Провадження №11-кп/801/879/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2025 року про відмову у задоволенні його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк,

у с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк.

Клопотання мотивоване тим, що він відбув майже 22 роки призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі, у зв`язку з чим його довічний термін може бути замінений покаранням на певний строк.

Указує, що у разі заміни йому покарання на позбавлення волі на 15-20 років, він фізично не зможе відбути його з огляду на умови утримання та смертність засуджених.

Посилаючись на ці обставини, засуджений ОСОБА_7 просив суд задовольнити клопотання та змінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі, яке з урахуванням відбутого покарання не буде перевищувати 25 років.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням на певний строк.

Ухвала суду мотивована тим, що засуджений не довів, що став на шлях виправлення, відтак відсутні правові підстави для задоволення клопотання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2025 року та ухвалити нову, якою задовольнити клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням на певний строк.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

ухвала є незаконною, прийнятою з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неповнотою судового розгляду, неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність;

суд не дослідив особової справи, не надав оцінки його особі та дійшов помилково висновку, що він не довів свого виправлення.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги засудженого, з підстав викладених у ній, та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, указав, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала суду у повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок виконання судових рішень визначений Розділом VIII КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Матеріалами справи установлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року за ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 22 червня 2004 року указаний вирок змінено в частині цивільного позову.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Відтак на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року з метою усунення цієї системної проблеми Міністерством юстиції розроблено та 18 жовтня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до КУпАП, КК України та КПК України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06 листопада 2022 року.

Зокрема, 06 листопада 2022 року набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18 жовтня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року «Про внесення змін до КПК України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану».

Указаними Законами внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

На момент звернення клопотанням ОСОБА_7 відбув визначений ч. 5 ст. 82 КК України строк покарання та за указаним критерієм покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до рішення комісії установи (протокол № 4 від 10 березня 2023 року) засудженому ОСОБА_7 відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, як такому, що не став на шлях виправлення.

Згідно з ч. 1 ст. 82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років за наявності двох умов: відбуття засудженим не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання та доведення засудженим, що він став на шлях виправлення.

Частиною першою статті 6 КВК України встановлено, що виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до ст. 6 КВК України основними засобами виправлення засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Матеріалами клопотання та особової справи установлено, що ОСОБА_7 відбуває покарання з 31 травня 2003 року, адміністрацією установи не заохочувався, стягнення погашені, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується, виконує покладені законом вимоги персоналу установи. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок, висловлює позитивні наміри на життя, має повну середню освіту, яку здобув під час відбування покарання в установі. Під час відбування покарання, навчаючись в закладі вищої освіти (Відокремлений структурний підрозділ «Донбаський аграрний фаховий коледж Східноукраїнського національного університету ім. В. Даля), отримав диплом фахового молодшого бакалавра за спеціальністю «Агрономія». На даний час продовжує навчання в указаному закладі вищої освіти з метою здобуття спеціальності «НЗ Садово-паркове господарство».

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, що свідчать про наявність ознак виправлення засудженого, відповідно до положень статей 81, 82 КК України, зокрема положень Методики визначення ступеня виправлення засуджених, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5.

Ба більше, усупереч принципу юридичної визначеності, місцевий суд надав правову оцінку попереднім дисциплінарним стягненням, які були погашені, як чиннику, що нібито ставить під сумнів факт становлення на шлях виправлення засудженого ОСОБА_7 та виключає можливість застосування заміни покарання.

Такий підхід суперечить положенням ч. 14 ст. 134 КВК України, а також усталеній практиці Верховного Суду щодо оцінки поведінки засудженого при розгляді питань, пов`язаних із реалізацією його прав, зокрема заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або умовно-дострокового звільнення.

У постанові Верховного суду від 17 вересня 2020 року у справі № 739/1140/18 зроблено висновок, що:

«погашені дисциплінарні стягнення не мають правових наслідків і, відповідно, не можуть бути використані для формування негативної оцінки особи засудженого. Їх урахування при вирішенні питань, що стосуються зміни виду покарання чи дострокового звільнення, є неприпустимим.

Урахування погашених стягнень порушує принцип правової визначеності та суперечить змісту статей 134 та 81 Кримінально-виконавчого кодексу України, які регламентують порядок обліку стягнень та умови застосування заохочень і пільг до засуджених осіб».

