Номер провадження: 11-сс/813/977/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.05.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000260 від 13.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.05.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт із забороною розпорядження та користування на майно, яке було вилучено 16.04.2025 року у ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- мобільний телефон iPhone 15 Pro Max в корпусі сірого кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 ;

- акт від 28.11.2017 року про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 від ОСОБА_10 до ТОВ «Стікон» на 1 арк.

Рішення мотивоване тим, що вилучені під час обшуку мобільний телефон та акт про оформлення права власності відповідають критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки можуть містити у собі відомості щодо вчинення кримінального правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що мобільний телефон, на який накладається арешт не містить будь-якої інформації, що має відношення до обставин кримінального правопорушення та він не є речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України.

Зазначає, що вилучений документ не є чорновим записом, адже є чистовим документом, виконаним на бланку з відповідними реквізитами та він не містить відомостей про зазначені в ухвалі слідчого судді приміщення.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про накладання арешту на майно.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів судової справи СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000260, внесеного до ЄРДР від 13.03.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що протягом останніх 10 років на території Одеської області функціонує організована група, яка протиправно привласнює об`єкти комунальної власності за заниженою вартістю.

Так, невстановлені особи постійно здійснювали пошук ліквідних об`єктів нерухомості з комунальної власності Одеської міської територіальної громади та їх подальшу приватизацію. При цьому, з метою отримання прибутків, за участі підконтрольних суб`єктів здійснення господарської діяльності, що здійснюють оцінку нерухомого майна, які всупереч вимогам пунктів 51, 53, 55 Національного стандарту, не зібрали та не проаналізували усі істотні відомості про об`єкт оцінки, та продовжуючи свої неправомірні дії, розуміючи, що не проведення вказаних обов`язкових оціночних дій, спричинить необ`єктивне визначення ринкової вартості об`єкта оцінки, склали завідомо підроблені офіційні документи - Звіт про оцінку вартості нерухомого майна, зафіксувавши у ньому інформацію, що не відповідає дійсності, а саме неправдиві відомості щодо вартості об`єкту оцінки, які були істотно занижені, та в подальшому були зазначені в нотаріально завіреному договорі купівлі-продажу нерухомого майна. Таким чином викуп здійснювався за заниженою вартістю, що наносило збитки інтересах Одеської територіальної громади.

Так, Департаментом комунальної власності здійснено відчуження нерухомого майна, яке належало територіальній громаді м. Одеси на корить підконтрольних депутату ОМР - ОСОБА_8 юридичних та фізичних осіб, таких як ТОВ ВКФ «Мечта», (власниками якого є ОСОБА_8 та ОСОБА_11 колишній помічник депутата ОСОБА_8 ), ТОВ «АЛЕКСАН», (власник ОСОБА_11 ), ТОВ «БЕЛІСМА», (власник ОСОБА_10 батько ОСОБА_8 та ОСОБА_11 ), ФОП ОСОБА_12 , РНОКПП НОМЕР_4 .

На думку органу досудового розслідування, вказане свідчить про те, що службові особи Департаменту комунальної власності, зловживаючи службовим становищем, тобто умисно, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для іншої фізичної або юридичної особи, продали підконтрольним депутату ОМР - ОСОБА_8 - ТОВ ВКФ «Мечта», ТОВ «АЛЕКСАН», ТОВ «БЕЛІСМА» та ФОП ОСОБА_13 за заниженою вартістю наступні об`єкти нерухомості:

- нежитлове приміщення площею 188 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 145 (придбано за 1,96 млн. грн, тобто за 10 478 грн/371 $ за кв м. при середньо ринковій вартості більше 700 $ за кв м.);

- нежитлове приміщення першого поверху площею 87,5 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 76 (придбано за 874 000 грн, тобто за 9984 грн/353$ за кв м. при середньо ринковій вартості більше 700 $ за кв м.);

- нежитлові напівпідвальні приміщення площею 60,4 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 10 (придбано за 371 705,11 грн, тобто за 6154,05 грн/238 $ за м2 при середньо ринковій вартості більше 700 $ за кв м.);

- нежитлове приміщення першого поверху площею 114,4 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, буд. 12/2 (придбано за 1,415 млн грн, тобто за 12 372 грн/423 $ за кв м. при середньо ринковій вартості більше 700 $ за кв м.).

