Справа № 756/8017/25
Провадження № 1-кс/756/1547/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання дізнавача ВД Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 грудня 2023 року за № 0001490,

В С Т А Н О В И В :

До Оболонського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання, у якому дізнавач просила накласти арешт з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, а саме:

- гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: м. Київ, вулиця Міська, 4, «Пущанський» гаражно-будівельний кооператив.

Клопотання обґрунтоване тим, що ВД Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 грудня 2023 року за № 0001490, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Потерпілою у кримінальному провадженні було подано позовну заяву про відшкодування завданої шкоди, у зв`язку з чим дізнавач просила накласти арешт на належне підозрюваному майно.

Дізнавач ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала, прокурор ОСОБА_4 подала заяву про розгляд клопотання без її участі.

Оскільки вирішується питання про арешт майна, яке не є тимчасово вилученим, клопотання розглянуте без виклику його власника відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, що є необхідним для забезпечення арешту.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що воно підлягає задоволенню з таких підстав.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, та полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном (ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та він допускається виключно з метою забезпечення:

- збереження речових доказів;

- спеціальної конфіскації;

- конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

- відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати (ч. 2 ст. 173 КПК України):

- правову підставу для арешту майна;

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Для кожної з правових підстав арешту (мети його накладення) кримінальний процесуальний закон визначає додаткові обставини, які мають враховуватися слідчим суддею, зокрема:

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення речових доказів);

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або цивільного позову);

- можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається з відповідною метою);

- розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення цивільного позову).

Також на особу, яка подала клопотання про арешт майна, покладено обов`язок довести (ч. 1 ст. 173 КПК України):

- необхідність такого арешту;

- наявність ризику приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Враховуючи загальні підстави застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 132 КПК України, арешт майна не допускається, якщо не буде доведено, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

За твердженням дізнавача, відповідно до судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 03.08.2020, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини від його доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.07.2020 та до досягнення дитиною повноліття.

Будучи ознайомленим із рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.08.2020 та постановою Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ), ОСОБА_5 у період з 14.07.2020 по 30.04.2025 не сплачував кошти, встановлені рішенням суду, та не вживав заходів щодо погашення заборгованості по аліментах, у зв`язку з чим станом на 01.03.2025 має заборгованість у розмірі 289678,15 грн.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 займався підприємницькою діяльністю, зокрема, уклав договір оренди нежитлового приміщення з метою діяльності спортивного клубу «ОАЗИС» в ТЦ «Dream Berry», що розташовується за адресою: м. Київ, пр-т Оболонський 21-Б. Крім того, ОСОБА_8 орендувала нежитлове приміщення, а грошові кошти за оренду надсилала на банківську картку, надану ОСОБА_5 .

Також встановлено, що відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 21.02.2022 ОСОБА_5 оформив право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташовується за адресою: м. Київ, вулиця Міська, 4, «Пущанський» гаражно-будівельний кооператив.

Таким чином, ОСОБА_5 , будучи обізнаним щодо своїх обов`язків зі сплати аліментів на утримання сина, в період з 14.07.2020 по теперішній час жодного разу не здійснив виплату аліментів, офіційно не працював, не вжив ніяких дій з метою працевлаштування, як наслідок заборгованість зі сплати аліментів накопичувалась, при цьому одержував доходи та приховував.

Як наслідок, станом на квітень 2025 року сума заборгованості (період з червня 2020 року по квітень 2025 року) становить 295014 грн.

Таким чином, орган досудового розслідування підозрює ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, про що йому було повідомлено 28 травня 2025 року.

Оцінюючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення за наведених у повідомленні про підозру обставин, слідчий суддя керується стандартом доказування «обґрунтована підозра». Цей стандарт є менш суворим у порівнянні зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується під час розгляду висунутого особі обвинувачення по суті, та не передбачає оцінку доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Як зазначав Європейський Суд з прав людини у рішеннях «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України» під обґрунтованою підозрою Європейський суд розуміє існуючі факти або інформацію, яка може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення. Отже, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення особі, але вони мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

На підставі оцінки сукупності отриманих фактів та обставин суд лише визначає, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_5 підозри підтверджується наданими дізнавачем матеріалами, зокрема: заявою про вчинення кримінального правопорушення, судовим наказом та постановою про відкриття виконавчого провадження, протоколами допитів свідків, розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, документами щодо придбання гаражу тощо.

Відомості, які містяться у наведених матеріалах, узгоджуються з обставинами, зазначеними у повідомленні про підозру, підтверджують їх та у своїй сукупності дають вагомі підстави для висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Слід наголосити, що стандарт доказування «обґрунтована підозра» обмежує міру, до якої слідчий суддя може оцінювати обставини, відомості про які надані сторонами. В межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не констатує та не має права констатувати винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення.

04.06.2025 на адресу відділу дізнання Оболонського УП ГУНП у м. Києві від представника потерпілої ОСОБА_6 надійшов цивільний позов про відшкодування підозрюваним ОСОБА_5 матеріальної шкоди в розмірі 382 802,28 грн.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 21.02.2022 ОСОБА_5 оформив право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: м. Київ, вулиця Міська, 4, «Пущанський» гаражно-будівельний кооператив. Також, згідно довідки директора кооперативу «Пущанський» ОСОБА_9 , ОСОБА_5 є членом вказаного кооперативу та щомісячно сплачує членські внески.

Дізнавач просила накласти арешт на зазначене майно з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Як вже зазначав слідчий суддя, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, яке розслідується у межах цього кримінального провадження, доводи дізнавача про існування такого ризику є цілком обґрунтованими.

Разом з тим, запропонований дізнавачем спосіб арешту майна шляхом заборони у тому числі користуватися майном нерелевантний потребам сторони обвинувачення у збереженні майна та становитися непропорційне у цьому випадку втручання у права власника.

Враховуючи, що дізнавачем не обґрунтована необхідність заборони користування майном та відсутність підстав вважати неможливим досягнення завдань кримінального провадження без застосування саме такого способу арешту майна, в цій частині клопотання слід відмовити.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження є оціночними поняттями. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що будь-яке втручання у право особи з боку держави має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На переконання слідчого судді, загальні інтереси суспільства у вигляді досягнення завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (зокрема, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування тощо), виправдовують ступінь втручання у право власності особи, яке пов`язане з накладенням арешту на належне їй майно.

Враховуючи характер майна, тимчасове позбавлення особи можливості розпоряджатися ним, не становитиме надмірного втручання та суттєвих негативних наслідків для неї.

Наведене у клопотанні майно належать до переліку майна, на яке згідно з приписами ч. 10 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт.

Слідчий суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Тимчасовий характер арешту майна обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого ст. 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За таких обставин клопотання дізнавача є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 372, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

1. Клопотання - задовольнити частково.

2. Накласти арешт з метою забезпечення з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, шляхом заборони розпорядження та відчуження на майно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: м. Київ, вулиця Міська, 4, «Пущанський» гаражно-будівельний кооператив.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1