Дата документу 07.08.2025 Справа № 337/6325/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/235/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/6325/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.190 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 05 березня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

31 серпня 2023 року приблизно о 22 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , знаходячись біля магазину «Брідж», який розташований за адресою: м.Запоріжжя, пр.Ювілейний, буд.43, маючи умисел на заволодіння мобільним телефоном, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом зловживання довірою, реалізовуючи свій злочинний умисел, під приводом телефонної розмови попрохав у неповнолітнього ОСОБА_9 мобільний телефон, однак після завершення розмови мобільний телефон не повернув та покинув місце вчинення кримінального правопорушення, згодом розпорядившись мобільним телефоном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальний збиток на суму 22 000 гривень.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.190 КК як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 06 березня 2023 року, та призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, застосувати положення ст.75 КК та призначити ОСОБА_8 випробувальний термін.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що призначене його підзахисному покарання є надмірним і таким, що не відповідає вимогам ч.2 ст.50 КК. Вважав, що ОСОБА_8 має право змінити своє життя та виправитись без відбування призначеного покарання з примусовою ізоляцією від суспільства.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника прокурор просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд провів апеляційний розгляд без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч.3 ст.349 КПК, кримінально-правової оцінки його дій за ч.2 ст. 190 КК відповідно до вимог ст.404 КПК апеляційний суд не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість вироку у цій частині стороною захисту не оскаржується.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги захисника щодо призначеного покарання судова колегія виходить з положень ст.ст.50, 65 КК, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Доводи захисника про необхідність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК є неспроможними.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходить з наступного.

Регламентовані ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час призначення покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає наведеним вимогам закону.

Аналізуючи зміст ст.75 КК, колегія суддів зауважує, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже положення ст.75 КК підкреслюють важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Разом з тим, під час призначення заходу примусу до обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції надав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК віднесено до нетяжких злочинів. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнав щире каяття, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Районний суд обґрунтовано врахував і дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності (у тому числі й за аналогічний злочин), за які його було двічі звільнено від відбування покарання з випробуванням, однак ОСОБА_8 в період іспитового строку знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності, що характеризує його як особу, схильну до вчинення злочинів.

Перелічені захисником в апеляційній скарзі обставини, які, на його думку, свідчать про можливість зменшення розміру покарання та звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком є непереконливими.

Колегія суддів наголошує, що призначення ОСОБА_8 покарання за попереднє правопорушення із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив, розкаяння не проявив та знову вчинив кримінальне правопорушення у даному провадженні в період іспитового строку.

Така поведінка обвинуваченого вказує на схильність ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень, демонструє його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Колегія суддів з огляду на зазначені вище обставини вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його основної мети.

Крім того, колегія суддів зважає і на ту обставину, що покарання ОСОБА_8 призначено в рамках встановленої ч.2 ст.190 КК санкції із застосуванням положень ст. 71 КК фактично у мінімально можливому розмірі, що унеможливлює зменшення розміру призначеного покарання і звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК.

Також слід відмітити, що при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, який є менш обтяжливим, на відміну від принципу повного приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому підстав для застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не вбачається.

Переконливих аргументів, які би доводили явну суворість призначеного ОСОБА_8 за вироком суду покарання, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що з положень ст.75 КК, а також ч.3 ст.78 КК випливає, що в разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати на підставі ст.71 КК остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У таких випадках вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким, що належить відбувати реально, і повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2025 року у справі №585/3727/19, провадження №51-5251км24).

Відтак зазначене під час апеляційного розгляду заперечення обвинуваченого, що слід також зважити на те, що ОСОБА_8 приймав участь у захисті України від повномасштабного збройного нападу росії, з огляду на сукупність вищенаведених обставин, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 05 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4