Номер провадження: 11-кп/813/1573/25
Справа № 496/736/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 28.03.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0001196 від 24.09.2024 року,

встановив:

На розгляді Біляївського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0001196 від 24.09.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся із клопотанням про продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, із визначенням застави у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 757000 грн.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 28.03.2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 до 26.05.2025 року, із визначеним ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.01.2025 року розміром застави 250 (двісті п`ятдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 757000 (сімсот п`ятдесят сім тисяч) грн.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які передбачені ст.177 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 менш суворий запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або змінити розмір застави до 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) грн., з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК.

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, вказує про необґрунтованість обвинувачення, неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, недоведеність прокурором ризиків, а також не врахування судом особи обвинуваченого.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржується.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Судовий розгляд проведено за відсутності захисника ОСОБА_8 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду, у судове засідання не з?явилася. При цьому, захисник ОСОБА_7 , який прибув у судове засідання, вказав про можливість розгляду за відсутності захисника ОСОБА_8 , оскільки вони є представниками одного адвокатського об`єднання.

Судовий розгляд проведено також за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , так як клопотання про його участь не заявлялось.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.3 ст.315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених Розділом II цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 315 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням застави.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим, а також існуванням ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, здійснити незаконний вплив на свідків у кримінальному провадженні, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню шляхом невиконання або неналежного виконання процесуальних обов`язків, а також вчинити нове кримінальне правопорушення.

Також місцевим судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який неодружений та не працює.

Доводи сторони захисту щодо не доведеності вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, стосовно невірної кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки сторона захисту переконана, що його дії мають бути кваліфіковані за ст.190 КК України, колегія суддів визнає необґрунтованими та наголошує, що на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченомудій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами дослідження всіх доказів.

Відповідно до положень ч.2 ст. 94 КПК жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Згідно ст.ст. 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а відтак апеляційний суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам винуватості чи невинуватості ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_9 , а також існування встановлених вищевказаних ризиків, виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на продовження існування та доведення ризиків, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які ще не допитані судом, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Колегія суддів також погоджується із висновками місцевого суду про продовження існування ризику можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Як повідомлено прокурором у судовому засіданні, окрім вказаного кримінального провадження, на розгляді Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває інше кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.307, ч.1 ст.309 КК України, за яким до нього спочатку було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, потім змінено на домашній арешт, під час якого ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення за ст.332 КК України, яке йому інкриміновано у цьому кримінальному провадженні.

Захисник ОСОБА_7 не заперечував факту наявності щодо обвинуваченого ОСОБА_9 іншого кримінального провадження на розгляді Овідіопольського районного суду Одеської області.

Колегія суддів, безперечно враховує, що за приписами ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Разом з цим, перебування на розгляді судів декількох кримінальних проваджень щодо ОСОБА_9 за його обвинуваченням у вчиненні ряду кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості підтверджує наявність ризику можливого вчинення ним іншого кримінального правопорушення, що вірно враховано місцевим судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає непереконливими доводи сторони захисту про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки тяжкість пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, а також існування ризиків, на які послався суд першої інстанції в оскарженій ухвалі, виправдовують продовження обвинуваченому ОСОБА_9 дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Посилання сторони захисту про необґрунтованість та непомірність визначеного судом розміру застави, колегія суддів визнає неспроможними, з огляду на таке.

Продовживши строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , суд на законних підставах визначив розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, який раніше був застосований ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.01.2025 року, а саме у розмірі 250 (двохсот п`ятдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 757000 (сімсот п`ятдесят сім тисяч) грн.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної/обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, слід констатувати, що процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак у виключних випадках застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного/обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, слід констатувати, що положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан обвинуваченого; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу обвинуваченого; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК України; «професійне середовище» обвинуваченого; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, а також особи обвинуваченого, до якого раніше в іншому кримінальному провадженні вже було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, що не стало достатнім стримуючим фактором за версією сторони обвинувачення в контексті того, що обвинуваченому на теперішній час інкримінується вчинення нового тяжкого злочину, визначений оскарженою ухвалою розмір застави в даному кримінальному провадженні є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню або в подальшому вчиняти аналогічні злочини.

Питання щодо визначення розміру застави детально досліджувалось слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси при постановленні ухвали від 27.01.2025 року, з урахуванням обставин кримінального провадження, існуючих ризиків, особи ОСОБА_9 та його матеріального стану. Висновки суду щодо розміру застави викладені в попередніх ухвалах місцевих судів.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що питання щодо визначення розміру застави неодноразово переглядалось слідчими суддями та судом.

Так, як встановлено місцевим судом ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 11.10.2024 року підозрюваному ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 04.12.2024 року, із визначенням застави у розмірі 908400 грн.

У подальшому, 03.12.2024 року слідчим суддею Київського районного суду м.Одеси підозрюваному ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 31.01.2025 року, із визначенням застави у розмірі 832700 грн.

27.01.2025 року слідчим суддею Київського районного суду м.Одеси підозрюваному ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 11.02.2025 року, із заставою 757000 грн.

07.02.2025 року після надходження обвинувального акта до суду, Біляївським районним судом Одеської області ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 07.04.2025 року, із заставою 757000 грн.

З викладеного вбачається, ухвалами слідчого судді від 27.01.2025 року та суду від 07.02.2025 року суттєво зменшено розмір альтернативного запобіжного заходу у виді застави з 908400 грн. до 757000 грн., з викладенням відповідного обґрунтування.

Зокрема, в ухвалі від 27.01.2025 року слідчий суддя врахував, що ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні умисного тяжкого корисливого кримінального злочину, що пов`язане із організацією незаконного переправленням осіб придатних до військової служби через державний кордон України в умовах воєнного стану, що опосередковано впливає на обороноздатність держави та свідчить про підвищену суспільну небезпеку протиправних дій, розмір протиправної вигоди, а також певне зменшення на той час процесуальних ризиків з врахуванням завершення досудового розслідування, та дійшов висновку, що розмір застави підлягає зменшенню до 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка зможе забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_9 обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Наявність виключного випадку для визначення розміру застави в даній справі обґрунтовується обставинами кримінального провадження, тяжкістю злочину, а також даними про особу обвинуваченого.

Доводи сторони захисту про можливість визначення обвинуваченому застави у розмірі 80 (вісімдесят) розмирів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки враховуючи обставини даного кримінального провадження, а саме: тяжкість злочину та особу обвинуваченого, існують виключні обставини дають підстави вважати, що у разі визначення розміру застави про яку просить сторона захисту, така застава з великою вірогідністю може виявитися не здатною забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_9 покладених на нього обов`язків у кримінальному провадженні.

Стороною захисту не надано апеляційному суду будь яких доказів стосовно того, що обставини, які впливають на рішення суду щодо перегляду встановленого розміру застави, суттєво змінилися та можуть вплинути на зміну запобіжного заходу в частині розміру застави.

Обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування/продовження до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів може виявитися недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, що безпосередньо може вплинути на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК, та існування реальної потреби забезпечення проведення судового розгляду кримінального провадження в розумні строки.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та існуючого обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризику можливого переховування останнього від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

Оскільки доводи сторони захисту про відсутність підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскарженої ухвали.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_9 досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження фактично ще не розпочатий та не відповідно не завершений, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 28.03.2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , в кримінальному провадженні №0001196 від 24.09.2024 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4