерпілої ОСОБА_13 та представника цивільного відповідача ОСОБА_14 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2023 у к/п №0001996 від 17.03.2015 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, громадянин України, з вищою освітою, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, 2013 та 2016 р.н., не працюючого, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

-обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортним засобами строком на 3роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання із випробуванням строком на 3 роки.

Відповідно до п.п. 1 та 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_15 про відшкодування завданої моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_15 в якості відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти у розмірі 20 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_15 у якості відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти у розмірі 380 000 грн.

Цивільний позов ОСОБА_15 про відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди - залишений без задоволення.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

В подальшому, ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 23.02.2023 у вказаному вироку виправлена описка, визначено вважати правильним по-батькові обвинуваченого « ОСОБА_16 ».

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 16.03.2015 приблизно о 10 год. 15 хв., він, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2101», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю приблизно 20/30 км/год. по вул. Дегтярній з боку площі Льва Толстого у напрямку пров. Лютеранського, що у Приморському районі в м. Одесі, навпроти буд. 27, де є нерегульований пішохідний перехід, границі якого відзначаються шириною тротуару, розташованого після перехрестя вул. Дегтярної з вул. Льва Толстого, маючи об`єктивну та реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, діючи з необережності, в порушення вимог п.п.1.5, 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху України грубо проігнорував вимоги зазначених пунктів Правил, із злочинною самовпевненістю, належним чином не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_15 , яка перетинала нерегульований пішохідний перехід в темпі спокійного кроку зліва-направо відносно напрямку руху автомобіля.

Після вчинення ДТП водій ОСОБА_7 в порушення приписі п. 2.10 «а, б, в, г, д, е» Правил дорожнього руху України на місці дорожньо-транспортної пригоди не залишився та самостійно вжив заходи щодо доставки потерпілої ОСОБА_15 до медичного закладу.

Внаслідок даної ДТП потерпілій ОСОБА_15 були спричинені такі тілесні ушкодження, які не були небезпечними для життя в момент спричинення, але призвели до втрати репродуктивної здатності, а тому є тяжкими тілесними ушкодженнями.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вказує на те, що вирок суду 1-ої інстанції є незаконним та необґрунтованим з таких підстав:

- у обвинувальному акті не розкритий спосіб вчинення злочину, оскільки ОСОБА_7 на протязі всього досудового слідства та судового розгляду вказував на те, що потерпіла ОСОБА_15 намагалася переходити дорогу справа-наліво відносно його руху. В матеріалах справи та у вироку міститься посилання на 2 витяги з ЄРДР де зазначено, що потерпіла переходила дорогу справа-наліво;

- під час судового розгляду сторона захисту неодноразово заявляла клопотання про проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого, на що суд не відреагував жодним чином. За відсутності свідків ДТП фактично не було проведено допит потерпілої, що неодноразово вимагав захист;

- за клопотанням представника потерпілого було призначено автотехнічну експертизу по справі, водночас сторона захисту також заявила клопотання, яке жодним чином не було враховано при призначенні експертизи, а вказані судом питання, як такі, що поставлені стороною захисту не відповідають дійсному змісту питань;

-15.02.2017 у судове засідання прибула потерпіла ОСОБА_15 , в супроводі свого батька, яка через значні вади зору не могла самостійно пересуватися залою суду. На запитання сторони захисту потерпіла повідомила, що наїзд на неї був здійснений вантажним автомобілем, що свідчить про те, що вона не могла об`єктивно назвати швидкість руху транспортного засобу, хоча саме з її показань було зроблено висновок про винуватість водія. Більше допит потерпілої ОСОБА_15 ні в суді 1-ої ні апеляційної інстанції не проводився;

- суд 1-ої інстанції при призначенні автотехнічної експертизи при наявності двох варіантів вихідних даних, потерпілої та захисту мав би про це зазначити в ухвалі у відповідності до вимог законодавства, чого зроблено не було;

-суд необґрунтовано відмовив у визнанні недопустимим доказом висновку №139,397/19 комісійної судово-медичної експертизи. Так, відповідно до «Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи» до складу матеріалів справи повинні бути надані оригінали медичної, в тому числі первинної документації. Однак, в порушення зазначених вимог висновок комісійної судово-медичної експертизи складено виключно на ксерокопіях документів та не ґрунтується на вивченні оригіналів медичної документації. Не є зрозумілим, яким чином в «Головне бюро судово медичної експертизи МОЗ України» потрапила медична стаціонарного хворого ОСОБА_15 , оскільки в матеріалах справи міститься запит цієї установи про надання всієї документації, водночас у клопотанні представника потерпілої від 10.06.2019 про надання існуючих медичних документів медична карта зовсім не фігурує. Ксерокопія медичної карти ОСОБА_15 знаходиться у висновку комісійної експертизи, водночас вона ніким не завірена. За таких обставин експерту слід було повернути матеріали ініціатору проведення експертизи;

- представник потерпілого на запит «Головного бюро судово медичної експертизи МОЗ» надав «Оригінал виписного епікризу №10888949» з перекладом на російську мову на 11 арк. Водночас, в матеріалах справи міститься на 2 аркушах невідомий текст російською мовою без підпису та печатки під назвою «Виписной епікриз Фридман Флори №10888949» медичного ценру ім. Сораски, Тель-Авив на 2 арк. Мається різниця 2 та 11 аркушів одного і того ж документа, яким фактично не є достовірним доказом, оскільки переклад епікризу не завірений належним чином. Так, існує паралельно 2 епікризи - один з медичного центру під керівництвом Лариси Риво на 12 арк. та виписний епікриз медичного центру ім. Сораскі на 2 арк., однак це різні лікувальні заклади, в виписний епікриз, який міститься в матеріалах справи на російській мові не має вигляду офіційного документу чи перекладу з нього та в жодному разі не може бути використаний при наданні висновку. Окрім того, зі змісту висновку зазначено, що ОСОБА_17 перебувала в травматологічному відділенні ГКБ-11 м. Одеси з 16.03.2015 до 01.04.2015 і це не є опискою, так як її оглядали і 30.03.2015 і 31.03.2015 і 01.04.2015. В той же час, відповідно до виписного епікризу ОСОБА_18 вже 30.03.2015 перебувала у лікувальному закладі держави Ізраїль.

- висновок комісійної судово-медичної експертизи №139,397/19 суперечить «Правилам судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», оскільки наявні тілесні ушкодження у ОСОБА_17 віднесені до тілесних ушкоджень лише за однією ознакою - «в подальшому при народженні дитини їй необхідно буде виконати операцію Кесарів розтин в плановому порядку. Народженню дитини потерпілою ОСОБА_17 в майбутньому травмування отримане в ході ДТП не є завадою. Таким чином, в результаті даного травмування потерпіла не втратила здатності ні до злягання, ні до запліднення, ні до зачаття, ні до дітородіння. Кесарів розтин - це також один із видів розродження особи жіночої статі. Отже отримані потерпілої ушкодження відповідають критеріям ушкоджень середньої тяжкості.

За таких обставин, захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок Приморського райсуду м. Одеси від 06.02.2023 та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 .

Окрім того, на зазначений вирок подав апеляційну скаргу представник потерпілої ОСОБА_13 , в якій вказує на те, що оскаржуваний вирок є необґрунтованим та незаконним в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільного позову з таких підстав:

- судом 1-ої інстанції не в повній мірі було враховано, що обвинувачений не відшкодував завдану шкоду, вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, грубо порушив ПДР, що призвело до непоправних наслідків для потерпілої, окрім того, злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України відноситься до категорії тяжких, необережна форма вини стосується тільки настання наслідків;

- при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 міри покарання не була врахована думка потерпілої, яка наполягала на призначенні найбільш суворого покарання для нього;

- при визначенні суми для відшкодування моральної школи районний суд 1-ої інстанції не в повній мірі врахував характер, обсяг та ступінь моральних страждань, які були заподіяні потерпілій, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків.

- у відповідності до ст. 64 ЦПК України якщо подано письмовий доказ, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі має право вимагати подання оригіналу. В матеріалах справи відсутні клопотання сторони провадження з вимогою надати оригінал письмового доказу. В матеріалах справи також відсутні будь-які ухвали суду з вимогою надати оригінал письмового документу.

- цивільним позивачем були надані належні докази, які підтверджують витрати на лікування, зокрема копії квитанції медичної установи держави Ізраїль та копія договору а також копії квитанцій, які підтверджують витрати на лікування в Україні. Зазначені докази не потрібно завіряти згідно редакції ЦПК України, яка була чинна на момент подання доказів.

За таких обставин, представник потерпілої просить скасувати вирок Приморського райсуду м. Одеси від 06.02.2023 в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання у виді 8 років позбавлення волі та змінити вирок в частині вирішення цивільного спору, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_15 відшкодування за завдану моральну шкоду 500 000 грн., майнову шкоду - 1 457 943, 89 грн.

Окрім того, на вказаний вирок подана апеляційна скарга представником цивільного відповідача - ПрАТ «Страхова компанія» «АРСК»» ОСОБА_19 , в якій він вказує на те, що вирок суду в частині стягнення відшкодування з ПрАТ «Страхова компанія» «АРСК» є незаконним з огляду на наступні обставини:

- відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених п.п. "г" і "ґ" п. 41.1 та п.п. "в" п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Однак, всупереч вказаним правовим нормам суд 1-ої інстанції провів розрахунок суми на відшкодування моральної шкоди не від суми страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а від визначеного судом розміру моральної шкоди у сумі 400 000 грн., що не узгоджується зі приписами ст. 26-1 Закону;

- в мотивувальній частині вироку суд не врахував заяву про уточнення позовних вимог представника потерпілої від 26.02.2019, в якій були заявлені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди виключно з ОСОБА_7 та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з АТ «СК АРКС» на користь ОСОБА_15 моральної шкоди в сумі 20 000 грн.

