УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

м. Київ

справа № 195/129/25

провадження № 51-2449ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше несудимого, засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

За вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту його затримання.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, військової частини НОМЕР_1 на посаді стрільця 2 відділення 2 взводу 2 роти охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 178 Цивільного кодексу України, пунктів 2.1, 2.3.2, 13.1, 14.1 «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України, від 21 серпня 1998 року, п. 2 додатку № 1 до Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року «Про право власності на окремі види майна», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, в березні 2024 року, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, та у невстановлений час та день, перебуваючи біля населеного пункту Благодатівка Бериславського району Херсонської області, придбав шляхом привласнення без передбаченого законом дозволу, 2 патрона калібру 12,7 мм, які є бойовими припасами, 2 патрона калібру 5,45 - мм, виготовлених промисловим способом, які є боєприпасами та придатні для здійснення пострілу, 3 патрони калібру 7,62 мм, які виготовлені промисловим способом є боєприпасами та придатні для здійснення пострілу, 1 корпус гранати Ф1 та 2 корпуси гранати РГД-5, які є вибуховою речовиною та придатні для здійснення вибуху, 3 уніфіковані запали ручних гранат типу УЗРГМ, які є вибуховими пристроями та придатні для здійснення вибуху, 1 осколково - фугасно-запальний постріл, унітарного заряджання калібру 23-мм промислового виготовлення, який відноситься до категорії бойових припасів та придатний для здійснення вибуху.

На порушення вказаного вище законодавства, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, у невстановлений досудовим розслідуванням проміжок часу, вчинив носіння зазначених предметів до місця свого проживання.

Крім того, у порушення вказаного вище законодавства, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, тобто бажаючи їх настання, вчинив зберігання без передбаченого законом дозволу, з середини березня 2024 року до 10:28 19 грудня 2024 року, за місцем свого проживання у відомому йому місці - 2 патрона калібру 12,7 мм, які є бойовими припасами, 2 патрона калібру 5,45 - мм, виготовлених промисловим способом, які є боєприпасами та придатні для здійснення пострілу, 3 патрони калібру 7,62 мм., які виготовлені промисловим способом є боєприпасами та придатні для здійснення пострілу, 1 корпус гранати Ф1 та 2 корпуси гранати РГД-5, які є вибуховою речовиною та придатні для здійснення вибуху, 3 уніфіковані запали ручних гранат типу УЗРГМ які є вибуховими пристроями та придатний для здійснення вибуху, 1 осколково-фугасно-запальний постріл, унітарного заряджання калібру 23-мм промислового виготовлення, який відноситься до категорії бойових припасів та придатний для здійснення вибуху, - до моменту видачі та їх вилучення працівниками Національної поліції, в ході проведення обшуку

Вказані дії засудженого ОСОБА_4 місцевий суд кваліфікував за ч. 1 ст. 263 КК, як незаконне придбання, носіння, зберігання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 04 червня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник, не оскаржуючи доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій ОСОБА_4 , просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

У обґрунтування доводів касаційної скарги стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій під час призначення покарання засудженому належним чином не урахували вимоги статей 50 і 65 КК та не надали належної оцінки особі засудженого, який раніше не судимий, є військовослужбовцем, учасником бойових дій, позитивно характеризується на службі, має проблеми зі здоров`ям, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розслідуванню й відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Касатор акцентує, що ОСОБА_4 під час обшуку видав працівникам поліції боєприпаси та повідомив дійсні обставини їх привласнення, виявив належну процесуальну поведінку і незважаючи на самовільне залишення військової частини (далі - СЗЧ), висловив бажання повернутися на службу та отримав письмову згоду командира військової частини, а відтак на цей час є військовослужбовцем, що на переконання захисника свідчить про можливість призначення йому покарання без його реального відбування, із застосуванням положень ст. 75 КК або будь-яке інше покарання, як військовослужбовцю, не пов`язане з реальним позбавленням волі.

На думку автора скарги, суди не обґрунтували належним чином необхідність застосування реального покарання з урахуванням наявних пом`якшуючих покарання обставин.

Захисник зауважує, що вирок суду про засудження ОСОБА_4 перешкоджає його поверненню на службу.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу захисника, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніким не оскаржується.

Доводи захисника, які фактично зводяться до оспорювання призначеного покарання, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винуватого й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 75 КК.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК є тяжким, дані про особу засудженого, який на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, є військовослужбовцем та обставини, що пом`якшують покарання -щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину і відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням всіх фактичних обставин провадження і відомостей про особу засудженого, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину, з урахуванням особи винного, позитивної характеристики за місцем служби, суд першої інстанції дійшов висновку про можливістьпризначення засудженому покарання у виді позбавлення волі, однак у нижній межі інкримінованої засудженому санкції частини статті КК.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд.

Крім того, апеляційний суд слушно зазначив, що засуджений є військовослужбовцем Збройних Сил України та учасником бойових дій, однак це не може бути виключною обставиною непритягнення до кримінальної відповідальності у виді реального відбування покарання за вчинене правопорушення, більше того, відбування покарання у виді позбавлення волі, не позбавляє його можливості за наявності бажання продовжити військову службу.

Керуючись положеннями статей 50, 65 КК, а також беручи до увагипринципи законності, справедливості, індивідуалізації, достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами, ураховуючи суспільну небезпеку незаконного поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, що створює сприятливі умови для вчинення злочинів із використанням зазначених предметів, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання засудженого неможливе без ізоляції від суспільства.

Водночас у касаційній скарзі захисника немає будь-яких доводів щодо обставин кримінального провадження, які б давали можливість суду не застосовувати до засудженого реальної міри покарання, зокрема, зважаючи на суспільну небезпечність, вчиненого ним діяння. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду і вимогам ст. 419 КПК.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив, викладені в апеляційній скарзі доводи сторони захисту щодо можливості призначення засудженомупокарання із застосуванням приписів ст. 75 КК, які за змістом та суттю перекликаються із доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні цих вимог, крім іншого, суд урахував, що такі обставини, на які посилається захисник були ураховані судом першої інстанції під час призначення покарання засудженому.

Таким чином, суди обох інстанцій обґрунтовано не знайшли підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання засудженого.

Суд зауважує, що інших обставин, ніж ті з урахуванням яких судами призначено покарання не надано.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3