Справа № 461/59/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/909/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 11.07.2024 року стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севастополя, АР Крим, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.289, ч.4 ст. 358 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Галицького районного суду м. Львова від 11.07.2024, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 289 та ч.4 ст. 358 КК України, у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальні правопорушення вчинено обвинуваченим, та виправдати.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_8 , у виді застави, до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Після набрання вироком законної сили, запобіжний захід застосований до ОСОБА_10 у виді застави вважати скасованим. Після набрання вироком законної сили, заставу у розмірі 150 000 гривень, внесену за ОСОБА_8 його захисником адвокатом ОСОБА_9 20.08.2018 (на р/р 0757 Державної казначейської служби України, одержувач ТУ ДСА у Львівській області (повідомлення №02-1569/18 від 20.08.2018) буде повернуто заставодавцю ОСОБА_9 .

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні злочинів, передбачених:

- ч.3 ст. 289 КК України та призначити покарання у вигляді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

-ч.4 ст.358 КК України та призначити покарання у вигляді 2 років обмеження волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна. Вважає, що вирок суду постановлений з порушенням вимог ст. ст. 411, 412 КПК України, а саме висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження; допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт покликається, що судом першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення про недоведеність вини ОСОБА_11 наведено обставини, які на думку суду, є підставою для виправдання останнього, а саме: жоден з учасників провадження не повідомив суд про те, що він був очевидцем заволодіння ОСОБА_12 транспортними засобами; жоден доказ не містить даних, що саме предмети та речі, вилучені у ОСОБА_11 були засобами та знаряддями, за допомогою яких було здійснено заволодіння транспортними засобами; жоден доказ наданий суду не фіксує перебування ОСОБА_11 на місці вчинення злочину та не фіксує спілкування ОСОБА_11 з іншими учасниками організованої групи, а докази сторони обвинувачення зібрані неуповноваженими особами. Окрім того, суд зазначив, що у нього виник сумнів щодо необхідності використання ОСОБА_12 завідомо підробленого посвідчення.

На думку апелянта вказані твердження суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а судовий розгляд проведений з істотним порушенням вимог КПК України.

У матеріалах провадження відсутній технічний носій інформації судового засідання 10.07.2018, в ході проведення якого судом допитано потерпілу ОСОБА_13 . Відтак, суд, у складі якого ухвалено вирок, не міг жодним чином проаналізувати показання потерпілої, а, відтак, прийшов до передчасного висновку, що жоден з учасників провадження не повідомив суд про те, що він був очевидцем інкримінованих ОСОБА_14 злочинів, оскільки просто не міг бути обізнаним із їх змістом.

Окрім того, суд допустив істотне порушення вимог КПК України ухвалюючи 11.01.2024 рішення про виділення із кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_15 матеріалів щодо останнього, у зв`язку із нібито тяжким захворюванням ОСОБА_15 та необхідності його тривалого лікування, а, відтак, неможливості приймати участь у судовому засіданні упродовж тривалого часу.

Сторона обвинувачення у ході розгляду справи у суді першої інстанції заперечувала проти можливості виділення провадження стосовно ОСОБА_15 з підстав відсутності такого захворювання, що суд розцінив, як намагання прокурора затягнути судовий розгляд справи та, таким чином, порушити розумні строки розгляду справи судом.

Однак, з таким твердженням суду апелянт не погоджується з огляду на таке.

Дійсно, починаючи з липня по листопад 2023 року судові засідання відкладались через неявку обвинуваченого ОСОБА_15 . При цьому, ОСОБА_15 подавались відомості із різних лікувальних установ щодо перебування на дати судових засідань у лікувальних установах, однак жодних відомостей щодо необхідності його довготривалого лікування, а, відтак, неможливості приймати участі у судових засіданнях упродовж тривалого часу, не надавалось.

При цьому, із чергової інформації ОСОБА_15 вбачалось, що останній перебуває на лікуванні у КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» звідки на запит суду надійшла інформація датована 27.11.2023 про те, що станом на 27.11.2023 ОСОБА_15 перебуває на лікуванні та за своїм станом здоров`я «на даний час» не може приймати участь в судових засіданнях.

На основі цієї інформації судом 11.01.2024 прийнято рішення про виділення провадження стосовно ОСОБА_15 та зупинення провадження стосовно нього. Всупереч твердженням суду щодо бажання сторони обвинувачення затягнути судовий розгляд, прокурор лише вказував на очевидну безпідставність та необґрунтованість інформації із медичної установи, з огляду на те, що особа, яка «потребує довготривалого лікування та не може приймати участь у судових засіданнях» виписана із лікувального закладу на наступний день, що підтверджується доказами наявними у матеріалах справи, а тому сторона обвинувачення дотримуючись своїх процесуальних обов`язків намагалась забезпечити дотримання вимог КПК України при розгляді справи у суді.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у справі № 344/20740/18 від 20.08.2020, необґрунтоване виділення матеріалів кримінального провадження порушує загальні засади кримінального провадження та вимоги кримінального процесуального закону. Кореспондуючи висновки суду касаційної інстанції на провадження стосовно ОСОБА_11 слід зазначити, що таке виділення негативно вплинуло на повноту судового розгляду та об`єктивність прийняття судом рішення внаслідок того, що суд був позбавлений можливості заслухати показання ОСОБА_15 (який зазначав, що бажає давати покази) та співставити такі із іншими доказами, як такі, що подані стороною обвинувачення, так і з показаннями обвинуваченого ОСОБА_11 .

Апелянт звертає увагу на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, як підставу для скасування ухваленого вироку.

Так, суд першої інстанції зазначає, що стороною обвинувачення висунуто неконкретизоване обвинувачення внаслідок того, що у епізоді незаконного заволодіння автомобілем ОСОБА_16 зазначено, що ОСОБА_17 вчинив його будучи раніше судимим, а у інших епізодах будучи раніше притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення незаконних заволодінь транспортними засобами, хоча жодних доказів таких суду не надано.

