УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 377/598/21

провадження № 51-3194 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року щодо останнього,

установив:

Цим вироком, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого у АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК України не має судимості,

визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк один рік; за ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк чотири роки з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з конфіскацією майна;

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року, за результатами розгляду апеляційної скарги прокурора, вирок змінено в частині призначеного покарання. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Славутицького міського суду Київської області від 31 січня 2023 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ст. 72 КК України до остаточно призначеного ОСОБА_5 покарання, зараховано повністю відбуте засудженим покарання за попереднім вироком у виді одного місяця арешту, з розрахунку один день арешту за один день позбавлення волі.

В решті вирок Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2024 року залишено без змін.

За встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за те, що він, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 24 жовтня 2021 року, у невстановленому місці, незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину - PVP загальною масою 1,63031 г (у перерахунку на PVP основу), з яких: 0,48441 г - з метою подальшого збуту; 1,1459 г - без мети збуту, для особистого вживання. Надалі, перебуваючи за місцем фактичного проживання, засуджений розфасував частину речовини (0,48441 г) у мікропробірки типу «Еппендорф» та розмістив їх у різних місцях на території м. Славутич Київської області, зафіксувавши геолокацію кожної «закладки» за допомогою мобільного додатку. Вказані мікропробірки були вилучені 25 жовтня 2021 року в ході огляду місця події працівниками поліції.

Решту речовини (1,1459 г) засуджений зберігав без мети збуту за місцем проживання, де вона була вилучена того ж дня під час обшуку, проведеного на підставі ухвали слідчого судді.

Згідно з Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770 (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 21 червня 2024 року № 776), речовина PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) віднесена до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено (таблиця 1, список 2).

Незаконні дії засудженого суд кваліфікував за ч. 2 ст. 307 КК України - незаконне придбання, зберігання особливо небезпечної психотропної речовини з метою збуту; ч. 1 ст. 309 КК України - незаконне придбання, зберігання психотропної речовини без мети збуту.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування судами ст. 75 КК України, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень і звільнення від відбування призначеного ОСОБА_5 покааранн із встановленням йому іспитового строку тривалістю три роки.

На обґрунтування своїх вимог захисник ОСОБА_6 зазначає, що призначене ОСОБА_5 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна є явно несправедливим через надмірну суворість та не відповідає тяжкості вчиненого й особі засудженого, який раніше не судимий, щиро розкаявся, визнав вину, має позитивні характеристики, постійне місце проживання, офіційне працевлаштування, перебуває на обліку у нарколога та утримує двох малолітніх дітей. Ці обставини, на її думку, свідчать про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, що дає підстави для зміни вироку і ухвали в частині покарання та звільнення ОСОБА_5 від його відбування з випробуванням.

Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного кримінального суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Предметом перевірки вироку суду та ухвали апеляційного суду є лише правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права в частині призначеного засудженому покарання без застосування ст. 75 КК України.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, передбачають, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається із змісту вироку, під час призначення засудженому покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК України, класифікуються як кримінальний проступок та тяжкий злочин; особу винного, який вважається таким, що в силу ст. 89 КК України не має судимості, має постійне місце проживання, негативно за ним характеризується, водночас позитивно - за місцем роботи, не одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, є їхнім законним представником, перебуває на обліку в лікаря-нарколога з діагнозом залежність від стимуляторів, припинив вживання психотропних речовин з січня 2023 року, проходить курсу лікування. Також суд встановив обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Урахувавши зазначене, суд визнав за можливе призначити покарання, яке буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого: за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі та за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, застосувавши ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі санкції статті, врахувавши сукупність пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих, особу винного, його соціальні зв`язки, роль у вчиненні злочину та те, що кримінальні правопорушення були вчинені до попереднього вироку.

Крім того, оскільки засуджений вчинив кілька кримінальних правопорушень, що утворюють сукупність, суд, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, призначив остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого більш суворим - у виді позбавлення волі на строк чотири роки з конфіскацією майна.

При цьому визнав неможливим застосування положень ст. 75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки обставини, на які посилалася захисник ОСОБА_7 , уже були враховані при застосуванні положень ст. 69 КК України.

Вказаний вирок був переглянутий в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, який просив скасувати вирок у частині призначеного покарання, ухвалити новий, призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України - 1 рік обмеження волі, за ч. 2 ст. 307 КК України - 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, зарахувавши 1 місяць арешту, відбутого за попереднім вироком.

Переглянувши вирок в частині призначеного покарання, колегія суддів апеляційного суду погодилася із призначеним ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, яке відповідає меті покарання, визначеній у ст. 65, 50 КК України, тобто є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи прокурора щодо необхідності застосування ч. 4 ст. 70 КК України. Оскільки кримінальні правопорушення, були вчинені засудженим до ухвалення вироку Славутицького міського суду від 31 січня 2023 року.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з висновками, викладеними у мотивувальній частині вироку суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для застосування статті 75 КК України.

Підстав для задоволення касаційної скарги з доводів наведених у скарзі захисника не вбачається.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року щодо останнього.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3