Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/8303/24
У Х В А Л А

09.12.2024 року м.Виноградів

Слідчий суддя Виноградівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Виноградів клопотання слідчого СВ відділення поліції №1 Берегівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 погодженого з прокурором Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за за № 0000753 від 06.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Слідчий за погодженням з прокурором, звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.

Клопотання мотивне тим, що 06.12.2024 року близько 05:30 год. на напрямку 118 прикордонного знаку на відстані 6000 м. до державного кордону України між АДРЕСА_1 , прикордонним нарядом "група реагування" було затримано 3-х громадян: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешк. АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешк. АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешк. АДРЕСА_4 , які подолали газову трубу розташовану над річкою Тиса, з метою оминути прикордонні пости на виїздах до прирдонної смуги, та мали намір продовжити рух до державного кордону з метою незаконного перетину пересічною місцевістю, однак були затримані прикордонним нарядом. З пояснень затриманих громадян стало відомо, що вони прибули в прикордоння з метою подальшого незаконного перетину державного кордону України за сприянням у незаконному перетині державного кордону України, шляхом надання порад та вказівок гр. України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та інших невстановлених наразі осіб, яким затримані громадяни надали за сприяння в незаконному перетині державного кордону грошові кошти в загальній сумі 5500 доларів США.

06.12.2024 під час проведення огляду місця події, а саме частини адміністративного приміщення відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_6 », що за адресою АДРЕСА_5 , де в службовому кабінеті № 6 перебували наступні особи:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешк. АДРЕСА_4 в якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Iphone 13 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_1 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешк. АДРЕСА_3 в якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Iphone 14 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 та мобільний телефон марки «Sigma mobile IP-68».

07.12.2024 слідчим СВ ВП № 1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 винесено постанову про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів, а саме: мобільного телефону марки «Iphone 13 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_1 , мобільного телефону марки ««Iphone 14 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 та мобільного телефону марки «Sigma mobile IP-68».

Під час розслідування кримінального провадження, виникла необхідність у накладенні арешту на майно мобільний телефон марки «Iphone 13 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_1 , мобільний телефон марки ««Iphone 14 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 та мобільний телефон марки «Sigma mobile IP-68», для подальшого проведення експертиз.

Метою накладення арешту вказує збереження речових доказів, з метою унеможливити розпоряджатися вищевказаним майном, щоб запобігти його зникненню, втраті або пошкодженню.

Підставою для накладення арешту вказує те, що вилучені речі відповідно до ст.98 КПК України визнані речовими доказами згідно постанови слідчого, а тому виникла необхідність у кримінальному провадженні вжити заходи щодо збереження речових доказів у вигляді арешту вказаного майна.

Слідчий в судове засідання не з`явився. До суду подав заяву в якій просив розгляд клопотання про накладення арешту на майно розглядати без його участі.

Власник майна в судове засідання не викликався.

Перевіривши матеріали клопотання та матеріали досудового розслідування, слідчий суддя приходить до наступного.

Згідно з абз.2-4 ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду. Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. У разі необхідності слідчий чи прокурор виготовляє за допомогою технічних, програмно-технічних засобів, апаратно-програмних комплексів копії інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, електронних комунікаційних системах, інформаційно-комунікаційних системах, комп`ютерних системах, їх невід`ємних частинах. Копіювання такої інформації здійснюється із залученням спеціаліста.

Вирішуючи питання щодо накладення арешту на тимчасово вилучені мобільні телефони, слідчий суддя виходить з наступного.

Матеріалами провадження стверджується, що 06.12.2024 під час проведення огляду місця події, а саме частини адміністративного приміщення відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_6 », що за адресою АДРЕСА_5 , де в службовому кабінеті № 6 перебували наступні особи:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешк. АДРЕСА_4 в якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Iphone 13 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_1 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешк. АДРЕСА_3 в якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Iphone 14 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 та мобільний телефон марки «Sigma mobile IP-68».