За таких обставин представник ПрАТ «Страхова компанія» «АРСК»» просить скасувати вирок Приморського райсуду м. Одеси від 06.02.2023, в частині стягнення з СК на користь ОСОБА_15 моральної шкоди та ухвалити новий вирок, яким відмовити у стягненні з АТ «СК АРКС» на користь ОСОБА_15 моральної шкоди.

На адресу апеляційного суду надійшли заперечення представника потерпілої на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, в якій вказує на те, що судом вірно та детально проаналізовано сукупність доказів, які були надані стороною обвинувачення, більш того факт наїзду обвинуваченого на потерпілу ОСОБА_15 не оспорювався учасниками провадження, напрям руху потерпілої не виключає винуватість особи у наїзді на пішохода.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_8 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, натомість заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої та представника цивільного відповідача. Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника.

Представники потерпілої ОСОБА_20 та підтримала апеляційну скаргу представника ОСОБА_13 , водночас заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, вирішення апеляційної скарги представника цивільного відповідача залишила на розсуд суду.

Представник цивільного відповідача ОСОБА_11 підтримала апеляційну скаргу представника ПрАТ «Страхова компанія» «АРСК»» ОСОБА_19 ,водночас вирішення апеляційних скарг захисника та представника потерпілого залишила на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думку учасників судового розгляду, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, повторно дослідивши докази у кримінальному провадженні, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції свідчить, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає з огляду на таке.

Так, ч. 1 ст. 9 КПК України передбачає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюютькожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Зокрема, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Згідно із ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду 1-ої інстанції відносно доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, допитаний у судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи факт наїзду на потерпілу ОСОБА_15 винним себе не визнав, та пояснив, що 16.03.2015 у денний час доби він керував транспортним засобом «ВАЗ» в м. Одеса по вул. Л. Толстого, на кругу повернув праворуч у сторону Лютеранського провулку, у той час раптово вибігла на проїжджу частину потерпіла, яку він занадто пізно побачив, почав зупинятися однак зачепив її. Після цього посадив потерпілу в авто, відвіз до лікарні, давав гроші на лікування та батько потерпілої відмовився їх брати. Стверджує, що потерпіла була на середині проїжджої частини, та була в окулярах, які від удару розбилися.

При цьому, мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції послався у вироку на досліджені ним докази, а саме на:

- протокол огляду місця ДТП від 16.03.2015, в якому зазначено, що місцем ДТП є вул. Льва Толстого у м. Одесі. Проїзна частина асфальтована, суха і чиста, освітлена. До проїзної частини зліва та справа примикає бордюр, за яким знаходиться тротуар. Слідів шин та гальмівного шляху не виявлено. Транспортний засіб переміщено за межі проїзної частини. Напрям руху транспортного засобу відповідно до показань. Під час огляду транспортного засобу автомобіля ВАЗ 2101 р.н. НОМЕР_1 зафіксовано справність гальмівної системи, характер зовнішніх пошкоджень та інші обставини, що містять сліди і мають стосунок до ДТП;

- висновок судової авто-технічної експертизи №1391 від 28.04.2015, відповідно до якої рульове керування, ходова частина і гальмівна система автомобіля ВАЗ-2101 р.н. НОМЕР_1 на момент експертного огляду знаходилось у працездатному стані і забезпечували водієві технічну можливість рухатися і утримувати автомобіль у будь-якому обраному ним напрямку, здійснювати гальмування з відомою йому ефективністю. При цьому, в цих системах не було несправностей, які могли б зумовити для водія раптове відведення автомобіля від обраного ним напрямку або відмову систем;

- висновок судової транспортно-трасологічної експертизи №1392 від 28.04.2015, відповідно до якого в передній частині автомобіля марки ВАЗ 2101 р.н. НОМЕР_1 є сліди у вигляді деформації переднього реєстраційного номерного знаку, потертостей брудопилового шару на панелі переднього бамперу, що відображають фактуру тканини, а також деформації передньої кромки панелі капоту двигуна, що в сукупності характерно для утворення в результаті контактної взаємодії з об`єктом, що немає слідоутворюючих кромок, по міцності рівних металу, але володіє істотною інерційною масою, тобто з тілом (речами) пішохода. Пошкодження відображають такий механізм контакту: удар тіла пішохода центральною частиною бампера переднім реєстраційним номерним знаком з подальшим закиданням на панель капота двигуна автомобіля;

- даними слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_15 , відповідно до якого відтворено обставини наїзду водія автомобіля ВАЗ 2101 р.н. НОМЕР_2 , та встановлено таке: учасники слідчої дії зібралися у місці його проведення, яким є ділянка проїжджої частини вул. Дігтярній у Приморському районі м. Одеси поблизу буд.№ 29, де у присутності двох понятих потерпілій ОСОБА_15 було запропоновано показати механізм розвитку та настання дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої їй було заподіяно тілесні ушкодження. Після цього ОСОБА_21 було запропоновано оцінити дорожню обстановку та погодні умови, повідомити, чи відповідають вони тим, що спостерігалися на момент ДТП, на що остання повідомила, що дорожня обстановка та елементи проїжджої частини залишились без змін, погодні умови, а саме суха, без опадів погода , повністю відповідає тим, які спостерігалися на момент ДТП.

