Житомирський апеляційний суд
Справа №291/764/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/560/25
Категорія ст.336 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №291/764/24 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 07.03.2025 відносно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 обчислено з моменту його фактичного затримання.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 будучи військовозобов`язаним, у зв`язку з прийняттям Указу Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», перебуваючи на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшовши 30.05.2024 військово-лікарську комісію, якою визнаний придатним до проходження військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, навчальних центрах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 30.05.2024 близько 12 год. перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи належним чином повідомленим у встановленому законом порядку про явку на загальну мобілізацію, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, порушуючи порядок комплектування Збройних Сил України, не маючи на те поважних причин, керуючись небажанням бути призваним для несення служби в рядах Збройних Сил України, відмовився від отримання мобілізаційного розпорядження та повістки для явки на 6 год. 31.05.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , розташованого за адресою АДРЕСА_3 з метою відправки до команди № НОМЕР_1 (НГУ) в ВОС №957.

Таким чином, ОСОБА_7 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, шляхом відмови від отримання повістки та не з`явився у визначену дату та час до ІНФОРМАЦІЯ_4 , розташованого за адресою АДРЕСА_3 , для відправки у команду по мобілізації, чим порушив вимоги ст.65 Конституції України, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та вимоги Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію".

Своїми умисними діями , які виразились в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як незаконний, а своїм рішенням застосувати при призначенні йому покарання ст.ст.75,76 КК України. При цьому, звертає увагу, що вчинений ним злочин віднесено до категорії нетяжких злочинів, дані характеризуючі його особу, який не працює, неодружений, утриманців немає, за місцем проживання характеризується нейтрально, має задовільний стан здоров`я (виходячи зі встановленого ступеню придатності до військової служби), не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога, на підставі ст.89 КК України не судимий, свою вину у скоєному визнав. Зазначає, що в ході судового розгляду обставин, які обтяжують його покарання, не встановлено. Вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, з призначенням покарання у виді позбавлення волі та із застосуванням ст.75 КК України із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, яка просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація його дій за ст.336 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, визнавались обвинуваченим під час судового розгляду в суді першої інстанції, тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й даними про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення нетяжкий злочин, фактичні обставини його вчинення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого.

В свою чергу, в даному випадку, належно враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_7 є раніше не судимий в силу 89 КК України, не має сім`ї та утриманців, має місце реєстрації та проживання, не перебуває на спеціалізованих обліках у лікарів психіатра та нарколога.

При цьому, підстави стверджувати, що вище зазначені дані характеризуючі особу обвинуваченого (як то вважає обвинувачений) не враховано - відсутні, оскільки такі дані (навіть позитивні) в даному випадку не можуть превалювати над сукупністю обставин, які враховуються при визначенні покарання.

На думку апеляційного суду, в даному випадку, слід взяти до належної уваги і значну суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення (дійсно не тяжке), це правопорушення вчинено обвинуваченим в умовах воєнного стану, дія воєнного стану у державі продовжується, останній є придатним до несення військової служби, але свідомо ухилявся.

Таким чином, як вважає апеляційний суд в даному провадженні, судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ст.336 КК України у виді 3-х років позбавлення волі (фактично мінімальна межа санкції ст.336 КК України), та яке, на думку апеляційного суду, буде цілком достатнім для корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності

В свою чергу, обвинуваченим не наведено в апеляційній скарзі жодних переконливих обставин, які не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Як вважає апеляційний суд, вище наведені обставини - тяжкість вчиненого правопорушення, фактичні обставини його вчинення, дані про особу в своїй сукупності виключають будь-які обґрунтовані підстави, як для пом`якшення обвинуваченому покарання призначеного судом першої інстанції, так і застосуванні процесуального інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст.75 КК України).

Обвинуваченим не наведено переконливих обставин, які б не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, за видом та мірою є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень, що відповідає справедливості і меті покарання.

Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Отже, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 07.03.2025 відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :