У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000454, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_8 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до призначеного покарання приєднати частково невідбуте покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.12.2023 р. у виді 6 місяців позбавлення волі, остаточно визначивши ОСОБА_6 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Ухвалено, запобіжний захід ОСОБА_6 , до набрання чинності вироком суду, залишити без змін у виді тримання під вартою.

Ухвалено, початок відбування строку покарання обраховувати з 03.05.2024 р. Зарахувати ОСОБА_6 у відбуте покарання строк його тримання під вартою за даним кримінальним провадженням у період з 03.05.2024 р. по 12.12.2024 р.

Вирішено питання стосовно речових доказів та розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок суду першої інстанції, в частині призначення покарання, скасувати з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість.

Ухвалити новий вирок, яким визнати вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за наявності обтяжуючої покарання обставини рецидив злочину.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуте покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.11.2024 р., остаточно призначивши покарання у виді 7 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання як за вчинений злочин, так і за сукупністю вироків, через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість, а в частині визначення обставин, що обтяжують покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

При призначенні покарання судом належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Поза увагою суду залишились усі обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_6 після спільного вживання з потерпілим алкоголю наніс п?ять ножових поранень потерпілому у життєво-важливий орган грудну клітину справа, як спереду, так і ззаду. Вину у вчиненому обвинувачений не визнав, спричинену шкоду, пов?язану із лікуванням потерпілого у медичному закладі, не відшкодував, у вчиненому не розкаявся.

В контексті ст. 414 КПК України судом не надано оцінки особі обвинуваченого. Так, ОСОБА_6 характеризується негативно, перебуває з 01.07.2008 на обліку у лікаря-нарколога внаслідок встановлення залежності від опіоїдів, раніше 4 рази судимий за вчинення злочинів, пов?язаних із незаконним обігом наркотичних засобів та прекурсорів, корисливі злочини та злочин проти громадського порядку та моральності. До нього тричі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, він відбував покарання реально у місцях позбавлення волі. Проте, це не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, натомість викликало відчуття безкарності.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 вчинив нове умисне кримінальне правопорушення, маючи судимості за умисні кримінальні правопорушення, обставиною, що обтяжує його покарання, відповідно до ст. 34, п. 1 ч. і ст. 67 КК України, є рецидив злочинів, про що зазначено в обвинувальному акті. Проте судом вказана обставина не врахована, причини зазначеного рішення у вироку не наведено.

За наведеного, призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, є явно несправедливим та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Крім того, обставини вчинення усіх злочинів, що увійшли до сукупності вироків, свідчать, що вчинення злочинів є наслідком свідомо обраного ОСОБА_6 способу життя, який він змінювати не бажає, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність і небажання ставати на шлях виправлення.

3 огляду на кількість злочинів, що входять до сукупності вироків, особу обвинуваченого вважаю, що остаточне покарання за сукупністю вироків, призначене шляхом часткового приєднання лише 6 місяців позбавлення волі, не відповідає тяжкості вчиненого кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м?якість.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

