Номер провадження 11-кп/816/390/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

29 січня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/18340/23 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.06.2024, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ст. 395 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить змінити вирок суду в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, пом`якшивши ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 69 КК і застосувавши положення ст. 75 КК, оскільки не враховано, що ОСОБА_10 активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, визнав свою вину і щиро покаявся, сприяв слідству у розкритті злочинів, в більшій частині епізодів відшкодував збитки, завдані протиправною діяльністю, тяжких наслідків від дій ОСОБА_10 не настало, жоден потерпілий не мав до обвинуваченого претензій і позовів не заявляв, ОСОБА_10 перебуває на обліку у лікаря інфекціоніста і потребує постійного медичного спостереження та лікування, він має сталі соціальні зв`язки, постійне місце мешкання, хвору маті;

- обвинувачений ОСОБА_13 просить змінити вирок в частині призначеного покарання, застосувавши до нього положення ст. 69, 75 КК і визначивши покарання, не пов`язане з позбавленням волі, оскільки він вину свою визнавав, щиро покаявся, сприяв слідству, добровільно видав потерпілим їх речі, на вчинення кримінальних правопорушень його спонукало тяжке матеріальне становище, хворіє на тяжку хворобу та має хвору матір, потерпілі претензій до нього не мають, бажає працювати та вести гідний спосіб життя, згоден піти в ЗСУ.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.06.2024 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ст. 395 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком на 5 років; за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком на 5 років і один місяць; за ст. 395 КК у виді обмеження волі строком на один рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави витрати, пов`язані із залучення експертів в розмірі 5975 грн.

Згідно вироку суду, 23.06.2023 приблизно о 23.50 ОСОБА_10 у сквері ім. Сумської Тероборони в м. Суми, пр. М. Лушпи, 24, повторно, в умовах воєнного стану, таємно викрав барсетку чорного кольору, яка належала ОСОБА_14 , в якій знаходився мобільний телефон SAMSUNG A03S, завдавши матеріальної шкоди потерпілому на загальну суму 3804 грн. Маючи при собі викрадену барсетку, ОСОБА_10 виявив у ній банківську картку АТ КБ «ПриватБанк», емітованої на ім`я потерпілого. З телефону потерпілого ОСОБА_10 набрав номер НОМЕР_1 та отримав смс-повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк» з паролем від вказаної банківської картки, з якої в м. Суми, вул. Г. Крут, 26 23.06.2023 та о 00.38 24.06.2023 здійснив зняття грошових коштів в сумі 500 грн.

Продовжуючи діяти з єдиним злочинним умислом, спрямованим на таємне викрадення грошових коштів з карти АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_10 попрямував до банкомату, який розташований в м. Суми, пр. М. Лушпи, 41 та 24.06.2023 о 00.47 здійснив зняття грошових коштів в сумі 2400 грн; о 01.19 в сумі 8000 грн.

29.06.2023 приблизно о 12.55 ОСОБА_10 в приміщенні магазину «МаркетОпт» в м. Суми, вул. 1-ша Набережна річки Стрілки, 9А, повторно, в умовах воєнного стану, таємно викрав шоколад Мілка у кількості 2 шт, шоколад Рошен Lacmi молочний у кількості 1 шт, шоколад Рошен Lacmi молочний з арахісом у кількості 1 шт., вермут Marintal білий Персик 0,5 л у кількості 1 пляшка, ковбасу «Глобино Українська» ваг. 0,460 кг, хліб Тостовий Балтійський 400 г, Кохнівський хліб у кількості 1 шт, завдавши шкоди ПП «Фудзмарт» на суму становить 522,44 грн.

21.07.2023 приблизно о 12.20 ОСОБА_10 , знаходячись у приміщенні магазину «Аврора» в м. Суми, вул. Іллінська, 49А, повторно, в умовах воєнного стану, намагався таємно викрасти круги відрізні для металу Sprut-A у кількості 33 шт вартістю 630 грн, які поклав до різних частин свого верхнього одягу, але пройшовши касову зону, свої умисні дії завершити не зміг, з причин, що не залежали від його волі, оскільки біля виходу був зупинений працівниками магазину.

24.08.2023 приблизно о 09.00 ОСОБА_10 , перебуваючи в АДРЕСА_2 , повторно, в умовах воєнного стану, таємно викрав мобільний телефон Samsung A10s, чим спричинив потерпілому ОСОБА_15 шкоду на суму 2443 грн.

23.09.2023 приблизно о 13.50 ОСОБА_10 у сквері ім. Сумської Тероборони в м. Суми, пр. М. Лушпи, 24, повторно, в умовах воєнного стану, таємно викрав з карману шортів ОСОБА_16 мобільний телефон Россо F4, чим спричинив потерпілому шкоду в сумі 10900 грн.

24.09.2023 приблизно о 13.33 ОСОБА_10 , перебуваючи у приміщенні аптеки «Подорожник» в м. Суми, вул. Іллінська, 2, повторно, в умовах воєнного стану, таємно викрав зі столу касової зони мобільний телефон Redmi Note IOS, завдавши матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_17 на суму 4217 грн.

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.04.2023 (справа № 592/4958/23 ОСОБА_10 був встановлений адміністративний нагляд строком 1 рік з обмеженнями: зобов`язати з`являтися в період нагляду 1, 4 суботи кожного місяця з 09.00 до 12.00 на реєстраційну відмітку до Сумського РУП за адресою: м. Суми, вул. Магістратська, 21; заборонити вихід з квартири або власного домоволодіння після 21.00 до 05.00 наступної доби без письмового дозволу керівництва поліції; заборонити виїзд за межі населеного пункту місця проживання на постійне або тимчасове проживання без письмового дозволу керівництва поліції; заборонити знаходитись в ресторанах, барах, кафе, магазинах та в інших громадських місцях, де алкогольні напої реалізуються на розлив.

26.10.2023 ОСОБА_10 , будучи ознайомленим із обов`язками, з метою ухилення від встановленого йому адміністративного нагляду самовільно, без дозволу Сумського РУП, виїхав за межі населеного пункту місця проживання до м. Коростень Житомирської області, не попередивши про зміну свого місця проживання. При цьому з метою ухилення від адміністративного нагляду ОСОБА_10 25.10.2023, 02.11.2023, 03.11.2023 був відсутній за місцем мешкання в АДРЕСА_3 , і до Сумського РУП ГУНП в Сумській області у вказаний час не з`явився, а також не з`явився на реєстрації в поліцію 27.05.2023, 03.06.2023, 24.06.2023, 01.07.2023, 22.07.2023, 05.08.2023, 26.08.2023, 02.09.2023, 23.09.2023, 07.10.2023, 28.10.2023 і 04.11.2023.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які просили вирок суду змінити, закривши кримінальне провадження за епізодами крадіжок від 29.06.2023, 21.07.2023 і 24.08.2023 через втрату чинності законом, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка вважала вирок суду законним в частині призначеного покарання, однак також вважала за необхідне скасувати судове рішення в частині визнання ОСОБА_10 винним за ч. 4 ст. 185 КК за вказаними захисником епізодами крадіжок, закривши в цій частині кримінальне провадження через декриміналізацію, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі. При цьому Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ч. 2 ст. 1 КК), а підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК (ч. 1 ст. 2 КК).

Кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності (ч. 2, 3 ст. 4 КК).

Відповідно ч. 1 ст. 3 КК, законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права, а згідно ч. 1, 3 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

09.08.2024 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX ПК, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01.01.2023 2684 грн, тоді як вартість викраденого обвинуваченим ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 185 КК, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК у 2023 році майна за різними епізодами становила 522 грн, 630 грн та 2443 грн, що станом на день апеляційного розгляду кримінального провадження судом може бути лише підставою адміністративної відповідальності.

Положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК встановлено, що кримінальне провадження закривається, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду в цій частині, а кримінальне провадження в цій частині закрити.

Що стосується доводів сторони захисту про суворість призначеного ОСОБА_10 покарання і необхідності застосування до нього положень ст. 69 і 75 КК, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки вони не гуртуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність та приписах кримінального процесуального закону.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, який за місцем мешкання характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, має постійне місце проживання, офіційно не працює, має багато хронічних захворювань, обставини, які пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі строком, яке, на думку колегії суддів, відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами вчиненого та особою обвинуваченого, що розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненим правопорушенням, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Тобто, законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційних скаргах обвинуваченим та його захисником.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині визнання ОСОБА_10 винуватим за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 та ч. 4 ст. 185 КК за епізодами від 29.06.2023, 21.07.2023, 24.08.2023 необхідно скасувати, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 5 КК, п. 4-1 ч. 1 ст. 284, 417 КПК через втрату чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, і вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 4 ст. 185 та ст. 395 КК до призначеного судом першої інстанції покарання, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.06.2024 відносно ОСОБА_18 скасувати в частині визнання винуватими за ч. 4 ст. 185 КК України за епізодами крадіжок від 29.06.2023, 21.07.2023, 24.08.2023, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 5 КК України, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

ОСОБА_18 вважати засудженим за ч. 4 ст. 185 (два епізоди від 23.06.2023 та епізоди від 23.09.2023, 24.09.2023) та за ст. 395 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;

- за ст. 395 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначити остаточне покарання ОСОБА_10 , шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими - в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4