Дані про судимість ОСОБА_11 та факт його притягнення до кримінальної відповідальності за незаконне заволодіння транспортними засобами (хоча дані про притягнення до кримінальної відповідальності долучено прокурором та не заперечується і обвинуваченим) у викладі фактичних обставин справи не може свідчити про неконкретизованість такого обвинувачення, оскільки не є обставинами, які у відповідності із вимогами ст.91 КПК України підлягають доказуванню, а у висунутому обвинуваченні наведено всі елементи об`єктивної сторони кримінальних правопорушень, інкримінованих ОСОБА_14 , а саме зазначено час, місце, спосіб заволодіння транспортними засобами, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, тобто всі елементи вчиненого злочину на підставі яких у особи з`являється можливість об`єктивного розуміння у чому саме його обвинувачують та за яких обставин вчинений злочин у якому його обвинувачують.

Більше того, в ході проведення підготовчого судового засідання сторона захисту не вказувала на необхідність повернення обвинувального акту прокурору з підстав неконкретизованості обвинувачення, таких обставин не здобуто і судом, внаслідок чого обвинувальний акт призначений до судового розгляду. У подальшому, в ході проведення такого ОСОБА_17 вказував, що суть обвинувачення йому зрозуміла та роз`яснень не потребує.

Непослідовними в такому випадку вбачаються дії суду першої інстанції, який призначив обвинувальний акт до судового розгляду, а після заміни головуючого у провадженні, останній у ході судового розгляду вказував, що він ознайомився із матеріалами справи та погоджується із усіма рішеннями, прийнятими до нього, в т.ч. і, очевидно, із можливістю призначення обвинувального акту до судового розгляду за відсутності обставин, які можуть слугувати підставою для повернення обвинувального акту прокурору через неконкретизоване обвинувачення.

Питання викладення у фактичних обставинах справи даних про попереднє притягнення до кримінальної відповідальності свідчить лише про наявність кваліфікуючої ознаки незаконного заволодіння транспортним засобом - повторність, а тому не може вважатись неконкретизованим обвинуваченням.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції, при ухваленні вироку, взагалі не надано оцінки доказам сторони обвинувачення щодо кваліфікації дій обвинуваченого у складі організованої групи та не зазначено чому такі докази у своїй сукупності не дають підстави вважати, що незаконні заволодіння автомобілями потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 вчинені у складі організованої групи. Суд обмежився констатацією, що він погоджується із доводами захисту, що не підтверджується факт вчинення вказаних правопорушень у групі, яка має стабільний склад, тісні стосунки між його учасниками, їх централізоване підпорядкування, єдині для всіх правила поведінки, а також наявності плану злочинної діяльності і чіткого розподілу функцій учасників щодо його досягнення, тобто у складі організованої групи, що порушує вимоги ст.370 КПК України, за яким судове рішення має бути належним чином обґрунтоване та вмотивоване.

Апелянт наголошує, що судом в кожному конкретному випадку визнання певного доказу недопустимим не зазначено, які саме норми кримінального процесуального закону було порушено та не проаналізовано наслідки цих порушень, яким чином це вплинуло на питання доведення винуватості (невинуватості) особи та наскільки вони перешкодили ухвалити законне та обгрунтоване рішення у справі.

Як зазначає Верховний Суд в судовому рішенні у справі №373/2562/15-к від 08.07.2020 - «відповідно до вимог ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини. Судам слід звернути увагу на те, що кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК порядку проведення окремих слідчих дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими (ч.2,3 ст.87 КПК України). Таким чином, при визнанні того чи іншого доказу недопустимим суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу».

Всупереч таким висновкам Верховного Суду, судом першої інстанції відкинуто докази сторони обвинувачення, а саме протокол огляду місця події від 17.07.2015 та протокол обшуку від 02.08.2015 оскільки такі складені не державною мовою, а тому порушують право на захист ОСОБА_11 на отримання доказів мовою, якою ведеться кримінальне провадження, адже такої підстави для визнання доказів недопустимими немає. Більше того, обвинувачений ОСОБА_17 сам зазначав у судових засіданнях, що йому важко спілкуватись на українській мові (оскільки є російськомовним), хоча він її і розуміє, а тому вказувати, що якимось чином було порушено його право на захист є безпідставно.

Судом визнано недопустимими всі докази сторони обвинувачення по епізодах незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілої ОСОБА_16 та використання завідомо підробленого документу на прізвище ОСОБА_20 з підстав зібрання таких доказів неуповноваженими особами, оскільки відповідні доручення на проведення досудового розслідування та здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням не підписані уповноваженими особами.

У той же час, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги факт вилучення посвідчення водія на прізвище ОСОБА_20 ще до внесення відповідних відомостей до ЄРДР, що допускається вимогами ст.214 КПК України. Інших дій щодо збору додаткових доказів за вказаним епізодом стороною обвинувачення не подавалось, а тому підстав вважати, що такі отримано неуповноваженими особами немає.

Більше того, в оскаржуваному вироку судом не надано будь-якої оцінки показанням свідка ОСОБА_21 який суду повідомив, що під час опитування ним ОСОБА_11 останній йому особисто пред`являв в якості документів що засвідчують його особу та вказував в якості анкетних даних прізвище ОСОБА_20 та підписав вказані пояснення, тобто ОСОБА_17 використав такий документ в якості засвідчення своєї особи.

Апелянт акцентує на тому, що роблячи висновок про недоведеність вини ОСОБА_11 , за епізодом використання завідомо підробленого документу на прізвище ОСОБА_20 , суд першої інстанції знову ж таки, покликається на твердження захисту та документи, складені працівниками поліції м. Одеси про те, що під час затримання ОСОБА_17 намагався викинути вказані документи, що на думку суду виключає його використання, оскільки такий намагається уникнути цього.

У даному випадку суд першої інстанції, обгрунтовуючи своє рішення, не відкидає такі документи з підстав складення їх не державною мовою та не враховує, що пояснення у ОСОБА_11 відбиралось пізніше, після його доставлення до органу поліції, а тому відомості зазначені у рапортах не спростовують показання свідка ОСОБА_21 .

