Справа № 227/2280/24
ВИРОК

іменем України

25 квітня 2025 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суду м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000253 від 31.05.2024 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Добропілля, Донецької області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185, частинами 1 та 2 ст. 361 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно рішення Вищої ради правосуддя від 24.09.2024 № 2797/0/15-24 змінена з 7 жовтня 2024 року територіальна підсудність судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області шляхом її передачі до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.

Суд уважає доведеним, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який указами Президента України неодноразово продовжувався, в тому числі указом Президента України від 5 лютого 2024 року №49/2024 строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

14.03.2024 року, приблизно о 04:00 годині ОСОБА_4 , перебуваючи у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 взяв у ОСОБА_5 мобільний телефон.

Отримавши телефон ОСОБА_4 побачив, що у мобільному телефоні встановлено додаток мобільного банкінгу «Приват 24», який згідно з Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є електронним платіжним засобом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах», є інформаційною (автоматизованою) системою. В цей час у нього виник умисел на несанкціоноване втручання в роботу інформаційної (автоматизованої) системи, а саме мобільного банкінгу «Приват24», з метою заволодіння у подальшому грошовими коштами ОСОБА_5 .

Реалізовуючи свій раніше виниклий злочинний умисел ОСОБА_4 не маючи на те дозволу від ОСОБА_5 , діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, спрямованим на отримання грошових коштів, які перебували у власності потерпілого ОСОБА_5 використовуючи фінансовий номер клієнта АТ КБ «ПриватБанк» здійснив несанкціонований вхід до мобільного додатку «Приват24», який діє на підставі банківської ліцензії № 22 від 05.10.2011 року, авторські права на який належать АТ КБ «ПриватБанк», таким чином, отримавши доступ до особистого кабінету користувача ОСОБА_5 мобільного банкінгу «Приват24», та можливість розпоряджатись коштами та використовувати функції банківського рахунку НОМЕР_1 відкритого на ОСОБА_5 та перерахував від імені потерпілого на особистий рахунок AT «Raiffeisen Bank» № НОМЕР_2 , грошові кошти у сумі 8 844 грн. Після чого повернув мобільний телефон ОСОБА_5 , не повідомивши останнього про вчинені дії.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, що 14.03.2024 року приблизно о 04:00 годині ОСОБА_4 , перебуваючи у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 взяв у ОСОБА_5 мобільний телефон та у ОСОБА_4 виник умисел на викрадення грошових коштів, шляхом використання мобільного банкінгу «Приват24», з банківського рахунку НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_5

14 березня 2024 року о 04 годині 05 хвилин реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) і зверненням його на свою користь, ОСОБА_4 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, використовуючи мобільного банкінгу «Приват24», шляхом переводу з банківського рахунку потерпілого ОСОБА_5 НОМЕР_1 на свій картковий рахунок № НОМЕР_2 відкритого в AT «Raiffeisen Bank» на ОСОБА_4 , таємно викрав грошові кошти на суму 8 844 гривень, після чого повернув мобільний телефон ОСОБА_5 , а грошовими коштами розпорядився на власний розсуд.

В результаті умисних противоправних дій ОСОБА_4 , потерпілому ОСОБА_5 була спричинена матеріальна шкода на суму 8 844 гривень.

Крім того, ОСОБА_4 , 04.05.2024 року приблизно о 19 годині 50 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 взяв у ОСОБА_5 мобільний телефон.

Отримавши телефон ОСОБА_4 побачив, що у мобільному телефоні встановлено додаток мобільного банкінгу «Приват 24», який згідно з Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є електронним платіжним засобом, та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах», є інформаційною (автоматизованою) системою. В цей час у нього виник умисел на несанкціоноване втручання в роботу інформаційної (автоматизованої) системи, а саме мобільного банкінгу «Приват24», з метою заволодіння у подальшому грошовими коштами ОСОБА_5 .

