Дата документу 12.02.2025 Справа № 336/3854/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/3854/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/325/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 12 лютого 2025 року у місті Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, раніше судимого:

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2014 року за ч.1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (26 листопада 2014 року покарання у виді штрафу замінено покаранням у виді 50 годин громадських робіт, покарання невідбуте);

- вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2015 року за ч.2 ст. 185 КК України із застосуванням ст.ст. 71, 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 днів;

- вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2016 року за ч.3 ст. 185 КК України із застосуванням ч.4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців (звільнився 27 лютого 2018 року у зв`язку з відбуттям покарання);

обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.2,3 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23 вересня 2024 року, яким визнано винним ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.2,3 ст. 185 КК України, та призначено покарання:

за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки;

за ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

В порядку ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_6 , шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дати набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 490,35 гривен (чотириста дев`яносто гривень 35 коп).

В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю його винуватості наявними в матеріалах провадження допустимими, достовірними, належними доказами, які б в сукупності доводили його винуватість «поза розумним сумнівом».

Підставою скасування вироку, на думку обвинуваченого, є те, що цей вирок ґрунтується на припущеннях, а саме висновок товарознавчої експертизи від 28 жовтня 2020 року містить припущення щодо ринкової вартості викраденого майна. Також, цей висновок та висновок товарознавчої експертизи №1681 від 23 травня 2019 року за епізодом від 06 травня 2019 року є недостовірними, оскільки при їх проведенні не було враховано та встановлено реального зносу та стану об`єктів дослідження, що впливає на визначення вартості об`єктів, що досліджуються.

Вказані обставини впливають на визначення міри покарання, враховуючи положення, які містяться в Законі України від 08 березня 2024 року №11068 «Про внесення змін до кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань».

Станом на час ухвалення оскаржуваного вироку цей Закон вже набув чинності та є таким, що має зворотну дію в часі, а тому його положення можливо було б застосувати щодо нього (обвинуваченого), оскільки за епізодом за ч.3 ст. 185 КК України від 20 жовтня 2020 року сума завданої шкоди зі змісту вироку становитиме 2916,67 грн, а відтак йому було б призначено покарання у виді штрафу та таке, що не пов`язане з позбавленням волі.

Суд першої інстанції не застосував вищезазначені положення Закону, тим самим допустив істотне порушення вимог КПК України.

Також, суд не мав права визнавати допустимими та посилатися на такі фактичні дані, як те, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 впізнали його в ході судового розгляду. На думку обвинуваченого, в судовому засіданні не було дотримано відповідних вимог КПК України, які регулюють порядок проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання.

Крім того, обвинувачений зазначає, що протокол пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_9 не досліджувався в судовому засіданні.

Також, обвинувачений зазначає про те, що його адвокат належним чином не здійснював його захист, тим самим було порушено його право на отримання належної правової допомоги.

Обвинувачений звертає увагу на те, що суд не досліджував жодного доказу, на які він наразі посилається.

Вважає, що висунуте щодо нього обвинувачення не доведено.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений наводить аналогічні доводи.

Згідно з вироком суду, 06 травня 2019 року приблизно о 12.15 годині, ОСОБА_6 , діючи повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи в приміщенні фойє дошкільного навчального закладу № 100 «Гармонія» по вул. Харчовій, 15 у м. Запоріжжя, таємно викрав належний ОСОБА_11 велосипед DZ-R Sport червоного кольору вартістю 3950 гривень, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

20 жовтня 2020 року приблизно о 12.30 годині, ОСОБА_6 , діючи повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, незаконно проник, перелізши через паркан, на територію домоволодіння про АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належний ОСОБА_12 велосипед Ardis Force Eco чорно-білого кольору вартістю 2916,67 гривень, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді цього провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.ч.2,3 ст.185 КК України.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції позиція обвинуваченого ОСОБА_6 була непослідовною. Так, в ході допиту 12 січня 2021 року ОСОБА_6 вказав, що вину у скоєнні злочинів повністю визнає, по суті висунутого обвинувачення пояснив, що біля дитячого садочка він викрав велосипед, який потім продав. Вказував, що велосипед перебував не у приміщенні закладу, а біля паркану. Щодо обставин другого епізоду ОСОБА_6 вказав, що 20 жовтня 2020 року він переліз через паркан на територію домоволодіння, там знайшов велосипед, який перекинув через паркан, а потім на ньому ж поїхав з місця події, а згодом велосипед продав.

Згодом обвинувачений позицію змінив та вказав на свою непричетність до скоєння обох епізодів правопорушень.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи фактично на не визнання своєї вини ОСОБА_6 , вина останнього у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.ч.2,3 ст. 185 КК України, при викладених у вироку суду обставинах повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Так, потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що у травні 2019 року вона працювала у дитячому закладі № 100. В фойє закладу вона залишала належний їй спортивний велосипед червоного кольору. В той день двері фойє були відчинені. Свідок ОСОБА_13 повідомила потерпілій, що належний потерпілій велосипед вкрали, про що потерпіла повідомила директору закладу, яка, у свою чергу, викликала поліцію.

Свідок ОСОБА_9 (змінила прізвище з ОСОБА_14 ) в судовому засіданні повідомила, що у травні 2019 року в період часу з 12 до 13 години вона перебувала у дитячому закладі № 100. Перебуваючи там, свідок побачила, як хтось заходить через хвіртку на територію дитячого садочка. Тому свідок вийшла у фойє та побачила обвинуваченого, який в цей момент викочував велосипед червоного кольору, який належав одній із співробітниць. Коли свідок закричала обвинуваченому: « Стій! Куди? », обвинувачений її заклики проігнорував, сів на велосипед та виїхав з території дитячого садка. Обвинуваченого вона добре бачила, адже була на відстані приблизно 5 метрів на момент, коли обвинувачений сідав на велосипед та покидав місце події. Свідок висловила впевненість у тому, що крадіжку скоїв саме ОСОБА_6 , адже вона його добре розгледіла, а згодом впізнала в ході пред`явлення для впізнання за фотознімками.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що у жовтні 2020 року він займався ремонтом телефонів на зупинці «Гортоп» в кіоску. В якийсь з днів до кіоску під`їхав хлопець на велосипеді, який запропонував купити в нього велосипед. Хлопця впізнає як обвинуваченого ОСОБА_6 , якого свідок до цього бачив кілька раз. Свідок оглянув велосипед фірми Ардіс чорного кольору та купив його за 1000 гривень, а згодом цей велосипед він продав.

Потерпілий ОСОБА_12 судом не допитаний у зв`язку з його смертю, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд першої інстанції послався також на досліджені в судовому засіданні письмові докази.

Зокрема, 06 травня 2019 року ОСОБА_11 звернулась із заявою про скоєння злочину, вказавши про викрадення належного їй велосипеда з фойє дитячого садочку. Також, потерпілою було надано фотографію викраденого велосипеду.

07 травня 2019 року в ході впізнання особи за фотознімками свідок ОСОБА_13 впізнала ОСОБА_6 як чоловіка, який 06 травня 2019 року викочував з ДНЗ велосипед.

08 травня 2019 року свідок ОСОБА_16 в ході впізнання особи за фотознімками вказав на ОСОБА_6 як на хлопця, який 06 травня 2019 року пропонував свідку придбати велосипед.

Згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 1681 від 23 травня 2019 року ринкова вартість велосипеду DZ-R Sport станом на 06 травня 2019 року з урахуванням зносу складає 3950 гривень.

20 жовтня 2020 року ОСОБА_12 звернувся із заявою про скоєння злочину, вказавши, що 20 жовтня 2020 року було скоєно крадіжку велосипеду Ardis Force Eco 26 білого кольору із червоними вставками з пров. Армійського, 24 у м. Запоріжжя.

Також, потерпілим в ході допиту були надані документи (паспорт та товарний чек) на велосипед Ardis Force Eco 26, який був придбаний 21 квітня 2020 року за 3200 гривень.

20 жовтня 2019 року в ході огляду місця події оглянуто домоволодіння АДРЕСА_2 , в ході чого з`ясовано, що домоволодіння огороджене парканом з металевими воротами та хвірткою із затворними пристроями.

22 жовтня 2019 року в ході проведення впізнання за фотознімками свідок ОСОБА_10 вказав на ОСОБА_6 як на особу, яка 20 жовтня 2020 року продала свідку велосипед Ardis Force за 800 грн.

Згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 10-1459 від 28 жовтня 2020 року, ринкова вартість велосипеду Ardis Force Есо станом на 20 жовтня 2020 року з урахуванням зносу може складати 2916,67 гривень.

Судом не надавалася оцінка відеозапису (т.1 а.п. 157), адже прокурором не вказано, за яких обставин та звідки такий відеозапис отриманий, та які саме події ним зафіксовані.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що докази сторони обвинувачення, вказані вище, у своїй сукупності підтверджують поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_6 вищевказаних правопорушень.

Так, свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні прямо вказала на обвинуваченого як на особу, яка вчинила крадіжку велосипеду потерпілої ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_10 впізнав обвинуваченого ОСОБА_6 як особу, яка продала йому велосипед фірми Ардіс, чорного кольору.

Ставити під сумнів правдивість показань свідків жодних підстав немає, оскільки вони є послідовними та узгоджуються з іншими доказами, у тому числі письмовими доказами, вказаними вище.

Перевіряючи доводи обвинуваченого ОСОБА_6 стосовно недопустимості як доказів висновків товарознавчих експертиз, колегія суддів встановила, що судові товарознавчі експертизи було призначено відповідно до вимог кримінального процесуального закону на підставі ухвали слідчого судді від 20 травня 2019 року, якою було задоволено клопотання слідчого про проведення товарознавчої експертизи, а також на підставі постанови слідчого ОСОБА_17 від 22 жовтня 2020 року про призначення судової товарознавчої експертизи за експертною спеціальністю 12.1 «Визначення вартості машин, обладнання, сировини та споживчих товарів».

На вирішення експертів були поставлено відповідні питання щодо ринкової вартості велосипеду Ardis Force Есо тавелосипеду DZ-R Sport з урахуванням зносу, тобто з урахуванням того, що вони знаходилися у експлуатації.

Експертизи були проведені у відповідних установах та уповноваженими на те особами, зокрема, експертами, які мають кваліфікацію судового експерта з правом проведення товарознавчої експертизи за відповідною експертною спеціальністю.

Відповідно до висновків вказаних експертиз, експерти попереджались про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за ст.ст. 384, 385 КК України.

За наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що ці докази отримано під час досудового слідства із дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Те, що об`єкти дослідження не надавалися безпосередньо експертам, не є підставою для визнання висновків товарознавчих експертиз недопустимими доказами.

В свою чергу вартість викраденого майна свідчить про те, що вчинені обвинуваченим крадіжки не були дрібними. Відповідно, у діях обвинуваченого міститься склад інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що суд не міг визнавати допустимими доказами показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині впізнання ними обвинуваченого під час судового розгляду, оскільки судом не було дотримано відповідних норм КПК України, які регулюють порядок проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання, не є слушними, з огляду на таке.

Так, пред`явлення особи для впізнання є слідчою дією, порядок проведення якої регулюється положенням ст. 228 КПК України. Така слідча дія проводиться слідчим або прокурором на стадії досудового розслідування провадження.

