Номер провадження: 11-кп/813/1438/25
Справа № 509/5676/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор», матеріали кримінального провадження №0001310 від 25.11.2020 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.01.2025 року, щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, зі середньо-спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком суду законної сили вироком суду залишений без змін.

Строк відбуття покарання обчислюється з 16.01.2025 року.

Вироком суду задоволений цивільний позов ОСОБА_7 та стягнуто з ОСОБА_9 користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 570000 (п`ятсот сімдесят тисяч) грн.

Вирішено питання з процесуальними витратами, речовими доказами та заходами забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим в тому, що 25.11.2020 року, приблизно о 02 год 26 хв, він допустив порушення вимог п.п. 1.5., 2.3. б), 12.6 (г), 10.1 «Правил дорожнього руху» України.

Порушення виразилися у тому, що в зазначений день та час водій - обвинувачений ОСОБА_9 керував автомобілем «ВМW525», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під час швидкісного заїзду по смузі руху проїзної частини не добудованої дороги (6 км), що пролягає від Овідіопольської дороги Одеського району Одеської області в напрямку вул. Базова в м.Одеса, на якій організовано двосторонній рух по одній смузі руху в кожному напрямку.

Рух здійснювався у темну пору доби по сухому асфальтобетонному покриттю з боку Овідіопольської дороги в напрямку вул. Базова в м. Одеса.

Під час здійснення руху по ділянці проїзної частини, не доїжджаючи 320 метрів до складського приміщення, що розташоване по вул.Базова, 1, зазначеної автодороги зі швидкістю приблизно 100 км/год. не переконався в безпеці свого руху, не обрав безпечну і допустиму швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, погодні та дорожні умови, свої практичні навички керування транспортними засобами, а також особливості завантаження і стан керованого ним автомобіля, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого не впорався з керуванням свого автомобіля, втратив контроль над ним і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який знаходився на проїзній частині разом з пішоходом ОСОБА_11 та здійснювали відеофіксацію заїзду.

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, а саме:

а) відкрита черепно-лицева травма: садна обличчя, забійна рана потиличної ділянки справа, перелом лівої виличної кістки, багатоосколковий перелом кісток склепіння та основи черепа, розриви твердої мозкової оболонки, дифузний крововилив під м`які мозкові оболонки, розміжчення головного мозку;

б) закрита травма грудної клітки: садна спини, переломи остистих відростків 7,8-го грудних хребців, перелом правої лопатки, переломи 1-10-го правих ребер з розривом пристінкової плеври, розриви правої легені, розрив грудної частини аорти з крововиливом у плевральні порожнини (по 300 мл рідкої темно-червоної крові);

в) закрита травма живота: розриви печінки, розрив селезінки та лівої нирки;

г) травма кінцівок: садна та забійні рани кінцівок, відкриті переломи кісток лівої гомілки;

д) садно шиї, які у сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_10 настала від вищевказаної поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок у вигляді перелому лівої виличної кістки, перелом кісток склепіння та основи черепа, розривів твердої мозкової оболонки, крововиливу під м`які мозкові оболонки, розміжчення головного мозку, переломів остистих відростків 7,8-го грудних хребців, перелому правої лопатки, переломів 1-10-го правих ребер з розривом пристінкової плеври, розривів правої легені, розриву грудної частини аорти з крововиливом у плевральні порожнини, розривів печінки, розриву селезінки та лівої нирки, відкритих переломів кісток лівої гомілки.

Отже, в діях водія ОСОБА_9 убачаються невідповідність вимогам п.п. 1.5., 2.3. б), 12.6 (ґ), 10.1 «Правил дорожнього руху» України і його дії, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить змінити вирок в частині призначеного покарання та цивільного позову. Зокрема, захисник просить призначити ОСОБА_9 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 1 рік, але на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік та покласти на нього обов`язки, передбачені 76 КК України. Крім того, захисник просить частково задовольнити цивільний позов потерпілої та стягнути з ОСОБА_9 140000 грн моральної шкоди.

Захисник зазначає, що призначене ОСОБА_9 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину.

Вважає, що рішення про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої 570000 грн за умови виплати страхового відшкодування в розмірі 30000 грн є незаконним, оскільки суперечить існуванню інституту страхування.

Крім того, захисник зазначає, що місцевим судом безпідставно не були застосовані положення ст.75 КК України, та не враховано, що ОСОБА_9 співпрацював зі слідством, надавав правдиві показання, чим сприяв розкриттю злочину, визнав провину та розкаявся у скоєному, намагався відшкодувати потерпілій завдану шкоду, раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, а отже у суду були всі підстави для звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу; думку прокурора та потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, а також доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюються, колегія суддів не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги сторони захисту про те, що місцевий суд призначив ОСОБА_9 занадто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого

Так, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання, врахував, у відповідності зі ст.65-67 КК України, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно з ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, а також обставини, що пом`якшують покарання.