Потерпіла ОСОБА_21 вказувала розташування лінії її руху в місці виходу на проїжджу частину та місце наїзду на неї автомобілем. Ці параметри були відзначені крейдою. Здійсненими вимірами встановлено, що місце виходу на проїжджу частину розташовувалося на відстані 24 м до кута будинку № 29 щодо напрямку руху транспорту з боку площі Льва Толстого, з моменту виходу на проїжджу частину до наїзду на неї автомобілем вона йшла в темпі спокійного кроку перпендикулярно зліва -направо щодо спрямування руху транспортних засобів у зазначеному напрямку та до моменту наїзду подолала відстань 7,5 м.

Після цього визначався час руху ОСОБА_21 з моменту виходу на проїжджу частину до моменту наїзду на неї автомобілем "ВАЗ-2101". З цією метою, пішохід-статист, схожий за своїми фізіологічними та антропометричними даними з даними пішохода ОСОБА_21 триразово долала траєкторію руху безпосередньо перед ДТП з темпом, вказаним ОСОБА_21 , який відповідав тому, з яким остання перетинала проїжджу частину вул. Дігтярний безпосередньо перед контактом з нею автомобіля «ВА3-2101». По команді слідчого пішохід-статист (починала рух від лівого краю проїжджої частини і закінчувала рух також по команді слідчого після того, як перетинала місце наїзду, щоб протягом усієї ділянки темп руху відповідав тому, з яким пішохід ОСОБА_21 рухалася в день ДТП;

- висновок судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин наїзду автомобіля ВАЗ 2101 на пішохода №18-865 від 28.03.2018, відповідно до якого в умовах події дії водія автомобіля ВАЗ 2101 регламентувались вимогами п. 18.1 ПДР, згідно з якими водію належало перед пішохідним переходом зменшити швидкість, а в разі потреби зупинити керований автомобіль, продовжити рух тільки переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода або небезпека. Виконанням вимог п. 18.1 ПДР, надав пішоходу дорогу на пішохідному переході, водій автомобіля ВАЗ 2101 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода. Дії водія автомобіля, які не відповідали вимогам п. 18.1 ПДР, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку із ДТП - наїздом на пішохода. Питання про порушення водієм вимог ПДР вимагає правової оцінки, що виходить за межі компетенції експерта. Оцінка дій пішохода не потребує спеціальних знань;

- висновок експерта №1483 від 16.07.2015 про встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої, відповідно до якого у ОСОБА_15 були тілесні ушкодження, які були спричинені ударною дією тупих, твердих предметів, якими могли бути частини кузова легкового авто в умовах ДТП (наїзд на пішохода), а також при подальшому падінні тіла потерпілої і співудар з елементами дорожнього покриття, які могли мати місце 16.03.2015. Тілесні ушкодження у ОСОБА_17 були небезпечними для її життя як у момент їх заподіяння так і в подальшому періоді і за цим критерієм відповідно до п. 2.1.3. «о» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Тілесні ушкодження у потерпілої утворились при наїзді легковим автомобілем незадовго до прибуття потерпілої до лікувальної установи 16.03.2015. Між тілесними ушкодженнями виявленими у потерпілої та даною ДТП вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. З урахуванням локалізації і механізму виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_15 (виражена перевага правосторонніх ушкоджень над лівосторонніми) в момент первинного контакту вона була повернута правою стороною свого тіла до травмуючого об`єкта (легкового автомобіля).

- висновок фахівця № 17 від 23.09.2016 про встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої, відповідно до якого у ОСОБА_17 були тілесні ушкодження, спричинені ударною дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузова легкового автомобіля в умовах ДТП (наїзд легковим автомобілем на пішохода), а також при подальшому падінні тіла потерпілої та його ударі об елементи дорожнього покриття. Враховуючі дані медичної документації слід вважати, що ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могли бути спричинені 16.03.2015. Згідно із наданою медичною документацією вказані ушкодження не супроводжувались явищами небезпечними для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день і за цим критерієм згідно п. 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, відноситься до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості. Закрита черепно-мозкова травма (в єдиний комплекс якої входять струс головного мозку, забійна рана правої тім`яної області) спричинила короткочасний розлад здоров`я строком понад 6-ть, але не більше як 21 день і за цим критерієм згідно із п.п. 2.3.3 та 4.6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

