ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8210/24 Номер провадження 11-сс/814/60/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника третьої особи,

щодо майна якої вирішується

питання про арешт адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою з доповненнями адвоката ОСОБА_7 , у інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 14 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2024 року за №0000764, задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_6 , та накладено арешт на вилучені 08 жовтня 2024 року в ході обшуку за місцем проживання бухгалтера ТОВ «НВФ Лідвер» ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 : ноутбук марки «Hp», s/n: 5CG315470C; мобільний телефон «Redmi M2006C3MNG», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , і визначено місцем їх зберігання камеру речових доказів СУ ГУНП у Полтавській області.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення було доведено, що наведене вище майно має значення для забезпечення кримінального провадження за наявності достатніх підстав для висновку про його відповідність критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, врахувавши можливість використання цього майна як доказу у справі, наявність правових підстав для застосування ініційованого стороною обвинувачення заходу забезпечення кримінального провадження, наслідки арешту майна, розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

В апеляційній скарзі з доповненнями адвокат ОСОБА_7 , у інтересах ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 14 жовтня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт зазначеного вище майна. Свої вимоги мотивує тим, що слідчий суддя не врахував те, що: стороною обвинувачення не доведено наявність події розслідуваного кримінального правопорушення, існування обгрунтованої підозри щодо його вчинення такого ступеню тяжкості, що було би підставою для застосування заходу кримінального провадження; вилучене в ході обшуку майно не відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, та в кримінальному провадженні не призначено експертизи щодо його дослідження; 08 жовтня 2024 року під час обшуку власник майна добровільно надав повний доступ до інформації, що міститься у виученому мобільному телефоні (носієві інформації), а саме надав пароль доступу до телефону; на виконання приписів ст.100 КПК України орган досудового розслідування мав можливість і був зобов`язаний провести огляд вилученого майна із залученням спеціалістів та здійснити копіювання виявлених відомостей на окремий носій інформації без застосування заходу забезпечення кримінального провадження; лише після виконання слідчим обов`язку скопіювати на окремий носій інформації відомості, що зберігається на вбудованому носієві пам`яті мобільного терміналу систем зв`язку та інших технічних носіях інформації, такі відомості можуть стати речовим доказом (після оцінки їх належності до предмету доказування); ініційований стороною обвинувачення захід забезпечення кримінального провадження не відповідає критеріям розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, має негативні наслідки для власника майна; обмеження права власника майна не зумовлене досягненням мети досудового розслідування; у провадженні є відсутніми: рішення про визначення групи слідчих і прокурорів, а також заява чи інший процесуальний документ слідчого щодо розгляду поданого ним клопотання за його відсутності та підтримання клопотання, натомість у судове засідання представники сторони обвинувачення не з`явились і клопотання не підтримали; в порушення приписів ч.2 ст.64-2 КПК України з клопотанням про арешт майна звернувся слідчий, у той час як за вказаних обставин таким правом наділений лише прокурор. При цьому, апелянт посилається на те, що слідчий суддя безпідставно: послався в оскаржуваній ухвалі на протокол огляду місця події по вул. Петра Лубенського, 10 у м. Лубни від 05 серпня 2024 року, який є відсутнім у матеріалах справи; розглянув клопотання про арешт майна без повідомлення та участі власника майна, його представника, у зв`язку з чим власник майна не мав можливості надати свої пояснення.

Водночас в апеляційній скарзі з доповненнями викладено позицію про здійснення апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_8 .

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку адвоката на підтримку апеляційної скарги з доповненнями, позицію прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги з доповненнями та, зокрема, підтвердив те, що в ході досудового розслідування вилучений ноутбук направлено на експертизу, оглянуто вилучений мобільний телефон ОСОБА_8 , в якому встановлено наявність відомостей, які мають значення для кримінального провадження, зазначені вище ноутбук і телефон є необхідними для проведення експертних досліджень, вивчила матеріали судового провадження і досудового розслідування в нарадчій кіманті, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга з доповненнями не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень.

Заходами ж процесуального примусу, пов`язаними із обмеженням особистих або майнових прав особи, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, до яких, зокрема, віднесено арешт майна (абз.1 п.7 ч.2 ст.131 КПК України).

