ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/7195/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1435/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Московського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2025 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лебяже, Чугуївського району, Харківської області, громадянина України, тимчасово не працюючого, який знятий з реєстрації місця проживання, та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Відповідно до ст.75 КК України, ОСОБА_8 від відбування основного призначеного покарання звільнено з випробуванням строком на 3 роки, якщо протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно ст.76 КК України, на обвинуваченого ОСОБА_8 покладені обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 30000 гривень.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Салтівського районного суду м.Харкова від 13 травня 2025 року внесені виправлення до вироку Московського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2025 року, замінивши у тексті вироку прізвище обвинуваченого з « ОСОБА_10 » на правильне « ОСОБА_11 ». В іншій частині вирок залишено без змін.

Як встановив суд, 18 травня 2024 року, приблизно о 15:00, керуючи технічно справним автомобілем «BMW», р.н. НОМЕР_1 , який належить згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ОСОБА_12 , рухався зі сторони вул. Героїв Праці в напрямку Тракторобудівників в Салтівському районі м. Харкова зі швидкістю близько 40 км/год. Під час руху, в районі розташування буд. 43А по вул. Героїв Праці, ОСОБА_13 , діючи необережно, проявивши злочинну самовпевненість, не переконався у безпеці своїх дій, проявив неуважність, своєчасно не виявив небезпеку у вигляді велосипеда під керуванням ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в попутному з ним напрямку зі сторони вул. Героїв Праці в напрямку пр.Тракторобудівників, та допустив наїзд на перешкоду у вигляді велосипеду «PRIDE» під керуванням ОСОБА_14 , чим порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: - п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об їзду перешкоди». У зв?язку з дорожньо-транспортною подією 18.05.2024 водій велосипеду «PRIDE» ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 був доставлений до КНП ХМР «ХМКЛІМНД» ім. проф. О.І. Мещанінова, де від отриманих тілесних ушкоджень загинув. Висновком судово-медичного експерта N? 12-17/181-А/24 від 25.06.2024 встановлено, що причиною смерті ОСОБА_14 стала важка черепно-мозкова травма з внутрішньочерепними крововиливам, забієм головного мозку та її ускладнення- набряк-дислокація головного мозку, гострий розлад кровообігу. Відповідно до висновку комплексної судової експертизи відео -, звукозапису, та автотехнічної експертизи N? KСЕ-19/121-24/14774 від 07.06.2024 встановлено, що у даній дорожній обстановці, водій автомобіля "ВМW" р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху. У даній дорожній обстановці, водій автомобіля "BMW" р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_8 мав технічну можливість запобігти наїзду на велосипедиста ОСОБА_14 шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху. У даній дорожній обстановці, в діях водія автомобіля "BMW" р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.

Таким чином ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_14 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 фактично просить вирок Московського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2025 року змінити, звільнивши ОСОБА_8 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування.

В обґрунтування доводів зазначає, що ОСОБА_8 повністю визнав себе винним у вчиненому, раніше не судимий, має постійне місце проживання, тривалий час працевлаштований водієм, має на утриманні матір похилого віку, а також брата інваліда, які потребують його допомоги, а автомобіль забезпечує мобільність і швидкість звернення до лікарів та задоволення інших потреб. Вказує, що судом встановлені обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання. Звертає увагу на те, що прокурор та потерпілий просили суд призначити покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі.

У судове засідання Харківського апеляційного суду від 18 червня 2025 року обвинувачений ОСОБА_8 не з`явився, будь-яких клопотань, зокрема, про відкладення судового розгляду, до канцелярії Харківського апеляційного суду не надходило.

18 червня 2025 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_7 про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 . Так, із зазначеного клопотання вбачається, що 16 червня 2025 року захисник ОСОБА_7 зателефонував ОСОБА_8 та повідомив про те, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги відбудеться о 13 годині 30 хвилин 18 червня 2025 року. ОСОБА_8 повідомив, що на даний час він хворіє та не може прибути в судове засідання, у зв`язку з чим просив розглядати апеляційну скаргу без його участі. Апеляційну скаргу ОСОБА_8 підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Відповідно до ч.4 ст.405 КК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Зі змісту ч.4 ст.401 КПК України вбачається, що обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища.

У зв`язку з викладеним, вислухавши думку прокурора та захисника ОСОБА_7 , які вважали можливим провести судове засідання за відсутністю обвинуваченого, колегія суддів вирішила провадити апеляційний розгляд без участі обвинуваченого ОСОБА_8 , який належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду апеляційного розгляду, з урахуванням доводів, які містяться в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , в якій не йдеться про погіршення становища обвинуваченого, та наявних відомостей у матеріалах справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, а також думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин справи у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, які в суді першої інстанції сторонами не заперечувались і відносно яких, відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, докази не досліджувались, колегія суддів, на підставі ч.2 ст. 394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.

Вирок суду першої інстанції про призначення ОСОБА_8 основного покарання ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, від якого його звільнено з випробуванням на підставі ст.75 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюються, тому, судом апеляційної інстанції не перевіряється оскаржуване судове рішення в цій частині.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Ця функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає наявність як основного, так і додаткового виду покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Відповідно до приписів ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства («OHalloran and Francis v.the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, а також відомості про особу обвинуваченого, який є громадянином України, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, в момент ДТП знаходився у тверезому стані, після скоєння ДТП переніс інсульт.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття обвинуваченого.

В силу ст.67 КК України, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання врахована досудова доповідь, згідно з якою, ОСОБА_8 характеризується позитивно, а, враховуючи інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, орган пробації вважає, що його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та становить низький ризик небезпеки для суспільства.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги думку потерпілого, який не наполягав на суворій мірі покарання.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 допустив грубі порушення правил безпеки дорожнього руху, що потягло непоправні наслідки, у виді настання смерті потерпілого, і визнав за необхідне призначити йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та таке своє рішення належним чином мотивував.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 зазначив про те, що ОСОБА_8 працевлаштований водієм, однак на підтвердження цих відомостей сторона захисту не надала жодних документів. Отже, достовірних відомостей про наявність у ОСОБА_8 законних джерел доходу матеріали кримінального провадження не містять, та стороною захисту не надано і під час апеляційного розгляду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Таким чином, у цьому конкретному випадку, покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка також полягає у запобіганні вчинення обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: