Номер провадження: 11-кп/813/343/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу під час апеляційного розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 24.08.2023 в к/п №0000414 від 08.06.2022 та №0000821 від 09.07.2022 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, із вищою освітою, не одруженого, не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 307 КК України

установив:

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 307 КК України та призначено йому, на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, окрім житла.

До набрання вироком законної сили залишено без змін застосований стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування ОСОБА_7 покарання обчислено з дня набрання вироком законної сили.

У строк відбування ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі зараховано строк його попереднього ув`язнення з дня затримання, тобто з 10.07.2022, до дня набрання вироком законної сили, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання стосовно розподілу процесуальних витрат, скасування арешту майна та питання стосовно долі речових доказів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, захисником ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , було подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість вироку суду, захисник просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 307 КК України та виправдати у зв`язку із недоведеністю того, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

Водночас, 22.07.2025 до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_9 матері обвинуваченого про зміну застосованого стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 перебуває під вартою досить тривалий строк, зокрема, понад 3 роки, раніше не судимий, має малолітню дитину, яка потребує батьківського виховання, позитивно характеризується, а також тим, що у зв`язку з незадовільним станом її здоров`я вона потребує його допомоги в побуті та господарстві.

В подальшому, 01.08.2025 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання самого обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну застосованого стосовно нього запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з ізоляцією від суспільства, а саме на домашній арешт в нічний час доби або особисте зобов`язання, обґрунтоване тим, що він вже тривалий час перебуває під вартою, зокрема, з липня 2022 року, протягом якого він жодним чином не уникав слідства та не чинив жодних перешкод; апеляційний розгляд кримінального провадження затягується; його затримання було здійснено з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону; у 2024 році було розпочате досудове розслідування за фактом тиску та погроз на його адресу, проте його досі не було допитано; він має місце постійного проживання, мати-пенсіонерку, якій необхідна його підтримка.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду підтримали подані клопотання про зміну запобіжного заходу та просили їх задовольнити, натомість, прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти його задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, дослідивши доводи, викладені в клопотанні обвинуваченого, апеляційний суд дійшов висновку про наступне.

Положеннями п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України визначено, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

До заходів забезпечення кримінального провадження, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, відносяться також запобіжні заходи.

Враховуючи те, що положення глави 31 КПК України «Провадження в суді апеляційної інстанції» не визначають порядку розгляду клопотань учасників судового провадження про обрання, зміну або скасування запобіжного заходу, суддя-доповідач вважає за необхідне в даному випадку, керуючись засадою законності та використовуючи аналогію закону, застосувати приписи ст. 331 КПК України.

Частина 1 ст. 331 КПК України встановлює, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу, згідно положень ч. 2 ст. 331 КПК України, відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

За приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

З огляду на вищевикладену норму кримінального процесуального закону, колегія суддів констатує, що перелік осіб, яким надано право на звернення до суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу, є вичерпним, зокрема, із таким клопотанням вправі звернутись конкретні учасники кримінального провадження з боку сторони захисту, а саме обвинувачений або його захисник.

Натомість, гр. ОСОБА_9 , яка є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_7 , в даному випадку не є учасником кримінального провадження та, як наслідок, не наділена законом повноваженнями на звернення до суду із клопотанням в інтересах обвинуваченої особи про зміну застосованого стосовно такої особи запобіжного заходу.

Разом із тим, чинний кримінальний процесуальний закон не містить чіткого врегулювання порядку дій суду апеляційної інстанції у випадку подання клопотання про зміну запобіжного заходу особою, яка не має права на його подання.

В свою чергу, відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Водночас, положеннями п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України унормовано можливість повернення апеляційної скарги у разі, якщо апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Відтак, з урахуванням вимог ст. 9 КПК України, апеляційний суд в даному випадку, на підставі засади законності, вважає за можливе застосувати за аналогією закону положення п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України та повернути клопотання ОСОБА_9 про зміну застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як таке, що подане особою, яка не має права подавати таке клопотання, залишивши його без розгляду.

Що стосується клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу, суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Апеляційний суд приймає до уваги, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ).

ЄСПЛ неодноразово підкреслював (у справі «Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Феррарі-Браво проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства»), що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях статей 177, 178, 183 КПК України.

ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення ЄСПЛ вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи та за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Положеннями п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

На підставі аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 309 та ч. 3 ст. 307 КК України, інкриміновані ОСОБА_7 , відповідно до вимог ч.ч. 2 та 6 ст. 12 КК України, відносяться до категорії кримінального проступку та особливо тяжкого злочину, пов`язаних із незаконним обігом особливо небезпечної наркотичної речовини (PVP) та психотропної речовини, обіг якої обмежено амфетаміну, в особливо великому розмірі, при цьому, санкцією ч. 3 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9-ти до 12-ти років з конфіскацією майна.

Відтак, з урахуванням вищевикладених положень п. 4 ч. 2 ст. 183 КК України, стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції, як вже було зазначено вище, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 307 КК України із призначенням на підставі положень ст. 70 КК України остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, окрім житла.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Отже, з огляду на вищевказане, характер та тяжкість вчинених інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних засобів та психотропних речовин, тяжкість призначеного оскаржуваним вироком останньому реального основного покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років, колегія суддів доходить висновку про те, що такі обставини беззаперечно доводять існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливого переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення відбування призначеного судом покарання.

Додатковим підтвердженням існування зазначеного ризику слугує також характеристика особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який за місцем постійного проживання міцних соціальних зв`язків не має, зокрема, не одружений та не працевлаштований.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту на наявність у ОСОБА_7 малолітньої дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 48), проте доказів перебування дитини саме на утриманні обвинуваченого матеріали кримінального провадження не містять.

Зазначена обставина стосовно наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 малолітньої дитини, на переконання суду апеляційної інстанції, не нівелює та не зменшує встановлений апеляційний судом ризик можливого переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення відбування призначеного покарання.

Що стосується тверджень обвинуваченого Політанського з приводу того, що він має матір-пенсіонерку, яка у зв`язку зі станом свого здоров`я потребує його підтримки, апеляційний суд приймає до уваги такі доводи та вважає їх слушними, проте доходить висновку, що зазначена обставина не може бути достатньо вагомою підставою для констатації відсутності в даному кримінальному провадженні вищевказаного ризику, з огляду на обставини, встановлені судом апеляційної інстанції вище.

Окрім того, апеляційний суд також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», оскільки злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , пов`язані із незаконним придбанням та зберіганням наркотичного засобу та психотропної речовини в особливо великих розмірах, в тому числі з метою збуту, які, в свою чергу, має негативний вплив на осіб, які вживають зазначені речовини, що в подальшому тягне за собою систематичність такого вживання та подальші непоправні наслідки для здоров`я таких осіб, їх родин та суспільства в цілому.

У вищезгаданому рішенні ЄСПЛ зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що на теперішній час лише найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , а також запобігти вищевказаному встановленому апеляційним судом ризику.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що застосування в даному випадку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Стосовно доводів обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу тривалого апеляційного розгляду кримінального провадження та, як наслідок, його тривалого утримання під вартою, колегія суддів зауважує на наступному.

На підставі аналізу матеріалів вбачається, що кримінальне провадження за апеляційною скаргою сторони захисту на вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 24.08.2023 стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 307 КК України надійшло в провадження судді-доповідача Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 20.09.2023 (т. 2, а.с. 149).

Згодом, ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.09.2023 матеріали провадження були повернуті до суду 1-ої інстанції для виконання у розумний строк вимог ч. 4 ст. 395 КПК України, тобто для ознайомлення обвинуваченого з матеріалами кримінального провадження (т. 2, а.с. 150).

В подальшому, після ознайомлення обвинуваченого ОСОБА_7 судом 1-ої інстанції із матеріалами кримінального провадження, кримінальне провадження надійшло до апеляційного суду 20.03.2024 (т. 2, а.с. 170), після чого ухвалами судді-доповідача Одеського апеляційного суду від 22.03.2024 та 02.04.2024 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника та призначено апеляційний розгляд на 13.06.2024 на 14:30 год. (т. 2, а.с. 171 та 173 відповідно).

В судовому засіданні апеляційного суду від 13.06.2024, за узгодженням із учасниками кримінального провадження, було вирішено направити запит до керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси стосовно стану виконання ухвали Малиновського райсуду м. Одеси від 30.03.2023, якою було доручено керівнику даної окружної прокуратури організувати проведення фактів, викладених обвинуваченим ОСОБА_7 стосовно застосування щодо нього заборонених методів досудового розслідування (т. 2, а.с. 184), що в подальшому й було здійснено судом апеляційної інстанції (т. 2, а.с. 187).

Згодом, було отримано відповідь заступника керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_10 стосовно того, що прокуратурою 19.06.2024 було внесено відповідно відомості до ЄРДР за фактом ймовірно неправомірних дій працівників поліції під час затримання 09.07.2022 ОСОБА_7 та за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 373 КК України, розпочато к/п №0000051, яке 08.07.2024 спрямовано до Одеської обласної прокуратури для подальшого скерування до ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві для здійснення досудового розслідування (т. 2, а.с. 194-195).

При цьому, відповідно до відповіді процесуального керівника, яка надійшла до Одеського апеляційного суду 06.08.2025, досудове розслідування вищезгаданого к/п №0000051 від 19.06.2025 здійснюється другим СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві та наразі триває.

Зазначені обставини об`єктивно перешкоджають суду апеляційної інстанції завершити апеляційний розгляд кримінального провадження, з урахуванням також позиції сторони захисту, яка наполягає на неможливості проведення апеляційного розгляду кримінального провадження до завершення досудового розслідування вищезгаданого к/п №0000051.

Відтак, тривалий апеляційний розгляд даного кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 обумовлений об`єктивними причинами, що не залежать від волі суду апеляційної інстанції та не можуть слугувати єдиною та достатньою підставою для зміни застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу на більш м`який, ніж тримання під вартою.

Надаючи оцінку твердженням обвинуваченого з приводу його затримання з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів зауважує на тому, що зазначений повідомлений обвинуваченим ОСОБА_7 факт стосовно застосування щодо нього психологічного насильства під час його затримання є предметом досудового розслідування у вищевказаному к/п №0000051, яке на теперішній час не є завершеним, внаслідок чого такі твердження обвинуваченого є передчасними та не можуть враховуватись в якості підстави для зміни застосованого стосовно нього запобіжного заходу.

Приймаючи до уваги все вищенаведене та керуючись нормами кримінального процесуального закону, апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість клопотання сторони захисту та відсутність на теперішній час підстав для зміни застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Керуючись ст. ст. 24, 177, 178, 183, 194, 331, 350, 370, 404, 405, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Клопотання ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну йому запобіжного заходу залишити без розгляду та повернути ОСОБА_9 .

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну застосованого стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4