Апеляційний суд ураховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сукачов проти України» (заява № 14057/17, рішення від 30 січня 2020 року) у якому Суд визнав наявність системної проблеми в Україні щодо тривалого утримання осіб у неналежних умовах позбавлення волі, що порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини установив, що відсутність в Україні ефективного превентивного та компенсаційного механізму щодо таких порушень не лише не запобігає їх виникненню, а й унеможливлює ефективне поновлення прав потерпілих осіб.

Відповідно до принципів, сформульованих у рішенні «Сукачов проти України», держава зобов`язана не лише утримуватись від порушення прав людини, а й вживати активних заходів для їх ефективного поновлення, у тому числі шляхом перегляду умов тримання та оцінки можливості пом`якшення покарання. Ураховуючи тривалість перебування засудженого у таких умовах, це має ураховуватись як обставина, що знижує пенологічну доцільність подальшої ізоляції засудженого від суспільства.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що процедура заміни довічного покарання на покарання на певний строк є не проявом гуманності чи поблажливості, а чітко врегульованим механізмом, закріпленим у кримінальному, кримінально-виконавчому та процесуальному законодавстві, а також нормативно-правових актах, які визначають порядок оцінки ступеня виправлення засудженого.

Ця процедура передбачає обов`язкову наявність об`єктивних і системних критеріїв таких як позитивна поведінка засудженого протягом усього строку відбування покарання, виконання індивідуального плану виправлення і ресоціалізації, наявність відповідного висновку адміністрації установи, відсутність ознак соціальної небезпеки особи та фактичне відбуття не менше 15 років покарання. Таким чином, заміна покарання ґрунтується на правовій доцільності, підтвердженій відповідними фактичними та нормативними даними, а не є виключною прерогативою суду на власний розсуд.

Судом першої інстанції, всупереч указаним вимогам, не було забезпечено всебічної оцінки усіх необхідних факторів, що мають бути враховані при вирішенні питання про заміну покарання.

Рішення місцевого суду зведено до формального аналізу наявності у засудженого в минулому дисциплінарних стягнень, які на момент розгляду були погашені, та те, що засуджений не працевлаштований, однак указане незалежало від його волі.

Такий підхід суперечить законодавчим приписам, зокрема, положенням ч. 14 ст. 134 КВК України, практиці Касаційного кримінального суду та не відповідає стандарту комплексної оцінки процесу виправлення засудженого за весь період відбування ним покарання.

Водночас частинами 12, 13 ст. 154 КВК України визначено обставини, які ураховуються під час вирішення питання про заміну більш м`яким (позбавлення волі на строк від 15 до 20 років) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Указані норми зобов`язують приймати таке рішення з урахуванням висновку адміністрації установи щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі, складання якого здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Метою подання такого висновку є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Міністерством юстиції України відповідно до наказу № 294/5 від 19 січня 2023 року затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого» (далі Порядок).

Частиною першою указаного Порядку встановлено, що він визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно з ч. 3 Порядку адміністрація установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого статтями 81, 82 Кримінального кодексу України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269, та висновок щодо ступеня виправлення засудженого, форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Відповідно до ч. 10 Порядку якщо засуджений виявив бажання звернутися до суду особисто щодо заміни покарання відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України та в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, він письмово звертається до адміністрації установи.

Адміністрація установи протягом тридцяти днів безкоштовно зобов`язана надати засудженому копії документів, передбачених абзацом другим пункту 3 цього Порядку, для подальшої подачі їх до суду в установленому законодавством порядку.

Засуджений ОСОБА_7 не дотримався указаного Порядку та не надав суду увесь перелік документів, передбачених абзацом другим пункту 3 Порядку, зокрема висновок щодо ступеня виправлення засудженого, що унеможливлює вирішення питання про заміну більш м`яким (позбавлення волі на строк від 15 до 20 років) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_7 , суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у його задоволенні, проте не звернув увагу на механізм оформлення засудженим, який виявив бажання звернутися до суду особисто щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та помилився щодо мотивів відмови.

Відтак судом істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 слід задовольнити частково, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї ухвали.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї ухвали.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4