Апелянт покликається, що суд першої інстанції взагалі не надав їм будь-якої оцінки, вказуючи лише на те, що докази по епізодах, що стосуються м. Одеси отримані від працівників правоохоронних органів, які допустили грубе порушення прав обвинуваченого на захист. Втім, свідок ОСОБА_21 надаючи показання суду був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, а судом не констатовано, що його покази є неправдивими. Красномовним є і той факт, що стороною захисту не поставлено жодного питання свідку щодо обставин про які він повідомив суду, що може свідчити про те, що обставини, які відбувались із ОСОБА_12 в м. Одесі дійсно мали місце і сторона захисту жодним чином не могла спростувати чи довести (з урахуванням відповідей свідка) суду розумний сумнів у його показаннях. Судом вирвано з контексту обставин справи рапорти інспекторів поліції, які безпосередньо затримували ОСОБА_11 на місці вчинення ДТП та доставили до відділу поліції та констатовано, що такі рапорти співставляються із показаннями ОСОБА_11 , уникаючи оцінки подій, що мали місце у подальшому.

При цьому, судом відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про дослідження пояснення, яке отримано свідком ОСОБА_21 від ОСОБА_11 у якому останній підписався як ОСОБА_20 з підстав, що пояснення не є доказом у провадженні, однак за аналогічних обставин фактично обгрунтував виправдання ОСОБА_11 рапортами працівників поліції.

Апелянт не погоджується із твердженням суду першої інстанції, що всі докази сторони обвинувачення по епізодах незаконного заволодіння транспортними засобами потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 слід визнати недопустимими з огляду на те, що такі зібрані неуповноваженими особами, а саме через відсутність, на думку захисту та суду, на час відкриття матеріалів провадження для ознайомлення захисту, доручення слідчому ОСОБА_23 на проведення досудового розслідування та відсутності постанови про створення групи слідчих для розслідування незаконних заволодінь транспортними засобами.

При поданні доказів за клопотанням сторони захисту, прокурором надано і відповідне доручення підписане начальником відділу ОСОБА_24 про доручення проведення досудового розслідування слідчому ОСОБА_23 та відповідна постанова від цього ж дня про створення групи слідчих. Вказані документи були наявними в матеріалах кримінального провадження на час виконання вимог ст.290 КПК України, оскільки в іншому випадку такі не були б подані до суду. Жодних доказів, які б спростовували вказані твердження судом не здобуто. Зазначення у вироку, що сторона захисту у ході судового розгляду вказувала, що таких процесуальних документів не було, не підтверджує їх дійсну відсутність, а інших даних, які б свідчили про їх відсутність суд у вироку не зазначає.

Апелянт зазначає, що дійсно ряд документів у провадженні, які надані прокурором на вимогу захисту не містять підписів посадових осіб, від імені яких вони складені і побічно саме тому, не слід враховувати твердження захисту про відсутність доручення та постанови на час виконання вимог ст.290 КПК України, оскільки якби такі документи виготовлялись пізніше, то ніщо не заважало б підписати і документи, складені в м. Одесі та подати їх суду підписаними.

При цьому, прокурор підтверджує, що дійсно постанови про призначення групи прокурорів у кримінальних провадженнях за епізодами ОСОБА_22 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 не містить дати винесення таких постанов.

З цього приводу суд першої інстанції у вироку зазначив, що він відкидає докази обвинувачення за цими епізодами внаслідок того, що прокурори не могли виконувати свої повноваження за відсутності дати винесеної постанови про призначення групи прокурорів у період із 3 по 25 жовтня 2017 року, до часу заміни групи прокурорів.

При цьому, судом проігноровано твердження прокурора про наявність повноважень прокурора на здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням з огляду на долучення витягу із ЄРДР із зазначенням часу внесення відомостей до ЄРДР, а саме 4 жовтня 2017 року. Як вказувалось прокурором у судовому засіданні, відомості до ЄРДР вносяться виключно на підставі постанови керівника прокуратури і саме тому суду надано витяги з ЄРДР, на підтвердження, що саме 04.10.207 року до ЄРДР внесено відомості на підставі постанови про призначення групи прокурорів, а тому повноваження прокурорів у провадженні з 04.10.207 доведено належними та допустимими доказами, а відсутність дати у постанові доповнюється відповідним витягом з ЄРДР та не може свідчити про недопустимість доказів.

Судом такі твердження прокурора проігноровано та не надано їм оцінки, а взагалі зазначено з посиланням на практику Верховного Суду, що такі витяги прокурор надав з метою підтвердження своїх повноважень за відсутності постанов про призначення прокурора, що не відповідає дійсності.

Більш того, у своїй постанові від 31.08.2022 у справі 756/10060/17 Велика Палата Верховного Суду зазначає - невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних в результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушенням прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити і заперечити цю інформацію. Як зазначає Велика Палата, імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст.3 Конвенції, ч.1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч.3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. З ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

Надаючи правовий висновок Велика Палата вказує, що у разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося.

Жодного із цих положень судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку враховано не було, що мало наслідком безпідставне та передчасне визнання доказів сторони обвинувачення недопустимими.

Як на одну із підстав для визнання обвинувачення недоведеним, суд також зазначає, що жоден доказ сторони обвинувачення прямо не вказує на причетність ОСОБА_11 до незаконних заволодінь транспортними засобами.

При цьому, суд не враховує, що сукупність доказів, поданих стороною обвинувачення доводить власне факт утворення та діяльності організованої групи яка в ніч на 3 жовтня 2017 року здійснила незаконне заволодіння трьома автомобілями у м.Львові та те, що ОСОБА_17 організатор такої групи.

