Провадження № 1-кп/204/310/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань кримінальне провадження № 0000655, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.09.2022, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровська, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, офіційно не працевлаштованого, розлученого, утриманців не маючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана справа.

У судовому засіданні прокурор подала суду клопотання про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання прокурора обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які обумовлені тим, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі у вигляді понад 5 років, та з урахуванням тих обставин, що ОСОБА_5 офіційно не працевлаштований є підстави вважати, що він, усвідомлюючи невідворотність покарання з метою уникнення від відповідальності може переховуватися від органу досудового розслідування та суду. Враховуючи те, що на території України введено воєнний стан, є достатньо підстав вважати, що обвинувачений може покинути територію Дніпропетровщини та України. Обвинуваченим може чинитися незаконний вплив на свідків у кримінальному провадженні, оскільки йому відомі їх анкетні дані та місця мешкання, водночас ці особи не допитані в залі суду. Застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого ніж тримання під вартою запобіжного заходу не зможе запобігти зазначеним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

У судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечував, у судовому засіданні подав клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який. Посилаючись на норми Конституції України, КПК України, рішення Конституційного Суду, Загальну декларацію з прав людини, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, Європейську конвенцію з прав людини, практику Європейського суд з прав людини, зазначив, що у своєму клопотанні про продовження запобіжного заходу прокурор покликається на існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, але у матеріалах справи зафіксовано факт того, що він сам викликав правоохоронні органи і не залишав місце події до їх прибуття, хоча мав можливість це зробити, що вказує на те, що ОСОБА_5 не мав наміру переховуватися від органів слідства; не чинив опору працівникам поліції, які прибули на місце за його викликом; співпрацював і надавав покази, які в кримінальному провадженні на даний час використовуються, як доказ до його причетності до загибелі дружини. Також, він як особа, яка не вчиняла будь-якого злочину, не має намірів переховуватися від органів правопорядку, оскільки протилежне могло бути розтлумачене, як визнання своєї провини. Що стосується посилання на існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то усі свідки в даному кримінальному провадженні є діючими працівниками правоохоронних органів та допитані в судовому засіданні. Таким чином, ризик впливу на свідків має декларативний характер та не підтверджується жодними доказами. Також, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 просив суд врахувати, що він має постійне місце реєстрації і проживання, яке є його приватною власністю, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, є особою яка не вчиняла інкримінованого злочину, що буде ним доведено у судовому засіданні. Також ОСОБА_5 не був присутній на похованні своєї дружини, у зв`язку з чим є необхідність зробити благоустрій місця поховання та віддати шану загиблій, також існує необхідність проведення необхідних нотаріальних дій. ОСОБА_5 має намір влаштуватися на роботу. Ураховуючи наведені обставини, недоведеність усіх ризиків, які стали підставою для застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинувачений вважав невиправдане в подальшому застосування до нього вказаного запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечувала, оскільки всі свідки у кримінальному провадженні допитані, докази досліджені, просила суд змінити обраний обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Вивчивши клопотання прокурора, клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 , думку захисника обвинуваченого, суд доходить наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

За положеннями ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим частиною першою цієї статті.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому раніше застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування». А у рішеннях у справах «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, «Ілійков проти Болгарії», «Тейс проти Румунії» ЄСПЛ неодноразово зазначав, що тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна розглядати як обставину, що може спонукати його до втечі.

У даній справі, суд виходить з того, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто проти життя та здоров`я особи, а відтак одного з найбільш суспільно небезпечних кримінальних правопорушень, у результаті вчинення якого настала смерть людини. Дане кримінальне правопорушення у відповідності до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за вчинення якого у разі визнання ОСОБА_5 винуватим, останньому загрожує покарання у виді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років. Тому, розуміючи наслідки судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_5 може переховуватися від суду з метою ухилення від можливого покарання у виді позбавлення волі.