За змістом приписів ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 3 ст.170 КПК України передбачено, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

На підставі ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні ; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ГУНП у Полтавській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2024 року за №0000764, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, а саме за фактом здійснення керівництвом ТОВ "НВФ "Лідвер" по вул. Петра Лубенського, 10 у м. Лубни Полтавської обл. в умовах воєнного стану привласнення газу в ході здійснення роздрібної торгівлі на АЗГС (а.с.п.3).

У ході досудового розслідування за результатами виконання доручень установлено, що на території Лубенського р-ну Полтавської обл. функціонують АЗГС, які здійснюють незаконну реалізацію вуглеводнів. На АЗГС, яка розташована за адресою: вул. Петра Лубенського, 10 в м. Лубни Полтавської обл. на земельній ділянці: :03:083:0111, і перебуває в оренді ТОВ «НВФ «Лідвер», здійснюється реалізація скрапленого газу, що одержується шляхом врізки в газопровід загального користування. У подальшому викрадені вуглеводні за допомогою спеціальної техніки переміщуються до місць реалізації, в тому числі до АЗГС у м. Пирятин на земельній ділянці: :00:046:0016, яку також орендує ТОВ «НВФ «Лідвер». Реалізація скрапленого газу (метан) на АЗГС по вул. Петра Лубенського, 10 у м. Лубни Полтавської обл. відбувається із сідлового тягача «Renault Premium», н.з. НОМЕР_3 , із напівпричепом «Sommer 22-S», н.з. НОМЕР_4 , і напівпричепу «ГБК 9385», н.з. НОМЕР_5 , із закріпленими на них ємностями для газу. При цьому, заправка ємностей вказаного газовозу проводиться скрапленим газом (метан) безпосередньо на зазначеній вище АЗГС, де він отримується шляхом переробки природного газу, який постачається НАК «Нафтогаз України» через газорозподільні мережі для потреб споживачів АТ «Лубнигаз», що підтверджується даними матеріалів Лубенського РВ УСБ України в Полтавській області від 06 серпня 2024 року та УСБ України в Полтавській області 24 вересня 2024 року (т.1 м.к.п.).

Так, 05 серпня 2024 року в ході огляду місця події за адресою: вул. Петра Лубенського, 10 м. Лубни Полтавської обл. на земельній ділянці: :03:083:0111, було виявлено: сідловий тягач «RENAULT PREMIUM», н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_6 , 2 напівпричепи «SOMMER 22-S», н.з. НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_7 , та «ГБК 9385», н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_8 , із закріпленими на них ємностями зі зрідженим газом, 2 компресори для перекачування газу, установку для охолодження газу, газові мережі між обладнанням із 2 колонками для реалізації пального (газу). Вказані вище об`єкти у зв`язку з високим тиском газу в газовій мережі неможливо було демонтувати та вилучити з цього місця, а тому вони були передані представнику ТОВ «НВФ «Лідвер» під зберігальну розписку. Також зафіксовано наявність за приміщенням газової труби, яка простягається від землі до компресорів для перекачування та охолодження газу, без відповідних засобів обліку (лічильників), що зафіксовано в протоколі огляду місця події від 05 серпня 2024 року з детальною фототаблицею (т.1 а.к.п.9-27).

За змістом же протоколів за результатами проведення НСРД у вигляді спостереження за місцем у публічно доступному місці від 12 вересня 2024 року, протоколу допиту свідка, залученого до проведення НСРД від 27 вересня 2024 року, й фіскального чека зафіксовано подальше використання ТОВ "НВФ "Лідвер" наведених вище транспортних засобів та здійснення за допомогою них реалізації газу в серпні 2024 року після проведення огляду місця події від 05 серпня 2024 року (т.1 м.к.п.).

При цьому, як убачається з протоколу огляду місця події від 20 листопада 2024 року з доданим до нього технічним носієм інформації, в ході здійснення повторного огляду місця події за названою вище адресою зафіксовано, що виявлена в ході первинного огляду газова труба була видозмінена та вона має менші розмірні характеристики й відповідно іншу пропускну спроможність, від тих, які були встановлені під час першого огляду місця події (т.3 м.к.п.).