- висновок комісійної судово-медичної експертизи №144 від 22.10.2018, про встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої, відповідно до якого закрита травма тазу у вигляді осколкового перелому правої вертлюжної западини зі зміщенням уламків, центральним травматичним вивихом головки правого стегна та її зміщенням в порожнину тазу, осколкового перелому верхньої гілки лівої лонної кістки, лінійних переломів обох гілок правої лонної кістки, лінійного перелому правої сідничної кістки, лінійного вертикального перелому правої латеральної маси крижі, забою та садна верхньої третини правого стегна не супроводжувалася загрозливими для життя явищами (геморагічним, травматичним шоком тяжкого ступеня або жировою емболією) і по своєму характеру спричинила тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день і за цим критерієм згідно п. 2.2.2. «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, відноситься до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості. Забійна рана правої тім`яної області спричинила короткочасний розлад здоров`я строком понад 6днів, але не більше як 21 день і за цим критерієм згідно п.п. 2.3.3 та 4.6. «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відноситься до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Забій м`яких тканин правого стегна з наявністю садна та перелом вертлюжної впадини із центральним вивихом голівки правого стегна вказує на місце первинної дії травмуючої сили в направленні справа наліво. 3 урахуванням обставин справи дані ушкодження могли бути спричинені від удару виступаючими частинами механічного транспортного засобу, можливо в указаний строк 16.03.2016.

Забійна рана правої тім`яної області виникла від дій тупого предмета і з урахуванням обставин справи могла бути спричинена при подальшому падінні тіла потерпілої та його ударі об елементи дорожнього покриття. Беручи до уваги переважне розташування тілесних ушкоджень саме на правій стороні тіла, зокрема, наявність осколкового перелому правої вертлюжної западини зі зміщенням уламків, центральним травматичним вивихом голівки правого стегна та ті проникненням у порожнину тазу, слід дійти до висновку, що первинний контакт автомобіля мав місце саме із правою боковою поверхнею тіла постраждалої, тобто, пішохід ОСОБА_17 була повернута до транспортного засобу правою стороною свого тулубу.

- пояснення експерта ОСОБА_22 , відповідно до яких тілесні ушкодження ОСОБА_15 враховувалися ті, які були їй заподіяні на момент ДТП. Питання щодо подальшої можливості мати дітей, у експертизі не ставилось. Основною обставиною, яка слугувала критерієм для визначення тяжкості тілесних ушкоджень було те, що у потерпілої не було загрозливих станів;

- висновок повторної комісійної судово-медичної експертизи від 15.01.2020 про встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_15 , відповідно до якого у ОСОБА_15 мала місце закрита травма кісток тазу у вигляді осколкового перелому правої вертлюжної западини зі зміщенням уламків, центральним травматичним вивихом головки правого стегна та її зміщенням в порожнину тазу, осколкового перелому верхньої гілки лівої лонної кістки, лінійних переломів обох гілок правої лонної кістки, правої сідничної кістки, лінійного вертикального перелому правої латеральної маси крижі, розриву правого крижево-клубового зчленування з деформацією тазового кільця, забою та садна верхньої третини правого стегна та закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, забійна рана правої тім`яної області. Ці тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, що можливо при ДТП 16.03.2015р.

При огляді потерпілої ОСОБА_15 17.12.2019 було встановлено, що «В подальшому при народженні дитини їй необхідно буде виконати операцію Кесарів розтин в плановому порядку». Тобто, внаслідок вказаної травми тазу вона втратила здатність до народження дитини фізіологічним шляхом (через піхву). Таким чином, тілесні ушкодження, що виникли внаслідок ДТП 16.03.2015 не були небезпечними для життя в момент спричинення, а призвели до втрати репродуктивної здатності, і за цією ознакою, згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6, зареєстрованих Міністерством юстиції України 26.07.1995 за №o255/791 відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень.

Враховуючи викладене, суд 1-ої інстанції, за результатами дослідження та оцінки вищезазначених доказів, дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена в ході судового розгляду та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо це заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Що стосується доводів захисника відносно того, що в матеріалах справи міститься посилання на 2 витяги з ЄРДР де зазначено, що потерпіла переходила дорогу справа-наліво, апеляційний суд зауважує на тому, що реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17.07.2012, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно із ч. 2 ст. 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Що стосується доводів захисника відносно того, що під час судового слідства сторона захисту неодноразово заявляла клопотання про проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого, на що суд не відреагував жодним чином, апеляційний суд зауважує наступне.

Відповідно до ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Водночас, проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого не є обов`язковим, а сам факт не проведення під час досудового розслідування слідчого експерименту за участі обвинуваченого не є безумовною та обов`язковою підставою для його призначення судом.

Більш того, як вбачається з матеріалів провадження, питання про необхідність проведення слідчого експерименту було предметом розгляду у суді 1-ої інстанції та учасники судового розгляду висловили свої позиції відносно нього (т.1, а.п. 56-57), що спростовує доводи захисника відносно того, що суд не відреагував на нього жодним чином.

