У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів

судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 31 березня 2025 року про відмову в задоволенні скарги представника потерпілої ОСОБА_5 ОСОБА_6 на постанову дізнавача СД відділення поліції № 3 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 13.03.2025 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000010 від 01.03.2025 р.

Учасники судового провадження:

представник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 31 березня 2025 року відмовлено в задоволенні скарги представника потерпілої ОСОБА_5 ОСОБА_6 на постанову дізнавача СД відділення поліції № 3 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 13.03.2025 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000010 від 01.03.2025 р.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0000010.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

Потерпіла ОСОБА_5 вважає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проводилось не в повному обсязі, та дізнавачем передчасно прийнято рішення про закриття кримінального провадження.

Апелянт вважає, що дізнавачем не проведено одночасного допиту 2 і більше осіб, для усунення неточностей в їх показаннях, а тому рішення слідчого судді та постанова слідчого підлягають скасуванню.

Обставини, встановлені слідчим суддею.

До Кривоозерського районного суду Миколаївської області надійшла скарга представника потерпілої ОСОБА_5 ОСОБА_6 на постанову дізнавача СД відділення поліції № 3 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000010, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Скарга обґрунтована, тим що постанова дізнавача є незаконною та необґрунтованою, винесеною передчасно, без дослідження всіх обставин справи.

Слідчим суддею встановлено, що дізнавачем в ході досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000010, здійснено належний аналіз отриманих доказів по даному провадженню і отримано обґрунтоване рішення про відсутність в діянні, що мало місце в липні 2017 року, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, матеріали надані судом та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

У ч. 2 ст. 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених рішень.

Крім того, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК України).

Доказуванню у кримінальному провадженні згідно ч. 1 ст. 91 КПК України підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Процесуальними джерелами доказів відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України є показання, речові докази, документи та висновки експертів.

В ст. 284 КПК України, визначені підстави та порядок закриття кримінального провадження, а також оскарження такого рішення.

Зокрема, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження у їх сукупності.

Як вбачається з аналізу норм кримінального процесуального закону, під час досудового розслідування обов`язково повинні бути дотриманні принципи повноти та об`єктивності, що є оціночними поняттями. Надаючи складові оцінки доказів у провадженні, законодавець, між тим, залишає за слідчим (прокурором або суддею) можливість прийняття (або неприйняття) рішення про наявність підстав для закриття кримінального провадження.

Положеннями ч. 1 ст. 2 КК України передбачено, що підставою для настання кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Складом кримінального правопорушення визнається сукупність закріплених у законі України про кримінальну відповідальність ознак, за наявності яких, реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається кримінальним правопорушенням.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що сектором дізнання відділення поліції № 3 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000010 від 01.03.2025 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом можливого заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою особами, які у 2017 році продали ОСОБА_5 майнові паї, за які ОСОБА_5 розрахувалась, проте у 2025 році, вказані особи звернулись до суду з позовом про розірвання договорів купівлі-продажу, через невиконання ОСОБА_5 умов договору, а саме несплати коштів за отримані майнові паї.

В ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000010, слідчим допитано потерпілу ОСОБА_5 , яка підтвердила обставини наведені у її заяві про вчинення злочину, показала, що в липні 2017 року, придбала у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 три майнові паї, за які відразу розрахувалась, але 06.01.2025 р. отримала ухвалу Кривоозерського районного суду Миколаївської області по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до неї про розірвання договорів купівлі-продажу, витребування та повернення майна, визнання права власності, визнання незаконним та скасування свідоцтв про право власності на майновий пай, скасування державної реєстрації права власності та припинення відповідного речового права. Вказані обставини, на думку ОСОБА_5 , свідчать про наявність в діях ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 шахрайських дій.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 399016042 від 13.10.2024 р. державним реєстратором ОСОБА_10 06.05.2024 р. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на будівлю загальною площею 993,6 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та складається зі стоянки площею 976,1 кв. м., котельної, навісу, погребу, огорожі та замощення.

Документів, на підтвердження факту розрахунку ОСОБА_5 з вказаними особами за майнові паї, ОСОБА_5 не надано.

Допитані, як свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повідомили, що у 2017 році вони уклали договори купівлі-продажу належних їм майнових паїв зі ОСОБА_5 , і, розрахунок остання мала провести згідно зазначених в договорі умов, проте не розрахувалась, чим порушила умови договору, у зв`язку з чим, вони звернулись до суду з позовом для захисту своїх прав.

Диспозиція ч. 1 ст. 190 КК України передбачає відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

Для правильної кваліфікації діяння особи як шахрайства необхідними є наступні ознаки:

1) предмет правопорушення майно або права на майно;

2) потерпілий особа яка є власником майна (суб`єктом прав на майно) або особа у віданні чи користуванні якої таке майно (права на майно) перебуває на законних підставах;

3) винна особа, яка є загальним суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України;

4) протизаконний психічний вплив на таку особу у формі обману та/або зловживання довірою, внаслідок чого дана особа вводиться в оману і має спотворене уявлення про обставини, в яких вона передає предмет кримінального правопорушення винній особі.

Відсутність принаймні однієї з даних ознак може бути підставою для визнання відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України передбачає прямий умисел, корисливі мотив і мету.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, виражається у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману або зловживання довірою.

Обман це повідомлення неправдивих відомостей (дія) або замовчування відомостей, які мають бути повідомлені (бездіяльність), з метою заволодіння чужим майном або придбання права на майно. Він може виражатися в усній, письмовій формі, у використанні підроблених документів тощо.

Зловживання довірою це вид обману, що полягає у використанні винним довірливих відносин з потерпілим, заснованих на родинних, службових відносинах, знайомстві, інших цивільно-правових відносинах.

Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном (коштами) шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. Тобто, при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно (кошти) чи право на нього.

При обвинуваченні особи у вчиненні шахрайства під час укладення договорів цивільно-правового характеру слід в обов`язковому порядку встановлювати умисел особи на заволодіння майном в момент його отримання. У разі відсутності такого умислу відсутній склад кримінального правопорушення, а натомість мають місце цивільно-правові відносини між особами. Невиконання договірних зобов`язань за таких обставин тягне за собою цивільно-правову відповідальність.

При кваліфікації шахрайства слід враховувати, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане, як шахрайство лише у тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання.

Договірні відносини між сторонами завжди містять певний ризик невиконання сторонами або однією зі сторін своїх зобов`язань. При цьому, не завжди таке невиконання зобов`язань стороною має ознаки кримінального правопорушення, зокрема, шахрайства.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 24.09.2020 р. у справі № 755/10138/16-к обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховання певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Відповідно, обов`язковою умовою визнання обману чи зловживання довірою ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його для заволодіння майном чи придбання права на майно.

Цивільно-правові відносини це врегульовані нормами цивільного права майнові і особисті немайнові відносини, що засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності учасників. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, угоди, договори та інші правочини. Цивільно-правовими угодами визнаються дії громадян, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що становлять зміст угоди.

Тобто, особа при укладанні цивільно-правової угоди повинна мати право на її укладення та можливість виконання покладених за цією угодою на неї обов`язків.

На виконання вимог ч. 1 ст. 92 КПК України, дізнавач зібрав усі можливі, процесуально зафіксовані, перевірені та оцінені докази та дійшов висновку, що між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , і, ОСОБА_9 з іншої, існують цивільно-правові відносини, пов`язані із виконанням ОСОБА_5 умов договорів купівлі-продажу майнових паїв, а саме розрахунку за них.

Крім того, відповідно до обставин справи, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у зв`язку з несплатою ОСОБА_5 грошових коштів, за придбані останньою майнові паї, звернулись до суду для захисту своїх прав.

Наразі, в провадженні Кривоозерського районного суду Миколаївської області перебуває на розгляді цивільний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ОСОБА_5 , щодо розірвання укладених ними договорів купівлі-продажу, а відтак, в даному випадку, вбачається наявність цивільно-правового спору, предметом яких є майнові паї, і, саме в процесі розгляду даного спору підлягають встановленню обставини придбання майнових паїв, і, як наслідок, встановлення законності чи незаконності відповідних договорів купівлі-продажу.

Отже, потерпілою наведені фактичні обставини, які вказують на існування цивільно-правових відносин з приводу права володіння майновими паями та зазначені абстрактні припущення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, які ґрунтуються виключно на суб`єктивній думці про ситуацію, яка відбулась після реалізації домовленостей сторін правочину.

При цьому, апеляційний суд враховує зміст ст. 190 КК України та сталу правозастосовну судову практику, відповідно до якої, відмежовуючи шахрайство від цивільно-правових деліктів, треба виходити з того, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише тоді, якщо встановлено, що особа вже в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання не виконувати.

Наявність формальних (навіть належним чином оформлених) цивільно-правових відносин, за допомогою яких суб`єкт прагне завуалювати свій злочинний умисел, за наявності підстав не повинна бути перешкодою для оцінки скоєного як злочину, передбаченого ст. 190 КК України.

Тобто, у даному провадженні слід було з`ясувати наявність чи відсутність умислу на заволодіння майном під час укладення договорів цивільно-правового характеру.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, такі обставин були предметом перевірки органу дізнання.

Зокрема, в ході дізнання встановлено, як наявність самого факту укладення між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу майнових паїв, так і факт відсутності у ОСОБА_5 доказів на доведення сплати грошових коштів за вказані майнові паї.

У той же час, в скарзі не наведено жодних фактичних даних, які б могли вказувати на ймовірну наявність в діях ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ознак шахрайських дій, які лише через 7 років після укладення правочину, звернулись до суду за захистом своїх прав.

За таких обставин, описані у скарзі представника факти щодо заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_5 шляхом обману, в ході перевірки засобами кримінального процесу не підтвердилися, а тому дізнавачем обґрунтовано прийнято рішення про закриття кримінального провадження.

Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до не проведення дізнавачем одночасного допиту двох і більше осіб, проте без зазначення конкретних фактичних даних або обставин, які можуть підтвердити проведення вказаної слідчої дії. При цьому, апеляційна скарга не містить обґрунтування, які порушення були допущені в ході досудового розслідування, що вплинули на передчасні висновки дізнавача.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до сталої практики Верховного Суду (до прикладу, рішення у справах № 125/2592/18,№236/4268/18, № 207/2269/22), коли сторона провадження посилається на певні процесуальні порушення органу розслідування, то вона повинна не лише навести наявність таких порушень, але й обґрунтувати та довести, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результатах розгляду. Для цього сторона, крім іншого, має продемонструвати, що вона під час кримінального провадження вжила заходів у межах процесуальних можливостей, наданих їй кримінальним процесуальним законодавством, для виправлення ситуації, що склалася внаслідок стверджуваного порушення.

З огляду на наведене, апеляційний суд доходить висновку, що дізнавачем сектору дізнання відділення поліції № 3 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області вжито необхідних процесуальних заходів для проведення повного та неупередженого розслідування, слідчий суддя дійшов вірного висновку про відмову у задоволені скарги представника потерпілої ОСОБА_5 ОСОБА_6 , підстав для скасування ухвали слідчого судді, про що просить апелянт не має.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

ухвалу слідчого судді Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 31 березня 2025 року про відмову в задоволенні скарги представника потерпілої ОСОБА_5 ОСОБА_6 на постанову дізнавача СД відділення поліції № 3 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 13.03.2025 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000010 від 01.03.2025 р., залишити без змін, апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3