Це узгоджується з протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_10 «Apple», ІМЕІ 1: НОМЕР_9 , ІМЕІ 2: НОМЕР_10 , у якому зафіксовано листування щодо демонтажу та зміни обладнання на АЗС після проведення первинного огляду місця події, що мав місце 05 серпня 2024 року, й показаннями свідка ОСОБА_11 (начальника лінійно-експлуатаційної служби управління магістральних газопроводів, який залучався як спеціаліст у ході згаданого вище огляду місця події від 20 листопада 2024 року) про те, що стиснений природний газ на компресорному устаткуванні до тиску 196-245 кгс-см2 (200-250 бар) може використовуватись як паливо у двигунах внутрішнього згорання, а в побутових мережах природний газ не повинен перевищувати 0, 03 кгс-см2. Для використання як палива його необхідно стиснути та обладнання, виявлене в ході проведеного 20 листопада 2024 року огляду місця події на території АЗГС по вул. Петра Лубенського, 10 м. Лубни Полтавської обл., придатне для стиснення газу. Під час здійснення земляних робіт у ході огляду події на цій території виявлено перехід труби з більшого діаметру до меншого. Заведення ж на територію АЗГС труби великого діаметру для одного котла опалювання є нетиповим. Підключення трубою як на АЗГС більш притаманне для промислових цілей. З фототаблиці до протоколу огляду місця події вул. Петра Лубенського, 10 м. Лубни Полтавської обл. від 05 серпня 2024 року вбачається, що робочий тиск для заправної станції становив 250 бар (фотознімок №17). Також на фотознімку №25 до протоколу огляду від 05 серпня 2024 року наявна конструкція, зовні схожа на сепаратор, який слугує для осушення та очистки газу, але на момент огляду від 20 листопада 2024 року він був відсутній. Обладнання на зазначеній вище АЗГС могло слугувати для відбору газу з побутових мереж, подальшого його стиснення та використання як автомобільного палива у двигунах внутрішнього згорання, що підтверджується відповідним протоколом допиту від 07 січня 2025 року.

За даними матеріалів УСБ України в Полтавській області від 09, 18 серпня, 24 вересня 2024 року було встановлено коло осіб, задіяних у протиправній схемі привласнення газу державної форми власності, зокрема, те, що організатором вказаної схеми є ОСОБА_10 , який фактично контролює ТОВ «НВФ «Лідвер» і мережу АЗГС, у тому числі за адресою: вул. Петра Лубенського, 10 м. Лубни Полтавської обл., розробив схему привласнення газу - метану, залучив до цієї діяльності інших установлених слідством осіб. ОСОБА_8 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є виконавцем і займається веденням бухгалтерського та податкового обліків, зокрема, ТОВ «НВФ «Лідвер» (т.1 м.к.п.).

Затим у ході проведеного 08 жовтня 2024 року санкціонованого обшуку (на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 03 жовтня 2024 року) в будинку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено в ОСОБА_8 в її присутності: ноутбук марки «Hp», s/n: 5CG315470C; мобільний телефон «Redmi M2006C3MNG», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 (а.с.п.4-10). Водночас відповідно до протоколу огляду вказаного вище вилученого мобільного телефону ОСОБА_8 від 27 грудня 2024 року в ньому зафіксовано систематичне листування в групі «старшиє заправок» щодо звітності з продажу газу на АЗС у м. Лубни Полтавської обл.

09 жовтня 2024 року слідчим визнано речовими доказами зазначені вище матеріальні об`єкти (мобільний телефон і ноутбук) з огляду на їх відповідність критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, про що прийнято постанову (а.с.п.11).

Тих істотних порушень вимог КПК України, які би на цій стадії провадження підтверджували помилковість чи незаконність визнання вилученого в ході обшуку майна речовими доказами, ініціювання питання про їх арешт, перевіркою матеріалів справи не встановлено.

За змістом оскаржуваної ухвали слідчий суддя задовольнив клопотання органу досудового розслідування про арешт майна. Вивчивши клопотання слідчого та дослідивши додані до нього матеріали, слідчий суддя встановив, що воно містить відповідне обґрунтування підстав і мети накладення арешту на виявлене в ході обшуку майно, виходив з того, що застосування цього засобу забезпечення кримінального провадження необхідне з метою збереження речових доказів.