Реалізовуючи свій раніше виниклий злочинний умисел ОСОБА_4 не маючи на те дозволу від ОСОБА_5 , діючи умисно, повторно, керуючись корисливим мотивом, спрямованим на отримання грошових коштів, які перебували у власності потерпілого ОСОБА_5 використовуючи фінансовий номер клієнта АТ КБ «ПриватБанк» здійснив несанкціонований вхід до мобільного додатку «Приват24», який діє на підставі банківської ліцензії № 22 від 05.10.2011 року, авторські права на який належать АТ КБ «ПриватБанк», таким чином, отримавши доступ до особистого кабінету користувача ОСОБА_5 мобільного банкінгу «Приват24», та можливість розпоряджатись коштами та використовувати функції банківського рахунку НОМЕР_1 відкритого на ОСОБА_5 та перерахував від імені потерпілого на особистий рахунок AT «Raiffeisen Bank» № НОМЕР_2 , грошові кошти у сумі 22 311 грн. Після чого повернув мобільний телефон ОСОБА_5 , не повідомивши останнього про вчинені дії.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, що 04.05.2024 року приблизно о 19 годині 50 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 взяв у ОСОБА_5 мобільний телефон та у ОСОБА_4 виник умисел на повторне таємне викрадення чужого майна (крадіжка) - грошових коштів, шляхом використання мобільного банкінгу «Приват24», з банківського рахунку НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_5

04 травня 2024 року о 19 годині 53 хвилини, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) і зверненням його на свою користь, ОСОБА_4 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, використовуючи мобільного банкінгу «Приват24», шляхом переводу з банківського рахунку потерпілого ОСОБА_5 НОМЕР_1 на свій картковий рахунок № НОМЕР_2 відкритого в AT «Raiffeisen Bank» на ОСОБА_4 , таємно викрав грошові кошти на суму 22 311 гривень, після чого повернув мобільний телефон ОСОБА_5 , а грошовими коштами розпорядився на власний розсуд.

Потерпілий ОСОБА_6 не прибув у судове засідання.

Прокурором в судовому засіданні подана суду письмова заява потерпілого ОСОБА_6 , відповідно якої потерпілий просить розглянути кримінальне провадження без його участі. Не заперечує проти розгляду провадження «у скороченому порядку» відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України. Обставини вчинення злочину не оспорює, заявляти цивільний позов не буде.

Після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, головуючим суддею було встановлено особу обвинуваченого та роз`яснено йому суть обвинувачення, постановлено питання обвинуваченому про те, чи зрозуміле йому обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

На зазначене питання обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суд, що обвинувачення йому зрозуміле, свою вину він визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 349 КПК України головуючим суддею було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови.

При цьому, прокурор зазначив, що враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, добровільності позиції обвинуваченого, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачений розуміє суть обвинувачення та не оспорює фактичні обставини справи, він вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, також дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого, підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачений з запропонованим прокурором обсягом та порядком дослідження доказів погодився.

Судом у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам процесу, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, прокурор, обвинувачений, зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Також, обвинувачений на питання головуючого судді заявили, що така позиція є його волевиявленням, без стороннього на нього примусу або тиску з боку певної особи, домовленістю щодо яких не будь переваг. Він на теперішній час під дією наркотичних засобів, психотропної або сильнодіючою речовини не знаходиться, не знаходиться у хворобливому стані.

З огляду на вище наведене у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначене прокурором, обвинуваченим є не усвідомленим ними, не відповідає їх внутрішній волі, а їх процесуальна позиція сформувалася під дією будь-якого стороннього неправомірного впливу на них.

З урахуванням встановлених обставин, суд, заслухавши думку учасників процесу, з урахуванням положень частин 2 та 3 статті 349 КПК України, керуючись ч. 4 ст. 371 КПК України, на місці, без виходу до нарадчої кімнати, з занесенням в журнал судового засідання постановив ухвалу про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів, а саме: допит обвинуваченого; дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого; підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у скоєних злочинах визнавав повністю. Суду показав, що дійсно він, за викладених в обвинувальному акті обставин, місці та часом, отримав своїми діями доступ до телефону та рахунку ОСОБА_5 , після чого викрав гроші у потерпілого шляхом їх переведення на інший банківський рахунок. Щиро кається у скоєному та просить вибачення.

Досліджуючи докази, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 та які подані прокурором, судом встановлено наступне.

Досліджені судом докази, які характеризують особу обвинуваченого, свідчать про те, що ОСОБА_4 є громадянином України, із середньо-спеціальною освітою, неодружений, не судимий, інших кримінальних проваджень відносно нього немає, не працює, утриманців немає, на обліку лікарів нарколога, психіатра не перебуває, характеризується задовільно, має постійне місце проживання та реєстрації.

Речовими доказами визнані: вилучена інформація з АТ «ПУМБ» на 21 аркушах, вилучена інформація з АТ «Райффайзен банк», яка записана на оптичний носій-диск «СD-R» та вилучена інформація з АТ КБ «Приватбанк», яка записана на оптичний носій-диск «СD-R».