Разом з цим, проведення такої слідчої дії під час судового розгляду провадження кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

Натомість, згідно з вимогами ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції, взявши до уваги показання вищезазначених свідків, зокрема в частині того, що ці свідки впізнали обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні як особу, яка вчинила кримінальні правопорушення, діяв у відповідності з вищезазначеними вимогами кримінального процесуального законодавства.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що протокол пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_9 не досліджувався в судовому засіданні, також не є слушним, оскільки спростовується змістом мотивувальної частини вироку.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що його адвокат належним чином не здійснював його захист, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з такого.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2022 року справа №127/4430/18, провадження № 51 1013 км 22, забезпечення права на захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого і виправданого у кримінальному провадженні - одна з найважливіших гарантій захисту прав і свобод людини та громадянина, закріплених ст.59, ст.63 ч. 2, ст.129 ч.3 п.5 Конституції України та міжнародними актами, які є частиною національного законодавства щодо прав людини і основоположних свобод (ст. 11 Загальної декларації прав людини; ст. 14 ч.3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права; ст. 6 ч. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово підкреслював, що сумлінне забезпечення здійснення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції, є обов`язком держави. Адекватний захист обвинуваченого як у суді першої інстанції, так і в суді вищої інстанції має вирішальне значення для справедливості у системі кримінального судочинства.

Відповідно до ст.ст. 59, 63 Конституції України, підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист. Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.2 ст.20 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

Пунктом 3 частини 3 статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право в тому числі на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження, а також на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів на її оплату.

Реалізація права на відмову від захисника та відповідна процедура визначена статтею 54 КПК України, частинами 1 та 3 якої зокрема передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його, проте відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.

Отже, на усіх стадіях кримінального провадження закон забезпечує особу, яка підозрюється, обвинувачується, або засуджена у вчиненні кримінального правопорушення, можливістю мати захисника як з боку обраного ним так і з боку призначеного захисника. Забезпечена така особа і можливістю відмовитися від захисника або замінити його відповідно до вимог процесуального закону.

ЄСПЛ вважає, що хоча ведення захисту по суті є справою обвинуваченого та його адвоката, національні суди не повинні пасивно спостерігати за випадками неефективного юридичного представництва (Санніно проти Італії», «Кускані проти Сполученого Королівства»). Суд відзначає, що держава не може нести відповідальність за кожну помилку адвоката, призначеного з метою надання юридичної допомоги, і що з незалежності правового співтовариства від держави випливає, що здійснення захисту - це в основному питання взаємовідносин між обвинуваченим та його захисником, незалежно від того, чи призначається захисник в межах надання правової допомоги чи оплачується приватним чином. ЄСПЛ вважає, що згідно з ст. 6 ч. 3 п. «с» Європейської конвенції з прав людини втручання компетентних органів вимагається лише в тих випадках, коли факт незабезпечення адвокатом ефективного представництва є очевидним або будь-яким чином переконливо доведений до їх відома («Камасинський проти Австрії, «Лагерблом проти Швеції»).

В цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 таких фактів встановлено не було.

В свою чергу, апеляційний суд не має повноважень оцінювати ефективність стратегії та тактики захисту та вважає за необхідне звернути увагу на те, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав і кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що правова допомога, яка надавалася його захисником, була неефективною, внаслідок чого було порушено його право на захист, не знайшли свого підтвердження за матеріалами кримінального провадження.

Об`єктивних даних про неналежне виконання адвокатом ОСОБА_8 своїх професійних обов`язків адвоката при здійсненні захисту обвинуваченого ОСОБА_6 , що могло б призвести до істотного обмеження прав останнього, передбачених міжнародним та національним законодавством, матеріали кримінального провадження також не містять.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд повно, всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини провадження, надав правильну оцінку всім наданим сторонами доказам.

Висновки суду першої інстанції фактичним обставинам провадження відповідають та ґрунтуються на досліджених судом безпосередньо доказах, які є належними, допустимими та достатніми для прийняття відповідного рішення, в цьому випадку - для ухвалення обвинувального вироку.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчинених кримінальних правопорушень, особи винного. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого не убачає, оскільки доводи, викладені в цій скарзі, правильності висновків суду не спростовують.

Суд перевірив та надав у вироку відповіді на всі доводи сторони захисту, при цьому навів обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23 вересня 2024 року, яким визнано винним ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.2,3 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4