Зокрема, у судовому засіданні, судом досліджувались протоколи зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж стосовно ОСОБА_15 з яких вбачається, що останній в період з 31 липня по 3 жовтня 2017 року розмовляв із ОСОБА_12 щодо підготовки до незаконних заволодінь транспортними засобами, а саме із змісту розмов слід зробити висновок, що ОСОБА_15 підшуковував транспортні засоби для подальшого незаконного заволодіння ними та вони обговорюють відповідні марки автомобілів та строки приїзду ОСОБА_11 у м.Львів. Таким чином, відбувається підготовка до вчинення злочинів, а після її завершення, ввечері 2 жовтня та в ніч на 3 жовтня 2017 року ОСОБА_15 обговорює із ОСОБА_12 конкретні обставини зустрічей, поблизу місця вчинення злочинів.

Наступним документом, який був досліджений судом є протокол про результати спостереження за особою ОСОБА_25 , який в ніч з 2 на 3 жовтня 2017 року (тобто в ніч заволодіння транспортними засобами) зустрічався із ОСОБА_12 на АЗС «Сокар» на виїзді з м. Львова у напрямку м. Пустомити, звідки двоє поїхали на вул. Перфецького, 2А у м.Львові (розташований прямо по ходу руху від вказаної заправки, поблизу ТЦ «Ашан» на відстані приблизно 5 хв їзди на автомобілі), де ОСОБА_17 та невідома особа зайшли в двір. При цьому, через деякий час туди ж пішов і ОСОБА_15 , який через 10 хв. виїхав із двору на автомобілі «Мазда», як подальшому встановлено, викраденому у потерпілого ОСОБА_22 , який проживав у цьому будинку.

Всі переміщення обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_11 співставляються із телефонними розмовами обвинувачених.

Також судом досліджено і протокол обшуку за місцем перебування ОСОБА_11 в готелі «Хап-OK» в ході чого виявлено та вилучено значну кількість ключів від різних марок автомобілей, заготовки ключів, пристрій для виготовлення ключів, пристрої для програмування «автомобільних ключів» для запуска автомобіля та імобілайзера, пристрої радіоелектронної протидії та рації.

Вказані речі за своєю суттю можуть бути використані при незаконному заволодінні транспортних засобів, що підтверджено і відповідними висновками експертів. При цьому, суд однобічно виклав позицію сторони обвинувачення щодо фактів неодноразового притягнення ОСОБА_11 до кримінальної відповідальності за незаконні заволодіння транспортними засобами як обставину, якою нібито прокурор доводить обвинувачення та з покликанням на вимоги КПК України та відхилив їх.

Разом із тим, сторона обвинувачення неодноразово наголошувала у судовому засіданні, що твердження про неодноразове притягнення ОСОБА_26 до кримінальної відповідальності, за ст.289 КК України, слід розглядати виключно в контексті ч.2 ст.88 КПК України, за якою визнаються допустимими докази та відомості, що обвинувачений мав підготовку, обізнаність, потрібні для вчинення кримінального правопорушення та не міг помилятись щодо обставин, за яких він вчинив кримінальне правопорушення. Тобто, факт вилучення у помешканні, де перебував ОСОБА_17 значної кількості предметів, які можна використати для незаконного заволодіння транспортними засобами, його зустрічі перед вчиненням злочину із ОСОБА_15 та неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності саме за незаконне заволодіння транспортними засобами свідчить про те, що ОСОБА_17 не міг помилятись щодо обставин незаконного заволодіння транспортними засобами, а останній мав відповідні підготовку та обізнаність щодо умов використання таких предметів.

Іншим доказом, яким сторона обвинувачення доводила винуватість ОСОБА_11 , був протокол обшуку проведеного в гаражному приміщенні в с. Розвадів, Миколаївського району, в ході якого виявлено та вилучено три автомобілі, які були викраденими у потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 . При цьому, були затримані ОСОБА_15 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , а у них виявлено та вилучено ключі, які дозволяють відкрити та завести автомобілі викрадені у потерпілих.

Відтак тісні стосунки між учасниками групи, їх тривале знайомство, а саме ОСОБА_17 , ОСОБА_29 та ОСОБА_27 раніше неодноразово притягувались до кримінальної відповідальності за ст.289 КК України в межах одних справ, довготривала підготовка до вчинення злочинів, про що свідчать розмови ОСОБА_11 із ОСОБА_15 , аналогічність та послідовність дії вказують на те, що заволодіння транспортними засобами ОСОБА_22 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 вчинено саме у складі організованої групи. Про підпорядкованість учасників групи організатору ОСОБА_14 свідчить звітність перед ним інших учасників організованої групи, того, що останній самостійно не заволодівав транспортними засобами, а доручав їх перевезення до гаражного приміщення іншим учасникам, лише здійснюючи відкриття автомобілів перед їх заволодінням, відсутність заперечень щодо його дій з боку інших учасників групи.

Апелянт покликається, що у своїй сукупності поряд з іншими доказами, які досліджені в судовому засіданні, вважає, що вина ОСОБА_11 у незаконних заволодіннях транспортними засобами потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , вчинених у складі організованої групи, доведена повністю.

Апелянт просить, при перевірці доводів апеляційної скарги, дослідити доручення на проведення досудового розслідування та постанову про створення групи слідчих від 22.08.2017, а також пояснення від імені ОСОБА_20 .

Судом першої інстанції у вироку зазначено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним.

ОСОБА_8 , діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив, при невстановлених обставинах, 18.07.2015 року, у період часу з 19.30 год. по 21.30 год., перебуваючи по вул. Черняхівського, неподалік будинку №1-Б у м. Одеса, шляхом використання заздалегідь підготовленого електронного пристрою для сканування сигналу - електронного ключа, проник до салону автомобіля та в подальшому незаконно заволодів автомобілем марки «Infinity QX70», д.н.з. НОМЕР_1 , належний ОСОБА_30 , всупереч її волі, чим завдав потерпілій великої матеріальної шкоди на суму 800 000 гривень.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у незаконну заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, що завдало великої матеріальної шкоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України.

Крім цього, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він 01.08.2015 близько 15 години 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «Toyota Highlander», д.н.з. НОМЕР_2 , у м. Одеса, при перевірці документів надав працівникам міліції завідомо підроблене посвідчення водія.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у використанні завідомо підробленого документа, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 358 КК України.

Також, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він в складі організованої групи, згідно розробленого плану, із трьома особами матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період часу з 20 год. 00 хв. 02.10.2017 по 06 год. 00 хв. 03.10.2017, знаходячись поряд із будинком №72 по проспекту Червоної Калини у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, заволодів автомобілем марки «Mazda CX5», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 750 000 грн., після чого надав вказівку особі матеріали щодо якої виділено в окреме судове провадження доставити викрадений ними автомобіль у місце схову.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненим повторно, організованою групою, що спричинило велику матеріальну шкоду, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 289 КК України.

Також, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він діючи в складі організованої групи, згідно розробленого плану з трьома особами, матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період часу з 21 год. 00 хв. 02.10.2017 по 06 год.00 хв. 03.10.2017, по вул. Перфецького у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, всупереч волі потерпілого, заволоділи автомобілем марки «Mazda 6», 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 830 000 грн., який ними був заздалегідь підшуканий для викрадення. Після чого один з учасників організованої групи матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, за вказівкою ОСОБА_8 доставив викрадений ними автомобіль у місце схову.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у незаконному заволодінні транспортного засобу, вчиненого повторно, організованою групою, що спричинило велику матеріальну шкоду, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 289 КК України.

Також, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він діючи в складі організованої групи, згідно розробленого плану, повторно із трьома особами, матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період часу з 22 год. 00 хв. 02.10.2017 по 06 год.00 хв. 03.10.2017, по вул. Зарицьких у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, всупереч волі потерпілого, заволоділи автомобілем марки «Mazda CX5», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , який ними був заздалегідь підшуканий для викрадення. Після чого один з учасників організованої групи, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, за вказівкою ОСОБА_8 , доставив викрадений ними автомобіль у місце схову.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, організованою групою, що спричинило велику матеріальну шкоду, тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст.289 КК України.

Крім цього, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він, перебуваючи у готельному комплексі «Хап-ОК», надав працівникам готелю підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_6 , видане 16.02.2008 Білоцерківським МРВ ДАІ при УМВС України у Київській області.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у використанні завідомо підробленого документа, тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 358 КК України.

Адвокат ОСОБА_9 подав 17.02.2025 заперечення на апеляційну скаргу прокурора, яку просить залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи та мотиви з яких виходив суд першої інстанції під час ухвалення виправдального вироку, позиція учасників процесу, зміст доказів та їх оцінка, а також положення закону, якими керувався суд.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення у цій справі виходить з наступного.

Суд звертає увагу на наступні особливості доказування у кримінальному процесі.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають, серед іншого, наступне:

«Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити усю сукупність фактів, встановлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Суд також виходить з того, що при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

У даному кримінальному провадженні суд відзначає, що доводи сторони захисту фактично можна розділити на дві групи. Так, упершу чергу протягом усього кримінального провадження в процесі дослідження доказів захист наголошував на недопустимості доказів поданих стороною обвинувачення, з мотивів наведених у даному вироку вище у розділі «Позиція сторони захисту». У другу чергу, захист наголошує на тому, що жоден із поданих прокурором доказів прямо не вказує на скоєння ОСОБА_8 інкримінованих злочинів.

Окрім неведених факторів, захист також вказує на інші обставини, зокрема невідповідність формулювання обвинувачення фактичним обставинам справи наведеним у обвинувальному акті, упередженість слідчих та прокурорів протягом усього провадження по відношенню до ОСОБА_8 , а також безпідставне посилання прокурора на те, що дані які характеризують особу обвинуваченого доводять його винуватість.

У свою чергу, прокурор на наведені доводи сторони захисту висловив своє непогодження. Зокрема, прокурор вважає, що подані ним докази свідчать про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а процесуальні порушення на яких акцентує увагу захисник, прокурор вважає незначними і такими, що не ставлять під сумнів доведення вини ОСОБА_8 .

Оцінюючи наведену позицію учасників провадження, суд виходить із наступних доводів та мотивів.

Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимими, зокрема, є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитись від давання показань та відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит; отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2011 у справі № 1-31/2011, фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою є недопустимими доказами.

Процесуальний закон не визначає чіткого переліку підстав для визнання доказу очевидно недопустимим, а клопотання про очевидну недопустимість може бути заявлено з будь-яких підстав порушення порядку отримання доказів, у тому числі у зв`язку з істотним порушенням прав і свобод людини. У свою чергу, єдиним критерієм, яким суд повинен керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України, і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів.

Вирішуючи питання про застосування норм ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, необхідно виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи.

Суд, визнаючи доказ недопустимим, відповідно до ч.ч.2 або 3 ст. 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим із посиланням на ч. 1 ст.87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення.

Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми.

Крім того, суд має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Так, у постанові від 15.06.2021 у справі №204/6541/16-к ККС ВС зазначив, що не в усіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів.

Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод визначено право на справедливий суд. Захищене цією статтею право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Провідною ідеєю цього принципу у кримінальному провадженні є паритетність сторін обвинувачення і захисту, які самостійно відстоюють їхні правові позиції у формі судового спору шляхом реалізації наданих законом процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, що означає надання кожній стороні можливості ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них.

Дотримання принципу рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять одну зі сторін у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною та надати власні зауваження з цього приводу.

У національному законодавстві ці принципи знайшли своє відображення у статті 7 КПК, відповідно до якої, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, серед яких рівність усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Реалізація цих принципів здійснюється, зокрема через відсутність привілеїв чи обмежень у правах учасників процесу, самостійному обстоюванні стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК, а також через свободу сторін кримінального провадження у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК. При цьому, суд зобов`язаний, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

У даному провадженні судом забезпечено сторонам необхідні рівні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, чим забезпечено реалізацію принципів рівності та змагальності сторін, що цілком узгоджується з положеннями ст. 6 Конвенції щодо забезпечення справедливого судового розгляду.