Окрім того, захисник не зазначає з яких підстав сторона захисту не скористалася своїм правом заявити аналогічне клопотання на стадії досудового розслідування та які нові обставини, що не були відомі під час досудового розслідування, викликали необхідність проведення слідчого експерименту з обвинуваченим на стадії судового розгляду провадження.

Що стосується тверджень захисника відносно того, що за відсутності свідків ДТП не було проведено допит потерпілої, колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до матеріалів справи, 15.02.2017 у судовому засіданні суду 1-ої інстанції потерпіла ОСОБА_15 була допитана по суті справи. (т.1, а.п. 126-127).

В той же час, як вбачається з матеріалів провадження потерпіла ОСОБА_15 звернулася до суду із клопотанням, у якому порушувала питання про те, щоб її не допитували за станом здоров`я. Окрім того, в матеріалах провадження міститься довідка психолога, з якої вбачається, що підставою для надання психологічної підтримки та лікування ОСОБА_15 став струс мозку, отриманий внаслідок ДТП 16.03.2015, що мало наслідками психофізичне стомлення та емоційне перенапруження. Зі змісту вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_15 категорично забороняється відвідування та надання пояснень у судових засіданнях за станом здоров`я.

Більш того, у вказаній заяві потерпілої ОСОБА_15 надані пояснення про суті справи, окрім того вона зауважила, що свої показання, надані на досудовому слідстві та у судовому засіданні 15.02.2017 підтримує у повному обсязі. (т.4, а.п. 96).

Апеляційний суд критично оцінює посилання захисника відносно того, що потерпіла ОСОБА_15 у судовому засіданні зазначила, що її збив вантажний автомобіль, що свідчить про те, що вона не могла об`єктивно назвати швидкість руху автомобіля, тоді як саме з її слів було зроблено висновок про винуватість водія з таких підстав.

Як вбачається із журналу судового засідання від 15.02.2017 потерпіла ОСОБА_15 вказувала на те, що її збив «автомобіль». Більш того, потерпіла вказувала на те, що вона не водій та не може достовірно сказати який саме був автомобіль, швидкість автомобіля була зазначена приблизно - 20-30 км/год. Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що навіть якщо у судовому засіданні потерпіла назвала автомобіль вантажним вказана обставинне не впливає на суть справи з огляду на викладені вище обставини.

В той же час, апеляційний суд зауважує, що показання потерпілої не є єдиним джерелом доказів у вказаному провадженні, в суд 1-ої інстанції прийшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину підставі перевірки та аналізу всіх супних доказів, які містяться в матеріалах провадження.

Перевіряючи доводи захисника відносно того, що суд 1-ої інстанції при призначенні автотехнічної експертизи при наявності двох варіантів вихідних даних - потерпілої та захисту мав би про це зазначити в ухвалі у відповідності до вимог законодавства, чого зроблено не було, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 332 КПК України до ухвали суду про доручення проведення експертизи у випадках, передбачених ч. 1 цієї ст., включаються питання, поставлені перед експертом учасниками судового провадження, судом. Суд має право не включати до ухвали питання, поставлені учасниками судового провадження, якщо відповіді на них не стосуються кримінального провадження або не мають значення для судового розгляду, обґрунтувавши таке рішення в ухвалі.

Так, в мотивувальній частині ухвали суду від 30.11.2017, якою було задоволено клопотання потерпілої та її представника та призначено судову авто-технічну експертизу, врахована думка прокурора, у викладених запереченнях та зазначено про те, що сторона захисту не заперечувала проти задоволення клопотання про призначення експертизи та в резолютивній частині ухвали на вирішення експертизи поставлені відповідні питання, до числа яких було віднесено 3 із 4 питань, заявлених стороною захисту (т. 1, а.п. 190).

Отже, апеляційний суд не вбачає у зазначених захисником доводах істотного порушення прав сторони захисту.

Що стосується аргументів захисника з приводу недопустимості висновку комісійної судово-медичної експертизи №139,397/19, апеляційний суд приходить до таких висновків.

За приписами ст. 86 КПК України визначає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Підстави та критерії визнання доказів недопустимими визначено в ст. 87 КПК України.

Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні досудового розслідування чи суду.

У Рішенні ЄСПЛ «Дульський проти України» від 01.06.2006 зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів з`ясування або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Колегія суддів зауважує, що результати судових експертиз інколи відіграють визначальну роль у пред`явленому обвинуваченні, оскільки саме від них безпосередньо залежить доведеність винуватості особи. Тобто дослідження у конкретній галузі знань є тим незамінним доказом, на підставі якого, у тому числі, можна зробити висновок про те, чи вчиняла певна особа діяння, за яке КК передбачено кримінальну відповідальність.

Порядок проведення судових експертиз визначено Інструкцією про порядок судово-медичної експертизи, який затверджений наказом МОЗ від 17.01.1995 та Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Згідно із п. 4.4 зазначеного Порядку, при проведенні судово-медичної експертизи експерт повинен використовувати оригінали медичних документів. У виняткових випадках дозволяється використання копій і виписок, за умови відображення в останніх вичерпних відомостей про ушкодження та їх клінічний перебіг. Ці документи мають бути засвідчені підписом лікаря і печаткою лікувального закладу.

