ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/27/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/197/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст. 286 КК
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 31 березня 2025 року.

Даним вироком,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кукезів, Кам`янсько-Бузького району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із вищою освітою, працюючого водієм в ФОП ОСОБА_10 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено його від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю один рік.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на засудженого обов`язки- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі комунального некомерційного підприємства Теребовлянської міської ради «Теребовлянська міська лікарня» задоволено та стягнуто з ОСОБА_9 в користь Теребовлянської міської ради кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілої від злочину ОСОБА_11 в лікувальному закладі КНП «Теребовлянська міська лікарня» у розмірі 36407 грн. 02 коп..

Вирішено питання речових доказів, судових витрат та арешту майна.

Згідно з вироком суду, 26 вересня 2023 року близько 10:45 год. водій ОСОБА_9 , в порушення вимог, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями, які зобов`язували його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків та Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (далі - ПДР), керуючи технічно несправним автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter 313», р.н. НОМЕР_1 із встановленим на одну (передню) вісь транспортного засобу шин різних моделей з різним малюнком протектора (порушення п.п. 31.1, 31.4, 31.4.5 (г)), рухався автодорогою М-19 «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече", що в межах с. Мшанець, Тернопільського району Тернопільської області, зі сторони м. Чортків у напрямку м. Теребовля Тернопільської області, зі швидкістю не менше 70 км/год.

Під час руху ОСОБА_9 , в порушення вимог пунктів: 1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення поняття «дорожні умови», «дорожня обстановка», «безпечна швидкість»), 2.3. «б», 12.4, ПДР не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не ураховував дорожні умови і не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не обрав дозволеної на даній ділянці автодороги швидкості руху, які зобов`язували його рухатися на даній ділянці автодороги із швидкістю не більше 50 км/год., і своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Рухаючись в межах населеного пункту с. Мшанець Тернопільського району Тернопільської області, водій ОСОБА_9 , маючи об`єктивну можливість завчасно виявити небезпеку для руху, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду, хоча мав таку технічну можливість шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, а продовжив рух у вказаному напрямку, чим порушив вимоги п. 12.3 ПДР.

Унаслідок порушення вищевказаних пунктів ПДР, ОСОБА_9 не забезпечив безпеку дорожнього руху та поставив себе в такі умови, що допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в порушення вимог п.п. 4.7 та 4.14 (г) ПДР перетинала проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу, зліва направо відносно руху транспортного засобу.

У результаті вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді травми живота та тазу - розриву селезінки, численних переломів кісток правої половини тазу, з масивним травмуванням м`яких тканин та кровоносних судин, що призвело до утворення тромбів в просвіті травмованих судин, з послідуючим їх відривом та заносом кровотоком до гілок легеневої артерії (тромбоемболія), з розвитком гострої легенево - серцевої недостатності, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у КНП «Теребовлянська міська лікарня».

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог наведених у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями, а також п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілої ОСОБА_11 ..

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичні обставини справи, які суд визнав доведеними, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та засудити за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік. В решті вирок суду залишити без змін.

Апелянт вказує, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а саме те, що, керуючи транспортним засобом, ОСОБА_9 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої і таке кримінальне правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким. При цьому, хоча вина до наслідків обвинуваченого є необережною, проте об`єктом посягання є життя іншої людини та наслідком вчинення є хоча і необережне, але позбавлення життя людини.

Посилається на те, що стороною захисту не надано суду доказів, що ОСОБА_9 працює водієм і в судовому засіданні цього не доведено.

Вказує, що у копіях довідок форми ОК-5 Пенсійного фонду України лише вбачається, що роботодавцем ОСОБА_9 є його дружина - ФОП ОСОБА_10 , а тому він не може бути утриманцем для сім`ї, і в довідках не відображено ким він у неї працює. Можливо, така робота ОСОБА_9 і пов`язана з керуванням транспортними засобами, однак, не може вважатися істотною обставиною для призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами. В суді першої інстанції не доведено той факт, що професія водія для ОСОБА_9 є єдиним заробітком, який забезпечує його дохід.

Наголошує на тому, що не можна вважати визнаною судом пом`якшуючою обставиною факт керування ОСОБА_9 транспортним засобом та вчинення злочину в стані морально-психологічних переживань, пов`язаних із раптовою загибеллю сина ОСОБА_12 23.08.2023 року, оскільки такий стан ОСОБА_9 за кермом якраз і міг бути однією з причин скоєної ним дорожньо-транспортної пригоди та загрожувати безпеці інших учасників дорожнього руху.