Аналізуючи наведені вище обставини, колегія суддів уважає, що слідчий суддя правильно встановив наявність достатніх підстав уважати, що вилучені 08 жовтня 2024 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 : ноутбук марки «Hp», s/n: 5CG315470C; мобільний телефон «Redmi M2006C3MNG», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , відповідають критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, та обґрунтовано на цій стадії кримінального провадження визнані речовими доказами з огляду на наявність у них відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також збереження на собі слідів кримінального правопорушення.

Колегія суддів наголошує, що в ході вирішення питання про арешт майна слід ураховувати стадію кримінального провадження. На стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів кримінально-протиправного діяння.

Системний аналіз норм КПК України та практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що КПК України оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання): стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. Вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (ст.ст.157, 163, ч.5 ст.234, 260 КПК України та інші), так і слідчими, прокурорами (ст.ст.134, 271, 276 КПК України та інші).

Таким чином, арешт майна на підставі п.1 ч.2 ст.170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу в кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Наведеного вище стандарту стороною обвинувачення дотримано й колегія суддів погоджується з висновком органу досудового розслідування про існування на цій стадії провадження обґрунтованої підозри щодо вчинення розслідуваного кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що утворює підставу для застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження.

Окрім того, до завдань слідчого судді/суду на цьому етапі провадження не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного вище кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані слідчому судді/суду матеріали є достатніми для застосування в рамках кримінального провадження заходів його забезпечення, та не має права вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду по суті, а саме питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Арешт майна ж із підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.170 КПК України, являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту поряд із забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна, й на відміну від останніх підстав не вимагає обов`язкового оголошення підозри в кримінальному провадженні, не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Значення має те, що речові докази є незамінними, оскільки створюються самою подією й обстановкою вчиненого кримінального правопорушення, а тому їх втрата або суттєве пошкодження призводить до неможливості відтворення речового доказу, адже неможливим є повернення в минуле, коли він формувався.

Зважаючи на викладене вище, вид речових доказів, у зв`язку із обставинами розслідуваного провадження та наявністю визначених у абз.2 ч.1 ст.170 КПК України ризиків відчуження, приховування і знищення названих вище матеріальних об`єктів, які мають бути збережені без зміни попереднього стану, то їх зберігання на цій стадії провадження не у визначений слідчим суддею спосіб (у розпорядженні сторони обвинувачення, тобто шляхом позблавлення права на відчуження, розпорядження і використання майна) не гарантуватиме в повній мірі збереження доказових властивостей і достовірність даних, що вони містять. Ненакладення таким чином арешту на вилучене майно може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню в частині необхідності проведення з ним ряду слідчих, процесуальних дій, подальших експертних досліджень (зокрема, комп`ютерних, технічних експертиз) для виконання органом досудового розслідування завдань, передбачених ст.2 КПК України, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню в розслідуваній справі. Тому доводи апелянта про повернення на цій стадії провадження вилучених у ході обшуку матеріальних об`єктів є необґрунтованими й передчасними. Окрім того, оскільки на вилучені мобільний телефон і ноутбук арешт накладається з підстав їх відповідності критеріям, визначеним у ст.98 КК України (в тому числі, за критерієм збереження на собі слідів кримінального правопорушення), та у зв`язку з необхідністю проведення з ними експертиз, то порушення вимог ч.2 ст.168, ч.3 ст.170 КПК України є відсутніми, що спростовує доводи представника й у цій частині.

Колегія суддів ураховує наслідки арешту майна для його власника, володільця і водночас те, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або повним позбавленням таких прав. Разом з тим, із огляду на те, що такий захід є тимчасовим, наведені вище обмеження є розумними і співмірними, зважаючи на завдання кримінального провадження. А, отже, в цьому конкретному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи з метою виконання завдань кримінального провадження, а ініційований стороною обвинувачення захід забезпечення кримінального провадження є виправданим і необхідним.

Аргументи апелянта про те, що в порушення вимог КПК України з клопотанням про арешт майна третьої особи звернувся слідчий, а не прокурор, колегія суддів уважає безпідставними.

Так, у силу ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. Тобто зазначена вище норма містить чіткий перелік суб`єктів, які мають право подати до слідчого судді клопотання про накладення арешту на майно, та нею прямо передбачено, що слідчий, за наявності погодження прокурора, наділений таким правом і відповідно за означених умов є належною процесуальною особою для звернення із клопотанням про арешт майна.