Відповідно до ч. 1 ст. 337, п. 1,2,3,4 ч. 1 ст. 368 КПК України суд вважає доведеним поза розумним сумнівом, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_4 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частинами 1 та 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України та ОСОБА_4 винний у вчинені інкримінованих кримінальних правопорушеннях в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

За даним кримінальним провадженням всі докази подані суду стороною обвинувачення взагалі, переконливо свідчать про наявність у діянні обвинуваченого об`єктивної сторони інкримінованого злочину.

Отже, для суду є очевидним, поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному проваджені сукупність прямих та непрямих доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачений діяв з прямим умислом (умисно).

Будь-яких інших доказів сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, протягом судового розгляду, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченої, суд враховує позицію Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к) в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Відомості вказані у цьому вироку в частині складу кримінального правопорушення є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.

За таких обставин, суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що дії ОСОБА_4 повинні бути кваліфіковані:

- за ч. 1 ст. 361 КК України, як несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем;

- за ч. 2 ст. 361 КК України, як несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем, вчиненому повторно;

- за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченої, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому Суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про її особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням рішення в процесуальному документі суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК.

Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 9 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Тобто, для вибору покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення принципів законності, обґрунтованості, індивідуалізації, гуманності і справедливості, співмірності покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

В розумінні Кримінального кодексу України, відповідно ст. 12 КК України, інкриміновані ОСОБА_4 кримінальне правопорушення:

- за ч. 1 ст. 361 КК України є умисним кримінальним проступком у сфері використання електронно обчислювальних машин (комп`ютерів), систем та комп`ютерних мереж і мереж електрозв`язку;

- за ч. 2 ст. 361 КК України є умисним нетяжким злочином у сфері використання електронно обчислювальних машин (комп`ютерів), систем та комп`ютерних мереж і мереж електрозв`язку;

- за ч. 4 ст. 185 КК України є умисним, тяжким, корисливим злочином проти власності.

Суд вважає, що відповідно до ст. 66 КПК України обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 можливо вважати, що: останній раніше не судимий; свою провину у скоєні злочину визнав повністю; не перешкоджав слідству; активно сприяла розкриттю злочину - своїми діями оказав допомогу на досудовому розслідуванні і суду у виясненні обставин скоєння злочину, які мають суттєве значення для повного його розкриття, повідомивши про обставини, час та місце скоєння злочину; щиро каявся та дав критичну оцінку своєї злочинної поведінки, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, та означає, що обвинувачений визнав свою вину за усіма пунктами висунутого проти нього обвинувачення, дав правдиві свідчення, висловив жаль з приводу вчиненого, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання; відсутність цивільного позову та потерпілий вказує у своєї заяві, що заявляти цивільний позов не бажає.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 судом невстановлені та на такі обставини прокурор не посилається.

Призначаючи покарання, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які вчинив ОСОБА_4 , підвищену суспільну небезпеку, характер та корисливий мотив злочину, враховуючи дані, які характеризують особу обвинуваченого, в цілому задовільного характеру, тому суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим так і іншими особами, є покарання яке пропонував прокурор призначити ОСОБА_4 остаточно покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України у вигляді позбавлення волі строком п`ять років, та на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від покарання з випробуванням, поклавши на засудженого певні обов`язки, передбаченні ст. 76 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не застосовувався.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільний позов відсутній.

Арешт майна відсутній.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення (узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).

Керуючись ст.ст. 368-371,373,374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинувачені у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 361 КК України 1 (один) рік обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 361 КК України 3 (три) роки обмеження волі;

- за ч. 4 ст. 185 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, визначити остаточно ОСОБА_4 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.ст. 75,76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки та покласти на засудженого обов`язки, передбаченні п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Відповідно до ст. 100 КПК України, після набрання вироку законної сили, речові докази - вилучену інформацію з АТ «ПУМБ» на 21 аркушах, вилучену інформація з АТ «Райффайзен банк», яка записана на оптичний носій-диск «СD-R» та вилучену інформацію з АТ КБ «Приватбанк», яка записана на оптичний носій-диск «СD-R», - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

На вирок обвинувачений, прокурор, можуть подати апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Учаснику судового провадження потерпілому, який не був присутній при проголошенні резолютивної частини вироку, - копію повного тексту вироку направити не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (ч. 7 ст. 376 КПК), та він може подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії вироку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

25.04.2025