Зазначає, що призначення додаткового покарання як позбавлення права керування транспортними засобами не є обмеженням права обвинуваченого на працю, а є пропорційним покаранням за діяння, вчинене ОСОБА_9 ..

Вважає, що ОСОБА_9 є небезпечним водієм, оскільки позбавив життя учасника дорожнього руху, тому призначення йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не забезпечить виправлення засудженого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Звертає увагу, що призначення обвинуваченому покарання із позбавленням права керування транспортними засобами вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Посилаючись на постанови Верховного Суду від 08.08.2023 року (справа599/1247/22), від 21.08.2019 року (справа 682/956/17) зазначає, що факт відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненим кримінальним правопорушенням не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, а позиція потерпілих щодо призначення покарання у справі не є обов`язковою для суду, оскільки вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК і не має над ними пріоритету.

Вважає, що рішення суду в цій частині не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, принципах законності, справедливості та обґрунтованості покарання, тому не призначення судом першої інстанції обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, свідчить про невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 зазначають, що суд повно і всебічно дослідив обставини справи, вважають вирок суду обґрунтованим, тому просять апеляційну скаргу прокурора відхилити, а вирок залишити без змін.

Потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та представник- адвокат ОСОБА_15 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи, що відповідно до ст. 405 КПК України не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача: в судових дебатах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу просить її задовольнити, в судових дебатах захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , в судових дебатах та в останньому слові обвинуваченого ОСОБА_9 , які заперечили апеляційну скаргу, вважають вирок обґрунтованим, просять залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено та кваліфікація його дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, досліджувалися судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України та в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, прийшов до правильного висновку про необхідність призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, у розмірі наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

При цьому суд врахував, що обвинувачений вчинив необережний тяжкий злочин, визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, позитивно характеризується, добровільно відшкодував шкоду, вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, думку потерпілих, які просили суворо не карати та за відсутності обтяжуючих обставин, звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вмотивувавши прийняте рішення.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про відсутність необхідності у застосуванні до ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та вважає, що, приймаючи таке рішення, суд не надав належної оцінки характеру допущених обвинуваченим порушенням правил безпеки дорожнього руху та спричиненим цими порушеннями наслідкам.

Зокрема, суд не проаналізував та не врахував того, що ОСОБА_9 , керуючи технічно несправним транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в дорожній обстановці знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, у зв`язку із чим негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду, не застосував екстрене гальмування автомобіля та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка від отриманих численних ушкоджень померла у медичному закладі.

Приймаючи до уваги наведене, враховуючи в сукупності конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості, характер та мотиви допущених ОСОБА_9 порушень правил безпеки дорожнього руху, наслідки, що настали в результаті дій обвинуваченого, які спричинили смерть потерпілого, колегія суддів вважає, що обраний захід примусу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної у ст. 50 КК України, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так і іншими особами.

Посилання сторони захисту на те, що потерпілі просили не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами, то це не є істотною обставиною для призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки думка потерпілої сторони враховується судом, але не є визначальною.

Твердження сторони захисту, що обвинувачений, працює водієм, відповідно до довідки, виданої його дружиною ФОП ОСОБА_10 , то такі обставини не спростовують факту вчинення ним тяжкого злочину, наслідки якого є смерть потерпілого.

За таких обставин, призначення додаткового покарання, як позбавлення права керування транспортними засобами, не є обмеженням прав обвинуваченого, а є пропорційним покаранням за діяння, вчинене ОСОБА_9 ..

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, в порядку ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України з ухваленням нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Суд апеляційної інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, характер, мотиви та конкретні обставини його скоєння, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, визнав вину, щиро розкаявся, добровільно відшкодував шкоду, активно сприяв розкриттю злочину, наслідки його злочинних дій смерть потерпілої, відношення обвинуваченого до вчиненого, відсутність до нього претензій зі сторони потерпілих та відсутність обтяжуючих обставин.

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу та на порядок його відбування, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від його відбування з випробуванням.

При цьому, враховуючи конкретні обставини справи, характер допущених ОСОБА_9 порушень правил безпеки дорожнього руху та спричинені цими порушеннями наслідки, колегія суддів дійшла висновку, що до обвинуваченого слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, визначене санкцією статті обвинувачення.

На переконання колегії суддів, таке покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому та індивідуалізації покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 31 березня 2025 року в частині призначеного ОСОБА_9 покарання скасувати.

Постановити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому один рік іспитового строку.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_9 в період дії іспитового строку наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді