Єдиний унікальний номер № 285/3841/24
Провадження № 1-кп/0285/237/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді…………........ ОСОБА_1 ,

секретаря…………..............….. ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора……………………... ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ......................... ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

захисника.................................... ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

кримінальне провадження №0000006, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.01.2019,

по обвинуваченню: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України,

уродженця, зареєстрованого та який проживає в АДРЕСА_1 ,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст.ст.17, 65, 68 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин та дозволу командира 29.10.2018 близько 21 год не з`явився вчасно на службу до військового полігону військової частини НОМЕР_1 , що розташований поблизу АДРЕСА_2 , та до 06.06.2024 включно проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та пояснив, що з дозволу командира 28.10.2018 пішов з полігону, оскільки до нього приїхала дружина і більше не повернувся. Спершу працював різноробочим у Херсоні, через деякий час повернувся додому. СЗЧ вчинив, бо був поганий командир. Знав, що розпочалась війна, однак на службу не повернувся. У вчиненому щиро кається та бажає продовжити службу в ЗСУ.

Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і учасниками процесу не оспорюються.

Приймаючи до уваги той факт, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин та беручи до уваги, що прокурором також не оспорено фактичні обставини провадження, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою усіх учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів.

При цьому учасникам судового провадження роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 у справі Девеер проти Бельгії, держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_4 щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками, сумнівів у добровільності такої позиції в суду немає.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд знаходить доведеною винність обвинуваченого ОСОБА_4 та його умисні дії, які виразились в нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби) кваліфікує за ч.4 ст.407 КК України (у редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення).

Прокурор в судовому засіданні просив призначити обвинуваченому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При обранні виду і міри покарання ОСОБА_4 суд враховує:

ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів;

вік та дані про особу, який раніше не судимий; вину у скоєному визнав, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання скарг на нього не надходило; за місцем несення служби характеризується негативно станом на 2018 рік;

той факт, що ОСОБА_4 постановою прокурора військової прокуратури Деснянського гарнізону Центрального регіону від 30.01.2020 було оголошено в розшук та затримано 07.06.2024 на підставі ухвали Козелецького районного суду Чернігівської області №734/264/20 від 14.03.2024;

положення ст.ст.50, 65 КК України, згідно яким особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Необхідно зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій мають використовуватися не надмірні, а лише необхідні й зумовлені метою заходи. Виправлення як мета покарання це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, це ті певні зміни в особистості винної особи, які утримують її в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення обвинуваченого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Резюмуючи викладене, суд погоджується з думкою прокурора щодо виду та строку покарання та призначає обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

При цьому, з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_4 слід зарахувати час його попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження з 07.06.2024 по день набрання даним вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Саме таке покарання відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Суд не знаходить можливим для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом або звільнення від відбування покарання, з огляду на те, що ч.1 ст.69 та ч.1 ст.75 КК України, з урахуванням змін внесених Законом України №2839-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального Кодексу України та інших законодавчих актів України», прямо вказують на неможливість прийняття зазначених рішень у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК, вчинене в умовах воєнного стану.

Окрім того, ОСОБА_4 є військовослужбовцем контрактної служби, тобто він з власної волі прийнявши рішення проходити службу та погодившись беззаперечно дотримуватись Конституції України, Законів України, Військової присяги, вимог статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків, ухилився від виконання обов`язків військової служби та без поважних причин не з`явився до розташування військової частини навіть після введення воєнного стану на території України, проводячи час на власний розсуд.

Вказаними діями ОСОБА_4 подав іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому. Його звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст.75 КК) у такому випадку буде неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами та створюватиме в таких осіб впевненість у безкарності за відмову від захисту батьківщини, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

З метою досягнення дієвості цього кримінального провадження та забезпечення виконання вироку, суд вважає за необхідне продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, або до моменту набрання вироком законної сили, в межах зазначеного строку.

Процесуальні витрати та речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов по справі не заявлений, арешт на майно у кримінальному провадженні не накладався.

Керуючись статтями 337, 370, 371, 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу засудженому ОСОБА_4 у виді тримання під вартою продовжити строком на 60 днів до 13.04.2025 включно, або до моменту набрання вироком законної сили, в межах зазначеного строку.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту затримання, тобто з 07.06.2024.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги на нього через Новоград-Волинський міськрайонний суд до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча суддя ОСОБА_1