Так, жодного з учасників провадження суд не обмежував у можливості подати ті чи інші докази, заявляти клопотання та висловлювати свою думку щодо клопотань інших учасників провадження. Сторони мали можливість детально ознайомитись із змістом поданих суду доказів та висловити своє відношення до них. Крім того, судом надано можливість учасникам провадження підготуватись до судових дебатів, для чого у судовому засіданні оголошено перерву, а обвинуваченому також надано можливість підготуватись до звернення до суду з останнім словом.

Відповідно до ст. 337 ч. 1 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, у цьому контексті суд відзначає, що він не встановлює у цьому вироку наявність чи відсутність у діях осіб матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, складу будь-якого кримінального правопорушення.

Отже, оцінюючи обставини справи та доводи сторін, суд виходить з наступного.

Належне формулювання обвинувачення пред`явленого особі є невід`ємною ознакою забезпечення дотримання права на захист.

Конкретність пред`явленого особі обвинувачення забезпечує для неї можливість організувати ефективний захист своїх інтересів. Разом з тим, неконкретність обвинувачення не тільки не дозволяє особі, яка притягується до кримінальної відповідальності належним чином організувати ефективний захист своїх інтересів, а й позбавляє суд належним чином перевірити доводи сторони обвинувачення.

У своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що встановлені в ході судового провадження обставини свідчать про те, що формулювання обвинувачення та сам зміст обвинувального акту містять істотні суперечності, з огляду на наступне.

У обвинувальному акті у розділі «Виклад фактичних обставин кримінального провадження» прокурор зазначив, що «досудовим розслідуванням встановлено, що 18.07.2015 року, у період часу з 19:30 год. по 21:30 год. ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за незаконне заволодіння транспортними засобами», хоча даних про притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, зокрема відповідного обвинувального вироку суду прокурором не надано.

У епізоді, який стосується заволодіння автомобілем марки «Infinity QX70», д.н.з. НОМЕР_1 , у викладі фактичних обставин справи з незрозумілих причин наведено кваліфікуючу ознаку повторність.

Також, у обвинувальному акті прокурор виклав фактичні обставини кримінального правопорушення, наступним чином « ОСОБА_8 , будучи притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення незаконного заволодіння транспортними засобами, в період з вересня 2017 до жовтня 2017, розуміючи протиправний характер своїх дій, діючи з корисливих мотивів, організував діяльність організованої групи в складі ОСОБА_15 , ОСОБА_28 та ОСОБА_27 , яка займалася незаконними заволодіннями транспортними засобами. Хоча даних про притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення незаконного заволодіння транспортними засобами ОСОБА_8 у встановленому законом порядку до вересня 2017 матеріали справи не містять.

Суд також погоджується з тим, що стороною обвинувачення не спростовано в процесі судового розгляду наступні доводи захисту.

Згідно ч.3 ст.28 КК України, кримінальне правопорушення визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) кримінальних правопорушень, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Очевидно, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.91 КПК України для доказування факту організованої групи слід встановити і вказати відомості про час і місце, де вона зорганізувалася для вчинення злочинів, за яких обставин це відбулося тощо, але такі відомості у справі відсутні.

Суд погоджується з доводами захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами те, що дії ОСОБА_8 , як члена організованої групи, характеризувалися такими кваліфікуючими ознаками організованої групи, як участь у групі яка має стабільний склад, тісні стосунки між його учасниками, їх централізоване підпорядкування, єдині для всіх правила поведінки, а також наявність плану злочинної діяльності і чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

Щодо доводів захисника про відсутність кваліфікуючої ознаки «завдання великої матеріальної шкоди».

Дійсно відповідно до ст.289 КК України, в редакції, що діяла на момент вчинення інкримінованих обвинуваченому дій, з примітки до цієї статті слідує, що відповідно до частин другої і третьої цієї статті матеріальна шкода визнається значною у разі заподіяння реальних збитків на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а великою - у разі заподіяння реальних збитків на суму понад двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження вартість автомобілів, заволодіння яких інкримінується обвинуваченому, а також особам матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, становить:

- «Mazda CX5», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 750 000 грн., що належав ТзОВ «УЛФ-Фінанс»;

- «Mazda 6», 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 830 000 грн., що належав ОСОБА_18 ;

- «Mazda СХ5», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , вартістю 626 460, 21 грн., що належав ОСОБА_13 ;

- «Infinity QX70», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 800 000 грн., що належав ОСОБА_31 .

Ці автомобілі повернуто працівниками поліції потерпілим без істотних пошкоджень, чого прокурор та потерпілі не заперечують.

Вилучення транспортного засобу полягає в сукупності двох дій - встановленні контролю над транспортним засобом і переміщенні його в просторі з місця первинного знаходження будь-яким способом. Встановлення контролю над транспортним засобом - це дії, спрямовані на встановлення фізичного панування над ним, коли винний сам або з використанням інших осіб одержує можливість перемістити його. Такі дії є його захопленням, яке може бути вчинене як із використанням насильства, так і без нього. Переміщення транспортного засобу в просторі передбачає дії, за допомогою яких він переміщається з місця первинного знаходження в інше місце будь-яким способом (поїздка на транспортному засобі з використанням власного двигуна, транспортування за допомогою іншого транспортного засобу, штовхання за допомогою фізичної сили людини тощо). При цьому відстань, на яку переміщено транспортний засіб, значення не має. Злочин передбачений ст. 289 КК України, має формальний склад і вважається закінченим з моменту початку такого протиправного переміщення.

Таким чином, факт повернення автомобілів власникам (навіть без ушкоджень не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого).

Водночас, вартість автомобілів, тобто майна яким незаконно заволоділи, в контексті кваліфікуючої ознаки «завдання великої матеріальної шкоди» визначена стороною обвинувачення виходячи з встановленої ринкової вартості майна.

Суд погоджується з тим, що оскільки транспортні засоби заволодіння якими інкриміновано ОСОБА_32 та іншими особам матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, було повернуто потерпілим, а у судовому засіданні не було встановлено того, що транспортні засоби зазнали пошкоджень внаслідок їх незаконного заволодіння, наведення у діянні ОСОБА_8 наведеної кваліфікуючої ознаки, є помилковим, оскільки реальних збитків внаслідок незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілим не заподіяно.