Надаючи оцінку ризику переховування, судом враховується, що ОСОБА_5 постійного місця роботи не має. Наявність ж у обвинуваченого постійного місця проживання та реєстрації не є таким, що суттєво зменшує ризик переховування особи у співставленні з суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому.

Також, необхідно зазначити, що згідно з п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом судового розгляду, у тому числі з огляду на те, що ОСОБА_5 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення ним інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного.

При цьому, суд акцентує увагу, що на даному етапі судового розгляду питання щодо невинуватості або винуватості ОСОБА_5 не вирішується, оцінюючи наявність обґрунтованої підозри, суд не робить жодних попередніх висновків про винуватість ОСОБА_5 , а виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим інкримінованих кримінальних правопорушень.Таким чином, доводи обвинуваченого, як на одну з підстав для зміни запобіжного заходу, про те, що він не вчиняв інкримінований злочин судом не приймаються.

Щодо ризику впливу на свідків, суд вважає доведеним існування вказаного ризику, при цьому, суд зазначає, що хоча на даній стадії судового розгляду потерпіла та свідки допитані, однак стороною захисту заявлено клопотання про виклик свідка - фельдшера з МНС, який у складі бригади екстреної медичної допомоги Новокодацької підстанції Дніпровської станції виїжджав на виклик 30.09.2022 за адресою: АДРЕСА_1 до громадянки ОСОБА_6 , а також про виклик експерта, у зв`язку з чим перебуваючи на свободі обвинувачений може намагатись здійснювати незаконний вплив на вказаних осіб, з метою схилити їх до надання показань з метою спростовування винуватості за пред`явленим обвинуваченням.

У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

За таких обставин суд вважає, що на даний час є наявними ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик переховування обвинуваченого від суду, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання останнього винуватим у пред`явленому обвинувачені; ризик незаконного впливу на свідків.

Вказані обставини у своїй сукупності можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.

Також, суд зазначає, що наразі достатніми та належними підставами продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є не лише очікування розгляду справи в суді, а і дотримання балансу між можливими наслідками звільнення обвинуваченого та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку повністю виправдовує утримання обвинуваченого під вартою.

Отже, за вказаних обставин, суд доходить переконання, що будь-який інший, з передбачених законом більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі домашній арешт, станом на дату розгляду питання про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу, не зможе забезпечити належний розгляд кримінального провадження, а перебування ОСОБА_5 на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є підставою для продовження ОСОБА_5 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, суд зазначає наступне.

Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що з плином часу існуючі у кримінальному провадженні ризики поступово зменшуються, однак у даному кримінальному провадженні станом на час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу, а також клопотання ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу, наведені прокурором ризики продовжують існувати, своєї актуальності та значущості не втратили.

Враховуючи доведеність обґрунтованості підозри, недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів, дійсних та триваючих ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим та відсутність обставин, які не виправдовують такий ступінь втручання у їх права і свободи особи, суд вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, а обвинуваченому ОСОБА_5 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України на 60 днів.

Доводи сторони захисту в обґрунтування заперечень проти клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд відхиляє, оскільки вони не спростовують обставин, що вказують на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, необхідних для тримання під вартою, та зводяться до заперечень обставин, викладених у клопотанні прокурора. З урахуванням сукупності вказаних факторів, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, а також запобігти зазначеним вище ризикам.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованого діяння, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який.

Отже, підстав для задоволення клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який у вигляді домашнього арешту, судом не встановлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, який спричинив загибель людини.

За викладених обставин, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, забезпечення виконання ним належної процесуальної поведінки в умовах воєнного стану, суд вбачає підстави не визначати розмір застави у цьому кримінальному провадженні та згідно ст. 197 КПК України продовжити дію обраного запобіжного заходу на 60 днів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 110, 176-178, 183, 193-194, 197, 331, 369- 372, 376, 392-393 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 20 березня 2025 року включно.

У задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу на більш м`який - відмовити.

Копію ухвали вручити учасникам кримінального провадження та направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 21.01.2025.

Суддя ОСОБА_1