03.05.2024 р., близько 03.00 год., ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні літньої кухні будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклого словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 , за допомогою кухонного ножа, який узяв тут же, на столі, передбачаючи наслідки у виді заподіяння шкоди здоров`ю, наніс потерпілому ОСОБА_9 три удари в область задньої поверхні грудної клітини справа, спричинивши тілесні ушкодження у виді трьох колото-різаних ран задньої поверхні грудної клітини справа, та два удари ножом в грудну клітину справа, спричинивши тілесні ушкодження у виді двох сліпих проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини справа, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення. Після спричинення тілесних ушкоджень у виді трьох колото-різаних ран потерпілий ОСОБА_9 залишив місце проживання обвинуваченого ОСОБА_6 та в подальшому був госпіталізований до лікарні де і проходив лікування.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне нанесення потерпілому ОСОБА_9 умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного в момент його заподіяння.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного в момент його заподіяння, вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про обґрунтованість призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. по справі № 759/5339/19, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети і засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 , будучи раніше судимим, у тому числі за насильницькі та корисливі злочини, у період іспитового строку за вироком суду від 23.11.2023 р., вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується негативно. Обставини, які пом`якшують покарання, відсутні, обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення кримінального правопорушення у період іспитового строку за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.12.2023 р.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неврахування судом першої інстанції ступеня тяжкості кримінального правопорушення є необґрунтованими та такими, що спростовуються змістом вироку, відповідно якому, у ньому наведено об`єктивну характеристику обставин вчинення кримінального правопорушення. Зокрема, встановлено, що тілесні ушкодження потерпілому були завдані ножем у грудну клітину з боку та зі спини, коли той перебував у положенні стоячи, що виключає версію про самозахист. Також судом враховано стан алкогольного сп`яніння як обвинуваченого, так і потерпілого, що виключає наявність ознак сильного душевного хвилювання. У вироку послідовно викладено перебіг конфлікту, механізм спричинення ушкоджень, їх локалізацію, а також надано оцінку доводам сторони захисту щодо можливого самозахисту та емоційного стану обвинуваченого.

Щодо даних про особу ОСОБА_6 , судом враховано його негативну характеристику за місцем проживання, наявність не знятих та не погашених судимостей, зокрема за насильницькі та корисливі злочини, а також те, що новий злочин було вчинено під час дії іспитового строку за попереднім вироком. Усі ці обставини були викладені у вироку та прийняті до уваги при визначенні виду та міри покарання.

Апеляційний суд вважає, що при призначенні покарання, судом першої інстанції здійснено повний та детальний аналіз даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення, думку прокурора щодо виду і міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , а також позицію потерпілого ОСОБА_9 , який просив про пом`якшення покарання для ОСОБА_6 .

Враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, другорядну роль кари як мети покарання, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, а відтак, підстав вважати його занадто м`яким та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, як того просить апелянт, не вбачається.

Наведене відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Доводи прокурора щодо незазначення судом обставини, яка обтяжує покарання, а саме рецидиву злочинів, не відповідають змісту вироку.

Так, відповідно до ст. 34 КК України, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

У мотивувальній частині вироку суд прямо вказав, що ОСОБА_6 вчинив злочин під час дії іспитового строку, встановленого попереднім вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.11.2023 р. Зазначення судом наявності попереднього обвинувального вироку за умисний злочин і факту вчинення нового умисного кримінального правопорушення у цей період фактично є відображенням наявності рецидиву злочинів як обставини, що обтяжує покарання.

Таким чином, суд першої інстанції не лише врахував цю обставину, а й чітко виклав її в мотивувальній частині вироку, що спростовує доводи прокурора про її нібито ігнорування.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість остаточного покарання, призначеного за сукупністю вироків, апеляційний суд виходить з наступного.

Визначаючи остаточне покарання за сукупністю вироків, суд першої інстанції врахував характер і тяжкість кожного з вчинених кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення, дані щодо особи обвинуваченого, наявність судимості, а також позицію потерпілого, який просив про пом`якшення покарання.

Часткове приєднання невідбутої частини покарання попереднього вироку є передбаченим законом способом визначення остаточного покарання, який залежить від оцінки судом усієї сукупності обставин справи. Відсутність законодавчо встановленої фіксованої частки приєднання передбачає надання суду дискреційних повноважень щодо вирішення цього питання у межах передбаченої загальною частиною КК України.

Зазначення у скарзі прокурора про нібито м`якість покарання, визначеного шляхом часткового приєднання, не містить посилань на конкретні обставини, які б свідчили про його явну несправедливість. Зазначена позиція прокурора фактично зводиться до незгоди з обсягом приєднаного покарання, що є альтернативною оцінкою судового розсуду, яка не є підставою для скасування або зміни вироку.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків відповідає встановленим обставинам справи, особі обвинуваченого та меті покарання.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність та справедливості обраного ОСОБА_6 заходу примусу, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року відносно ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3