Зі змісту висновку зазначеної експертизи вбачається, що експерту надана завірена ксерокопія медичної картки.

Окрім того, як вбачається із висновку експертизи №139,397/19 із правами та обов`язками, що передбачені ст.ст. 69, 70 КПК України експерти ознайомлені. Окрім того, міститься підпис експертів щодо того, що за відмову або ухилення від надання висновку або за дачу завідомо неправдивого висновку експерт несе відповідальність, передбачену ст.ст. 384, 385 КК України.

Разом з тим, сторона захисту не була позбавлена права клопотати перед судом про дослідження документації, також порушувати питання про допит відповідного експерта для роз`яснення певних висновків згідно до вимог ст. 356 КПК України.

Посилання сторони захисту на неналежне процесуальне оформлення медичної документації на підставі якої було проведено експертизу, не може свідчити про недостовірність даних, відображених в медичній документації та не впливає на об`єктивність висновків проведеної експертизи.

Окрім того, відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

Відтак, аргументи захисника з приводу того, щоотримані потерпілою ушкодження відповідають критеріям ушкоджень середньої тяжкості апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки визначення ступеню тілесних ушкоджень потребує спеціальних знань та знаходиться поза компетенцією захисника та суду.

Таким чином, на переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» дотримано, адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні судом 1-ої інстанції, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України вчинений і обвинувачений є винним у його вчинені.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілої, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Що стосується доводів представників потерпілої з приводу неправильності призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом 1-ої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, його суспільну небезпеку, поведінку обвинуваченого в ході судового розгляду, його характеристики те, що він має місце проживання, соціальні зв`язки, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався,

Відповідно до ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом було визначено вчинення кримінального правопорушення вперше та наявність на утримання двох малолітніх дітей.

Обставин, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого судом встановлено не було.

На переконання апеляційного суду, покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Колегія суддів враховує позицію представника потерпілої з приводу того, що ОСОБА_17 була нанесена непоправна шкода та з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_7 фактично не вживав заходів щодо відшкодування їй шкоди, однак зауважує, що у постанові Другої судової палати ККС від 02.11.2021 у справі №643/13256/17 зазначено, що поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

У контексті аргументів представника потерпілої з приводу того, що потерпіла ОСОБА_17 наполягала на призначенні найбільш суворого покарання, апеляційний суд зауважує, що у постанові Другої судової палати ККС у складі ВС від 22.10.2020 по справі № 263/15874/17 зазначено, що позиція потерпілого не може бути вирішальною та повинна враховуватись на ряду із іншими обставинами.

Відтак, приймаючи до уваги всі обставини злочину, відомості про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на протязі тривалого часу з`являвся в судові засідання, апеляційний суд вважає призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, необхідним та достатнім для його виправлення та для запобігання вчиненню нових злочинів.

Перевіряючи доводи представника потерпілого з приводу вирішення цивільного позову, апеляційний суд зауважує наступне.

Так, суд 1-ої інстанції, суд 1-ої інстанції цивільний позов ОСОБА_15 про відшкодування завданої моральної шкоди задовольнив частково.

За приписами ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України (далі - ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК).

Як вбачається з матеріалів судового провадження, потерпіла ОСОБА_15 звернулася до суду 12.10.2015 із цивільним позовом, у якому просила стягнути із ОСОБА_23 та страхової компанії АХА солідарно на її користь матеріальну шкоду у розмірі 117 119 439 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. До вказаного цивільного позову були долучені відповідні додатки.

У подальшому, 10.05.2017 потерпілою ОСОБА_15 був поданий уточнений цивільний позов, в якому вона просила стягнути із ОСОБА_23 та страхової компанії «АХА» солідарно на її користь матеріальну шкоду у розмірі 1 523 918, 3 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, в частині залишення без задоволення цивільного позову потерпілої, суд 1-ої інстанції зазначив про те, що надані копії квитанцій, окрім того, що не належної якості, не засвідчені належним чином, а і не повною мірою стосуються кримінального провадження.

З урахуванням вище викладеного, суд дійшов переконання про те, що цивільний позов у частині відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованим, зважаючи на відсутність належних доказів понесених витрат, на підставі чого у його задоволенні слід відмовити.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими такі висновки суду 1-ої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України, яка діяла на момент подання цивільного позову письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Колегія суддів враховує аргументи представника потерпілої з приводу того, що редакція ЦПК України, яка діяла на момент подання цивільного позову не було встановлено необхідності завірення поданих копій.

В то й же час, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окрім того, апеляційний суд зауважує, що відповідно до ЦПК України, особа, яка звертається до суду з позовом, зобов`язана належним чином обґрунтувати заявлені позовні вимоги, тобто, надати суду достатньо доказів, які підтверджують її право на задоволення позову. Це означає, що позивач повинен чітко вказати, які саме права порушені, та надати докази, які підтверджують ці порушення.

У цьому контексті апеляційний суд погоджується із висновками суду 1-ої інстанції з приводу того, що аналіз наданих потерпілою стороною документів на підтвердження заявлених позовних вимог не можна вважати належними, оскільки до них не долучені медичні призначення, на підставі яких були придбані відповідні лікарські засоби.

Також колегія суддів вважає аргументованими висновки суду 1-ої інстанції з приводу того, що квитанція та договір із медичного закладу медичної установи «Адар» не містять перекладу з таких підстав.

За приписами ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Статтею 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» передбачено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

При цьому, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" визначено, що органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Відтак, з огляду на викладені обставини апеляційний суд вважає відсутність перекладу на українську мову наданих на підтвердження заявлений позовних вимог документів істотним порушенням.

Надаючи оцінку доводам представника потерпілої з приводу визначеного судом розміру моральної шкоди, апеляційний суд зауважує наступне.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У постанові Другої судової палати ККС у складі ВС від 03.10.2019 у справі №709/1173/17 зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваного вироку суд зазначених приписів закону та усталеної судової практики дотримався, при визначенні морального відшкодування належним чином своє рішення мотивував, навівши відповідні підстави його прийняття.

Так, визначаючи розмір моральної шкоди суд 1-ої інстанції обґрунтовано зазначив, що сума у розмірі 400 000 грн. буде достатньою для покриття моральних страждань потерпілої, якій були нанесені тяжкі тілесні ушкодження, у зв`язку з чим вона потребувала відповідного лікування та реабілітації та їй були спричинені моральні страждання. Окрім того, судом була врахована процесуальна поведінка обвинуваченого.

Надаючи оцінку доводам представником цивільного відповідача - ПрАТ «Страхова компанія» «АРСК», колегія суддів зауважує таке.

Оскаржуваним вироком було стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» на користь потерпілої ОСОБА_15 в якості відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти у розмірі 20 000 грн.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження, потерпіла ОСОБА_17 звернулася 12.10.2015 до суду 1-ої інстанції з цивільним позовом до цивільних відповідачів - ОСОБА_7 та страхової компанії «АХА Страхування».

У подальшому, 10.05.2017 до суду надійшов уточнений цивільний позов, у якому було змінено суму матеріальної школи у зв`язку із допущеної технічною помилкою у сумі завданої матеріальної шкоди при подачі первинного цивільного позову.

Надалі, 27.02.2019 до Приморського райсуду м. Одеси надійшов уточнений цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_24 , в якій вона просила стягнути з ПАТ «АХА Страхування» матеріальну шкоду у розмірі 100 000 грн., з ОСОБА_7 матеріальну шкоду у розмірі 1 457 943, 89 грн. та моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.

Колегія суддів враховує аргументи цивільного відповідача з приводу того, що суд не врахував заяву про уточнення позовних вимог представника потерпілої від 27.02.2019, були заявлені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди виключно з ОСОБА_7 .

Водночас, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Тлумачення ст. 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Відтак, з огляду на те, що цивільним позивачем були визначені цивільними відповідачами обвинувачений ОСОБА_7 та Страхова компанія «АХА Страхування» та з огляду наявність між ОСОБА_7 на страховою компанією страхового полісу, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення судом зі страхової компанії моральної шкоди із посиланням на приписи ст. 26-1 ЗУ ««Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни оскарженого вироку в ході апеляційного розгляду не встановлено.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що злочин передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, був вчинений ОСОБА_7 , 16.03.2015, отже з дня його вчинення пройшло більше 10 років, що може свідчити про те, що минули строки давності визначені п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України.

Водночас, в період часу з 14.03.2025 по 16.07.2025 апеляційне провадження по зазначеному кримінальному провадженню зупинялося у зв`язку із ухиленням обвинуваченого ОСОБА_7 від суду та його оголошенням його у розшук.

При цьому, апеляційний суд, в своїй ухвалі про відновлення апеляційного провадження по справі від 16.07.2025 надав оцінку аргументам захисника з приводу того, що апеляційне провадження повинно бути відновлено не з моменту направлення обвинуваченим ОСОБА_7 заяви до апеляційного суду про те, що він не переховується від суду, а саме з дня його безпосередньої явки до апеляційного суду - 21.03.2025, оскільки доказів поважності його неявки до апеляційного суду стороною захисту надано не було.

Враховуючи викладене, апеляційний суд, відповідно до приписів ч. 2 ст. 49 КК України, вважає, що перебіг давності у вказаному кримінальному провадженні зупинявся в період з 14.03.2025 по 16.07.2025, тому на день ухвалення рішення апеляційним судом, строк давності не сплив.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за насідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції апеляційний суд має право залишити або ухвалу суду без змін.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого вироку суду 1-ої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 24, 124, 128, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_13 та представника цивільного відповідача ОСОБА_14 - залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2023, яким ОСОБА_7 визнаний винуватиму вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3