Обставини, які б обтяжували покарання ОСОБА_9 встановлені не були.

В якості обставини, яка пом`якшує покарання місцевий суд на законних підставах врахував щире каяття ОСОБА_9 . Крім того, суд врахував позитивну характеристику обвинуваченого за місцем проживання, а також те, що він раніше не судимий.

Апеляційний суд зазначає про те, що щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 22 березня 2018 року (справа №759/7784/15-к) вказала про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року (справа №283/2169/19) вказала на те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Апеляційний суд не може не погодитись з доводами захисника, що обвинувачений ОСОБА_9 , із початку розслідування кримінального провадження, дійсно визнав свою вину у вчиненому злочині, заявив про щире каяття. Водночас колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений, з моменту події злочину та до теперішнього часу, тобто більше чотирьох років, не вжив будь-яких заходів на відшкодування потерпілій, яка втратила сина, завданої злочином моральної шкоди.

На думку колегії суддів, вказані обставини не свідчать про наявність у обвинуваченого дійового каяття.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину, суспільну небезпеку вчинених ним дій, особу обвинуваченого, наслідки вчиненого ним злочину, від якого наступила смерть молодої людини, позицію потерпілої сторони, дійшов висновку, що справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів є призначення основного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Слід звернути увагу, що місцевий суд призначив ОСОБА_9 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_9 додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України - позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки, оскільки обвинувачений, здійснюючи управління джерелом підвищеної небезпеки, допустив грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до загибелі людини.

Колегія суддів зазначає, що покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст.65 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Доводи захисника про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування основного покарання, колегія суддів визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У даному кримінальному провадженні суд першої інстанції встановив лише одну пом`якшуючу покарання обставину щире каяття обвинуваченого, яка, на думку колегії суддів, існування якої не ґрунтується на матеріалах провадження, оскільки на протязі більш ніж чотири роки з моменту вчинення злочину, обвинувачений не вживав заходів на відшкодування потерпілій завданої шкоди.

Під час апеляційного розгляду не встановлено будь-які інші даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , або нових пом`якшуючих обставин, окрім тих, які враховані судом першої інстанції.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_9 , грубо порушуючи Правила дорожнього руху, створив серйозну загрозу життю і здоров`ю його учасників, проявивши байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями.

Тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані навіть відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі.

Позитивні характеристики ОСОБА_9 жодним чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ним злочину.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року №511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що в даній справі, обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім, оскільки без відбування обвинуваченим покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст.50 КК України мети покарання, а відтак застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст.75 КК України, не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

Доводи сторони захисту про те, що до розгляду справи безпідставно не було залучено страхову компанію, а також про те, що місцевий суд необґрунтовано визначив моральну в розмірі 600000 грн. апеляційний суд вважає непереконливими з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року (справа №147/66/17; провадження № 14-95цс20) вказала, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Положеннями ч.1 ст.128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності такої шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача, а також вини останнього в її заподіюванні.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України).

Відповідно до п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який, виходячи із вимог розумності та справедливості, враховуючи встановлені вище обставини вчинення злочину обвинуваченим, характер та обсяг перенесених потерпілою ОСОБА_7 душевних страждань, яка втратила сина, обґрунтовано задовольнив цивільний позов та стягнув з обвинуваченого моральну шкоду в розмірі 570000 грн.

При цьому, місцевий суд врахував, що до цивільного позову ОСОБА_7 додано копію заяви її представника ОСОБА_12 про виплату страхового відшкодування до Страхової компанії «Еталон», в якій просить виплатити їй страхове відшкодування пов`язане з моральною шкодою - 30000 (тридцять тисяч) гривень (1/2 страхового відшкодування моральної шкоди для ОСОБА_7 матері загиблого).

Апеляційний суд вважає, що загибель потерпілого, який є сином ОСОБА_7 в дорожньо-транспортній пригоді за вини обвинуваченого безумовно потягло для останньої позбавлення певних елементів благополуччя, психологічних страждань і суттєвих негативних змін в їх подальшому житті.

За таких обставин доводи сторони захисту про те, що суд безпідставно стягнув з обвинуваченого моральну шкоду в розмірі 570 000 гривень є непереконливими.

З урахуванням наведеного, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржений вирок суду першої інстанції є належно вмотивованим та обґрунтованими, за змістом відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд та положення закону, якими він керувався ухвалюючи вирок.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2025 року, яким ОСОБА_9 засуджено за ч.2 ст.286 КК України в кримінальному провадженні №0001310 від 25.11.2020 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4