У той же час, ст.64-2 КПК України є нормою-дефінцією, яка визначає лише права та обов`язки третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, та її завданням не є встановлення диференційованого порядку звернення з клопотанням про накладення арешту на майно в порівнянні з приписами названої вище ч.1 ст.171 КПК України.

У цьому провадженні з клопотанням про арешт майна звернувся слідчий СУ ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_6 , через це клопотання про накладення арешту на майно подано з дотриманням вимог ч.1 ст.171 КПК України, складене й погоджене уповноваженими особами (а.с.п.1-2).

Доводи апеляційної скарги з доповненнями, в яких ставиться під сумнів повноважність слідчого ОСОБА_9 , прокурора ОСОБА_6 в ході ініціювання ними питання про накладення арешту, не знайшли свого підтвердження та спростовуються змістом постанови заступника начальника ГУ начальника СУ ГУНП у Полтавській області від 06 серпня 2024 року про призначення слідчого ОСОБА_9 старшим групи слідчих у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2024 року за №0000764, та постанови заступника керівника Полтавської обласної прокуратури від 06 серпня 2024 року, на підставі якої прокурора ОСОБА_6 призначено старшим групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні (т.1 а.к.п.).

Помилкове ж зазначення слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі про те, що слідчий подав заяву, в якій просив здійснювати розгляд клопотання про арешт майна за його відсутності та просив задовольнити клопотання, не є тим істотним порушенням вимог КПК України, не впливає на права та інтереси власника, володільця майна і не спростовує правильність висновків слідчого судді з урахуванням також того факту, що сторона обвинувачення не заявляла про порушення її прав унаслідок наявності цієї вказівки в ухвалі слідчого судді. Усупереч твердженням апелянта, перевіркою матеріалів провадження не встановлено жодних даних про висловлення стороною обвинувачення позиції про непідтримання поданого нею клопотання, відмови від нього чи неактуальності ініційованого нею ж заходу забезпечення кримінального провадження. Навпаки, в судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор із посиланням на відповідні матеріали кримінального провадження з метою спростування доводів апеляційної скарги просив залишити ухвалу слідчого судді без зміни. При цьому, в прохальній частині клопотанні слідчого чітко викладено вимогу про накладення арешту на перераховане в клопотанні майно.

Що стосується тверджень апелянта про здійснення слідчим суддею розгляду клопотання без повідомлення та участі ОСОБА_8 , її представника, то вона та її представники мали можливість викласти, в тому числі в апеляційній скарзі з доповненнями доводи щодо відсутності підстав для накладення арешту на майно та необхідності відмови в задоволенні клопотання слідчого, навести свої пояснення по справі та ними й було реалізовано надані КПК України права учасника провадження в ході провадження в суді апеляційної інстанції в спосіб, у який вони вважали за необхідне, в тому числі з наведенням адвокатом тверджень на підтримку апеляційної скарги з доповненнями в судовому засіданні апеляційної інстанції. Колегія суддів також ураховує, що доводи в цій частині не спростовують факт доведеності стороною обвинувачення наявності підстав і необхідності вжиття ініційованого заходу у вигляді арешту майна за результатами розгляду провадження, не є підставою для відмови в задоволенні клопотання слідчого, а тому в контексті наведеного вище не є належними та виправданими, отже й достатніми, зазначені апелянтом обставини для скасування оскаржуваної ухвали. Таким чином, у будь-якому випадку унеможливлено досягнення того правового результату, про який порушується питання представником власника майна - відмови в задоволенні клопотання про арешт майна. Разом з цим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «resjudicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким сторона не повинна домагатися перегляду рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі з доповненнями доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційна скарга з доповненнями не підлягає задоволенню.

Водночас слід зазначити, що судове рішення слідчого судді про арешт майна не перешкоджає його власнику, володільцю чи представнику власника, володільця майна звернутись до слідчого судді, суду з клопотанням за правилами ст.174 КПК України, згідно з якими арешт майна може бути скасовано повністю чи частково за клопотанням власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями адвоката ОСОБА_7 , у інтересах ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 14 жовтня 2024 року про арешт майна без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4