Так, 14.04.2025 року з метою з`ясування вищевикладених обставин, у кримінальному провадженні призначено судові оціночно будівельні експертизи.

Крім того, встановлено аналогічні факти щодо інших об`єктів нерухомого майна, зокрема щодо:

- нежитлового приміщення №101 площею 102,7 кв м. за адресою:

АДРЕСА_3 ;

- нежитлового приміщення першого поверху №607 площею 80,9 кв м. за адресою: АДРЕСА_4 ;

- нежитлового приміщення №136 площею 12,7 кв м. за адресою: АДРЕСА_5 ;

- нежитлового приміщення першого поверху №501 площею 34,1 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 14/1;

- нежитлового приміщення першого поверху №501 площею 20,4 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 19;

- нежитлового приміщення першого поверху №504 площею 22,9 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Болгарська, буд. 52;

- 15/100 частин нежилих приміщень першого поверху площею 42,4 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 74;

- нежитлового приміщення першого поверху площею 57,7 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Степова, буд. 60;

- нежитлове приміщення дев`ятого поверху №503 площею 38,9 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного, буд. 25;

- нежитлового приміщення першого поверху та підвалу площею 267,7 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 16;

- нежилих приміщень першого поверху №501 площею 23 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 23;

- нежитлового приміщення першого поверху №502 площею 33,9 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Новикова, 12-А;

- нежитлового приміщення першого поверху № 501 площею 27,9 кв м. за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, 20.

Як встановлено в рамках провадження за інформацією УСБУ в Одеській області, до вчинення кримінального правопорушення імовірно причетний ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з використанням статусу депутата Одеської міської ради, відповідав за взаємодію з виконавчими органами Одеської міської ради, в тому числі через начальника відділу приватизації та конкурсних процедур Департаменту комунальної власності ОМР ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема, за можливість придбання обраних об`єктів нерухомого майна, право власності на які в подальшому набувалися його батьком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_8 є депутатом Одеської міської ради, помічником якого був ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який придбав об`єкти нерухомості для подальшої передачі їх батьку ОСОБА_8 - ОСОБА_10 .

За таких обставин, 16.04.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_8 був проведений обшук, в ході якого було виявлено та вилучено наступне: мобільний телефон iPhone 15 Pro Max в корпусі сірого кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 та акт від 28.11.2017 про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 від ОСОБА_10 до ТОВ «Стікон» на 1 арк.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а підставою для арешту майна, є те, що мобільний телефон може містити у собі інформацію щодо спілкування ОСОБА_8 на предмет придбання об`єктів нерухомості за заниженою вартістю, відповідно до чого відповідає критеріям речових доказів в рамках кримінального провадження, потребує огляду з метою дослідження наявної у ньому інформації, яка може мати значення для досудового розслідування, а вилучений акт про оформлення права власності також потребує огляду з метою встановлення наявної у ньому інформації, яка може мати відношення до вчинення кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження, а тому відповідає критеріям речових доказів та потребує збереження на даній стадії досудового розслідування.

Крім того, під час судового засідання прокурором ОСОБА_6 долучена постанова про призначення комп`ютерно-технічної експертизи від 24.04.2025 мобільного телефону iPhone 15 Pro Max в корпусі сірого кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 , яка наразі проводиться органом досудового розслідування.

Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, що вилучені речі могли зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 98 КПК України, тобто вилучені речі містять ознаки речових доказів.

З огляду на вищевикладене, зв`язок вилученого майна із вчиненням злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційнийсуд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.05.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000260 від 13.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4