Така позиція сторони захисту узгоджується з висновками зробленими у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16.09.2020 (справа №755/14255/15-к, провадження N 51-1567км20), а також від 16 вересня 2020 року (справа № 755/14255/15-к, провадження № 51-1567км20).

Стосовно доводів сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_8 кваліфікуючої ознаки «повторно».

Відповідно до ч.2 ст.289 КК України (в редакції, що діяла на час інкримінованих ОСОБА_8 дій), під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або злочин, передбачений статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 410 цього Кодексу.

Водночас, виходячи з положень ст.88 КК України, ОСОБА_8 не являється особою, яка має судимість, оскільки стосовно нього судом, за наведеними статтями КК України, обвинувальний вирок не ухвалювався.

Водночас, суд також приймає до уваги наступне.

Єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою "повторно" без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки "повторно", є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Таким чином, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин.

Наведене відповідає позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеній у постанові від 14 вересня 2020 року (справа № 591/4366/18 провадження № 51-1122кмо20).

Також, суд враховує те, що законодавство про кримінальну відповідальність та кримінальне процесуальне законодавство не містять положень про те, що кримінальні правопорушення, які утворюють передбачену ч. 1 ст. 32 КК повторність та відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення (тотожні кримінальні правопорушення), мають бути окремо кваліфіковані в резолютивній частині обвинувального вироку, і за кожне правопорушення, кваліфіковане за однією статтею або частиною статті, має бути призначене окреме покарання.

Якщо кримінальні правопорушення, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення, їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність кримінальних правопорушень повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних кримінальних правопорушень.

Така правова позиція знайшла своє відображення у існуючій практиці Касаційного кримінального суду ВС. Зокрема, у постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19 провадження № 51-2177кмо20), колегій суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 травня 2018 року (справа №187/1354/15, провадження № 51-1017км18), Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 листопада 2018 року (справа №541/715/17, провадження № 51-7898км18) та від 10 липня 2019 року (справа № 723/1538/16-к, провадження № 51-8625км18), Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 15 січня 2020 року (справа № 585/1603/17, провадження № 51-3290км19) та від 29 липня 2020 року (справа № 541/715/17, провадження № 51-7898км18) наведено висновки про те, що за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається і правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються. Коли повторність і рецидив кримінальних правопорушень є елементом сукупності вироків, покарання за них призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК.

Отже, суд погоджується з тим, що наведена кваліфікуюча ознака інкримінована безпідставно.

З наведеного суд відзначає також, що неконкретизоване щодо особи обвинуваченого описання подій наведене обвинувальному акті, який за своєю суттю є актом який містить дані про те у чому конкретно звинувачують особу свідчить про порушення передбаченого п.1 ч.3 ст.42 КПК України права ОСОБА_8 знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують для ефективної реалізації свого процесуального права на захист.

Стосовно доводів учасників процесу щодо належності та допустимості доказів, суд відзначає наступне.

Протокол огляду місця події від 17.07.2015 (т.6 а.с.5?7 с/с) і протокол огляду місця події від 02.08.2015 (т.6 а.с.8-12 с/с) констатують лише факт незаконного заволодіння автомобілем невстановленою особою 17.07.2015 і його повернення 02.08.2015, тобто не містить даних про ОСОБА_8 .

Як стверджує прокурор, 18.07.2015 за заявою ОСОБА_30 до ЄРДР за №0005754 внесено відомості за ч.2 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 17.07.2015 автомобілем марки «Інфініті» д.н.з. НОМЕР_1 , чим спричинила матеріальний збиток на суму 800 000 грн. (т.6 а.с.2-4 с/с). 18.07.2015 від імені «Т.В.О. першого заступника начальника начальника СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майора міліції ОСОБА_33 » складено доручення про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0005754 слідчим названого слідчого відділу ОСОБА_34 , яке вказаною посадовою особою не підписано, про що свідчить відсутність підпису на вказаному документі (т.10 а.с.30 с/с), чого сторона обвинувачення не заперечує.

20.07.2015 постановою заступника прокурора Приморського району м. Одеси ОСОБА_35 про призначення групи процесуальних керівників у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР 18.07.2015 за №0005754 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, постановлено рішення призначити старшим групи у складі прокурорів прокуратури ОСОБА_36 і ОСОБА_37 прокурора прокуратури ОСОБА_38 (т.10 а.с.31 с/с).

2015 року (дата не зазначена) постановою заступника прокурора Приморського району м.Одеси ОСОБА_39 про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0005754 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, постановлено рішення призначити старшим групи у складі прокурорів прокуратури ОСОБА_36 і ОСОБА_37 прокурора прокуратури ОСОБА_38 (т.10 а.с.32 с/с).

01.08.2015 від імені ОСОБА_40 першого заступника начальника начальника СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області підполковника міліції ОСОБА_41 » складено доручення про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР 01.08.2015 за №0006416 слідчим названого слідчого відділу ОСОБА_42 (т.10 а.с.37 с/с), у якому відсутній підпис вказаної посадової особи.

2015 року (дата не зазначена) постановою заступника прокурора Приморського району м.Одеси ОСОБА_39 про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0006416 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, постановлено рішення призначити старшим групи старшого прокурора прокуратури ОСОБА_43 (т.10 а.с.38 с/с), у якій відсутній підпис вказаної посадової особи.

04.08.2015 постановою прокурора прокуратури Приморського району м. Одеси ОСОБА_44 постановлено рішення матеріали досудових розслідувань внесених до ЄРДР за №0005754 від 28.10.2013 за ч.2 ст.366 КК України та №0006416 від 02.08.2015 за ч.4 ст.358 КК України об`єднати в одне провадження, яке зареєструвати в ЄРДР під №0005754, яке підписане прокурором Малиновського району м. Одеси ОСОБА_45 (т.10 а.с.39 с/с). Тобто зміст постанови не відповідає фактичним обставинам справи.