07.12.2024 слідчим СВ ВП № 1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 винесено постанову про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів, а саме: мобільного телефону марки «Iphone 13 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_1 , мобільного телефону марки ««Iphone 14 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 та мобільного телефону марки «Sigma mobile IP-68».

Визнаючи вилучені речі речовими доказами, слідчий лише перелічив вилучене майно та констатував, що воно має значення речових доказів, проте в постанові не зазначено жодного з критеріїв, передбачених ст. 98 КПК України, за якими конкретне вилучене майно можна віднести до речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Згідно із протоколом огляду місця події від 06.12.2024 під час проведення цієї слідчої (розшукової) дії виявлено мобільні телефони марки «Iphone 13 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_1 , мобільного телефону марки ««Iphone 14 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 та мобільного телефону марки «Sigma mobile IP-68», у зв`язку з чим їх було вилучено з метою проведення експертного дослідження.

Встановлено, що під час здійснення цієї слідчої дії не було залучено спеціаліста, який би зміг скопіювати наявну на пристроях інформацію без вилучення таких у власників. Тобто відсутні докази, що доступ до вказаних пристроїв обмежувався та був пов`язаний із подоланням системи логічного захисту.

Відтак, немає підстав вважати, що вилучення мобільних телефонів відбулося з дотриманням приписів ст.168 КПК України.

Відповідно до положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину…Завданням арешту майна є запобігання можливості приховування, знищення, використання, перетворення, пресування та відчуження майна. З метою забезпечення схоронності речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При тому, ст. 98 КПК України визначає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Згідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Пунктом 1 ч.2 ст.170 КПК України стверджується, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з п.1, 2, 5, 6 ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Із аналізу вищевказаних процесуальних норм слідує, що при накладенні арешту на майно особи слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження причетності особи до кримінального правопорушення, а також наявності правової підстави для такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

З матеріалів клопотання вбачається що в провадженні СВ відділення поліції №1 Берегівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000753 від 06.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

При цьому, за версією слідства, до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України можуть бути причетні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Проте, матеріали провадження не містять відомостей та доказів, щодо причетності ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 , до обставин, що встановлюються під час досудового розслідування у кримінальному № 0000753 від 06.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме, що така причетність є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема накладення арешту на майно. Як наслідок відсутні підстави вважати, що інформація, наявна на вилучених у них пристроях, відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, тобто, що вони є речовими доказами.

Так, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен враховувати: (1) правову підставу для арешту майна; (2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); (3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3 та 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); (3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); (4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); (5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; (6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В клопотанні слідчого не зазначено, яке відношення має інформація, що міститься на вилучених пристроях, до обставин досудового розслідування. Наявність листування та обмін повідомленнями, які містяться на мобільних пристроях, зафіксовані органом досудового розслідування шляхом їх безпосереднього огляду, а тому факт наявності таких листувань не виправдовує арешт мобільного телефону і позбавлення власності.

Будь-яких доказів або обґрунтованих доводів щодо приховування, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження вилученого майна ініціатором клопотання не надано та не наведено, тоді як відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи.

Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

Зважаючи на те, що слідчим не доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, також враховуючи доводи, викладені у запереченні на клопотання, керуючись принципами диспозитивності та змагальності сторін, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволені клопотання про арешт слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309, 369-376 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на тимчасово вилучене майно в рамках кримінального провадження № 0000753 від 06.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме: мобільного телефону марки «Iphone 13 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 ; мобільного телефону марки ««Iphone 14 Pro Max», ІМЕІ: НОМЕР_2 з карткою оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 та мобільного телефону марки «Sigma mobile IP-68», який належить ОСОБА_6 , які вилучено 06.12.2024 під час огляду місця події, а саме частини адміністративного приміщення відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_6 », що за адресою АДРЕСА_5 та які зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів ВП № 1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області, що за адресою м. Виноградів, вул. Миру, 57. відмовити.

На ухвалу слідчого судді відповідно до п.2 ч.1, п.3 ч.2 ст.395 КПК України може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, в порядку передбаченому ст.382 КПК України, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1