провадження № 1-кп/294/388/25
справа № 294/295/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м Чуднів

Чуднівський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000012 від 09.01.2025 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Подолянці Чуднівського району Житомирської області, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє 19.04.2019 Чуднівським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 4 місяці,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 361 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

05.10.2024 близько 14 год. 20 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу магазину «Продукти», що розташовується по вул. Весняна в м. Чуднів Житомирського району Житомирської області, під час спільного розпивання алкогольних напоїв з ОСОБА_5 отримав від неї її банківську картку, яка має банківський рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «Приват Банк» на ОСОБА_5 , для придбання продуктів харчування та алкогольних напоїв з метою подальшого спільного вживання, після чого в ОСОБА_4 виник протиправний умисел на викрадення грошових коштів потерпілої з зазначеного рахунку.

З цією метою, ОСОБА_4 , перебуваючи 05.10.2024 з банківською карткою ОСОБА_5 в приміщенні магазину «Бендерівка», який розташовується в с. Вільшанка Житомирського району Житомирської області, реалізуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання їх протиправних наслідків, діючи в умовах воєнного стану, шляхом незаконного використання персональних даних вищезазначеного банківського рахунку, у період часу з 20 год. 59 хв. по 21 год. 25 хв. без дозволу власника банківської картки за допомогою її безконтактного розрахунку здійснив оплату товарів продажу, провівши п`ять банківських операцій з розрахунку на загальну суму 1 595 гривень, тим самим протиправно заволодівши зазначеними грошовими коштами, використовуючи їх на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_5 матеріальний збиток на суму 1 959 гривень.

В подальшому, 06.10.2024 близько 18 год. 20 хв., продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на крадіжку грошових коштів, ОСОБА_4 , перебуваючи в житловому будинку ОСОБА_5 , що за адресою: АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання їх протиправних наслідків, діючи в умовах воєнного стану, повторно, шляхом незаконного використання персональних даних вищезазначеного банківського рахунку, скориставшись відсутністю уваги ОСОБА_5 , взяв її мобільний телефон марки «Redmi» моделі «SCWFC», на якому встановлено мобільний додаток Інтернет-банкінгу «Приват24» та здійснив вхід до Інтернет-банкінгу як користувач ОСОБА_5 , провівши банківську операцію по переведенню грошових коштів останньої на загальну суму 19 000 гривень на банківський рахунок НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «Приват Банк» на ім`я ОСОБА_4 , тим самим протиправно заволодівши зазначеними грошовими коштами, використовуючи їх на власний розсуд, спричинивши таким чином ОСОБА_5 матеріальний збиток на суму 19 000 гривень.

Таким чином ОСОБА_4 своїми протиправними діями спричинив потерпілій ОСОБА_5 матеріального збитку на загальну суму 20 595 грн.

Своїми умисними діями, що виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Крім того, своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 361 КК України, тобто несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем.

ІІ. Позиції учасників судового провадження

Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений та затверджений 21.02.2025.

З огляду на обвинувальний акт прокурор вважав встановленим те, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 361 КК України.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї винуватості, прокурор в судовому засіданні просив суд здійснювати розгляд кримінального провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням характеризуючих даних обвинуваченого та матеріалів, які стосуються судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

В судових дебатах прокурор, враховуючи вимоги ст. 70 КК України, просив суд призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 5 років, 6 місяців позбавлення волі, вирішивши долю речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 вину визнав у повному обсязі, фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 361 КК України, а також правову кваліфікацію не оспорював.

Під час допиту у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 надав показання, що 05.10.2024 він познайомився з потерпілою ОСОБА_5 . Цього дня вони біля магазину сиділи та відпочивали, оскільки остання запропонувала випити чарку разом. У подальшому, потерпіла запросила його додому, однак вони продовжили сидіти біля магазину продуктів, потерпіла кілька разів його відправляла до магазину купити пляшку та закуску. Біля 18 год він почав збиратися додому, картку потерпілої забрав з собою, яку, у подальшому, використав на свої потреби, зробивши нею кілька розрахунків в магазинах. Наступного дня 06.10.2024 ОСОБА_5 запропонувала йому прийти до неї в гості. Він прийшов та віддав картку потерпілій в руки, остання повідомила, що заблокувала картку, однак пізніше за допомогою власного телефону її розблокувала. Вони сиділи в потерпілої вдома та випивали, телефон останньої лежав на столі в кімнаті. Він взяв телефон потерпілої, подивився смс-повідомлення та дізнався пароль Інтернет-банкінгу, після чого перевів собі на картку 19 000 грн потерпілої. Після цього він попрощався з потерпілою та пішов витрачати кошти. При цьому зазначив, що не усі кошти потерпілої перерахував собі, залишивши і їй частину, оскільки совість не дозволила усе забрати. У подальшому намагався подзвонити потерпілій, однак остання не йде на контакт, оскільки образилась. Усвідомлює протиправність своїх дій та жалкує про вчинене.

Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Потерпіла ОСОБА_5 просила суд застосувати до ОСОБА_4 справедливе покарання, зазначивши при цьому, що кошти їй обвинуваченим до цього часу так і не повернуто, останній з нею не зв`язувався, вибачення не просив, будь яких намагань виправити обставини з боку ОСОБА_4 не було.

ІІІ. Межі судового розгляду кримінального провадження

Враховуючи той факт, що обвинувачений ОСОБА_4 , визнав свою вину у повному обсязі та не оспорював фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення, як вони встановлені в обвинувальному акті, вислухавши думку учасників судового провадження, які надали згоду на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому судом з`ясовано в учасників судового провадження, чи правильно вони розуміють зміст цих фактичних обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції, та роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити визнані обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_4 та дослідженням матеріалів кримінального провадження щодо відомостей, які характеризують особу обвинуваченого і судових витрат у кримінальному провадженні.

З огляду на те, що кримінальне провадження розглянуто судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, інші докази, здобуті в ході досудового розслідування, під час судового розгляду не досліджувались.

ІІІ. Висновки суду

Суд вважає встановленою винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.1 ст. 361 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану та несанкціонованому втручанні в роботу інформаційних (автоматизованих) систем.

ІV. Мотиви, з яких суд виходив при призначенні покарання

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він має середню спеціальну освіту, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, тяжких захворювань чи інвалідності не має, на утриманні неповнолітніх чи непрацездатних осіб немає, неодружений, офіційно непрацюючий, однак на обліку в центрі зайнятості не перебуває, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується незадовільно, часто зловживає алкогольними напоями, на обліку військовозобов`язаних не перебуває.

Суд враховує характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до вимог ст. 12 КК України відносяться до тяжких умисних злочинів.

Також судом приймається до уваги, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий за злочини, в основному, проти власності. Вироком Любарського районного суду Житомирської області від 28.12.2018 обвинуваченого було засуджено за ч. 2 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України з наданням йому іспитового строку 2 роки, 6 місяців. Однак ОСОБА_4 належних висновків для себе не зробив та знову вчинив злочини, передбачені ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України, за що 19.04.2019 Чуднівським районним судом Житомирської області був засуджений до покарання, із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки, 4 місяці. 26.10.2022 звільнений з Житомирської ВК № 4 по відбуттю строку покарання.

Таким чином, звільнення ОСОБА_4 від реального відбуття покарання Любарським районним судом Житомирської області на підставі ст. 75 КК України не запобігло вчиненню ним нових умисних злочинів проти власності.

Після відбуття ОСОБА_4 покарання у виді реального позбавлення волі останній також не виявив бажання виправлятися, а продовжив свою злочинну діяльність. Так, маючи непогашену та незняту судимість, ОСОБА_4 належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову 05.10.2024 та 06.10.2024 вчинив умисні корисливі злочини, що свідчить про те, що діяльність обвинуваченого набула характеру кримінального промислу.

Відповідно до досудової доповіді, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_4 оцінюється як високий, однак орган пробації вважає, що виправлення останнього без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та становить середній рівень небезпеки для суспільства.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 66 КК України, суд враховує активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також вважає такою обставиною визнання вини обвинуваченим.

Відповідно до обвинувального акта, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , не встановлено.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, та таке, яке за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Призначене судом покарання має відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливати з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд виходить із положень ст.ст. 50, 65 КК України, враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким умисним злочином, вчиненим в період дії воєнного стану, його наслідки у вигляді матеріальної шкоди, яка відшкодована потерпілій не була, наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин, відсутність обтяжуючих обставин, дані про особу винного, який неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, маючи непогашену судимість за попереднім вироком, знову вчинив умисні майнові кримінальні правопорушення, зважаючи на висновки досудової доповіді, суд вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі та в межах санкції ч. 1 ст. 361 КК України у виді обмеження волі.

При цьому, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень неможливе без реального відбуття обвинуваченим покарання та неможливість звільнення його від відбуття покарання з іспитовим строком.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17.09.2009).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Витрати на проведення судових експертиз відсутні.

Арешт на майно не накладався.

Ухвалою слідчого судді Чуднівського районного суду Житомирської області від 12.02.2025 до ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строк якого на час розгляду кримінального провадження в суді закінчився. Так як у період дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання ОСОБА_4 його умови виконував належним чином, а також враховуючи відсутність клопотань про обрання до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для його застосування.

На підставі викладеного, керуючись статтями 368-371, 373-374 КПК України, суд-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч. 1 ст.361 КК України, та призначити покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років 6 місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 361 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання для ОСОБА_4 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок може бути оскаржений в порядку статті 394 КПК України до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Чуднівський районний суд Житомирської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_6