Таким чином, суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що на час судового розгляду кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0005754 від 18.07.2015 (яке у подальшому було об`єднане з іншими зазначеними вище провадженнями), у порушення вимог ст.ст. 37, 110 КПК України, вище перелічені процесуальні документи у яких відображені рішення керівників органу досудового розслідування ОСОБА_46 і ОСОБА_47 та прокурора ОСОБА_48 не містять підпису відповідних посадових осіб, а тому слідчі ОСОБА_49 і ОСОБА_50 та прокурори ОСОБА_44 і ОСОБА_51 не мали і не були наділені за встановленою процедурою передбаченими ст.ст.36, 40 КПК України повноваженнями, відповідно, слідчого та прокурора, у даному кримінальному провадженні, а тому подані прокурором письмові докази у кримінальному провадженні №0005754 від 18.07.2015 є недопустимими, відповідно до ч.1 ст.87 КПК України.

Оцінюючи на предмет допустимості наведені вище протокол огляду від 17.07.2015 (м. Одеса) та протокол обшуку від 02.08.2015 (м. Одеса), суд також виходить з наступного.

Наведені протоколи виготовлені на бланках які містять стандартні посилання на положення чинного законодавства, учасників процесуальної дії тощо, які притаманні процесуальним документам такого характеру наведені державною мовою. Водночас, відомості які стосуються обставин та фактів виявлених під час проведення відповідних процесуальних дій зазначені не державною мовою.

Жодних належних даних з приводу того, чому представник правоохоронного органу держави Україна складає процесуальний документ не державною мовою, в ході розгляду справи стороною обвинувачення не наведено. Не встановлено в ході розгляду справи даних про залучення перекладача до участі у кримінальному провадженні, як і не заявлено клопотань з цього приводу учасниками процесу.

Відповідно до ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 29 КПК України, кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно п. 22 ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст.42 КПК України, підозрюваний, обвинувачений має право, серед іншого, користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави.

Отже, з наведеного вбачається, що складаючи процесуальні документи (протоколи огляду та обшуку) не державною мовою, слідчий СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_49 , грубо знехтував положеннями Конституції України та КПК України.

Як зазначено вище, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до норм ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення . Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

У цій справі, за відсутності будь-яких даних про залучення перекладача або про не володіння обвинуваченими державною мовою, виготовлення процесуального документа не державною мовою свідчить про очевидне порушення права на захист, адже обвинувачені позбавлені можливості отримати докази (документи) якими обґрунтовано їх винуватість мовою якою здійснюється кримінальне провадження.

Виходячи з наведеного, суд визнає наведені вище докази виготовлені органом досудового розслідування недопустимими, а тому приходить до висновку, що вони не можуть бути враховані при ухваленні даного вироку на підтвердження винуватості особи у вчинені інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Стосовно доводів учасників процесу про доведення факту використання ОСОБА_8 підробленого документа на ім`я ОСОБА_20 , суд відзначає наступне.

За змістом обвинувального акту, ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Toyota Highlander», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись по провулку Луніна на перехресті з вулицею Сегедська у м. Одеса, був зупинений працівниками міліції, надав технічний паспорт на автомобіль та бажаючи приховати своє справжнє ім`я, представився ОСОБА_52 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак в подальшому за вимогою працівників поліції надав підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_7 видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві на ім`я ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у якому містилась фотокартка із зображенням ОСОБА_8 .

Водночас, сторона захисту наголошує на тому, що 01.08.2015 «младший инспектор СРГЗ БМО №2 прапорщик милиции ОСОБА_53 » склав рапорт на ім`я начальника «Приморського РО ОГУ при ГУМВД Украины в Одесской области» полковника міліції ОСОБА_54 про затримання особи, яка назвалася « ОСОБА_55 ІНФОРМАЦІЯ_3 прописан в АДРЕСА_1 », до якого «были применены БРС». Аналогічні рапорти подали старші оперуповноважені ОСОБА_21 та ОСОБА_56 (т.10 а.с.34,35, 36 с/с), де зазначено, що «данные переписывались с водительского удостоверения, которое пытался сбросить в служебном автомобиле», «было обнаружено портмоне, в котором находились документы… на имя ОСОБА_57 ».

Отже, фактично представники правоохоронного органу вказують про намагання ОСОБА_8 не надавати це посвідчення. Наведені обставини вказують на необґрунтованість та суперечливість обвинувачення за цим епізодом, тобто за фактом використання підробленого посвідчення водія.

При цьому, неможливо не відзначити, що цей висновок повністю узгоджується з поясненнями ОСОБА_8 в судовому засіданні. Таким чином, навіть якщо припустити, що ОСОБА_8 не хотів повідомляти свої фактичні анкетні дані працівникам поліції, зазначені вище матеріали справи надані суду свідчать про те, що він навпаки намагався позбутися портмоне з документами серед яких перебувало вказане посвідчення.

Отже, доводи сторони захисту у цій частині суд знаходить обґрунтованими та належними, а тому з ними погоджується.

Разом з тим, суд відзначає, що захист безпідставно вказує на не дослідження цього посвідчення судом та не надання його прокурором, адже воно наявне у матеріалах судового провадження і досліджено безпосередньо у судовому засіданні.

Крім того, обґрунтованими є доводи захисту про те, що у протоколі огляду місця події від 01.08.2015 відображено фактичні відомості щодо речей, які виявили в автомобілі «Toyota Highlander», д.н.з. НОМЕР_2 , у м. Одеса, а також те, що присутній ОСОБА_8 не надав будь-яких документів, дійсних чи підроблених, які б засвідчували його особу. Зокрема, з протоколу вбачається, що «водитель данного автомобиля дал своё разрешение на проведение осмотра так же его личных вещей», серед яких не виявлено будь-яких документів на ім`я ОСОБА_20 , що окремо вказує на невикористання ОСОБА_8 при затриманні працівниками поліції цього документа.

Оцінюючи доводи сторони захисту та прокурора про доведеність фактів заволодіння автомобілями «Mazda СХ5» (державний номерний знак НОМЕР_5 ), «Mazda 6» (державний номерний знак НОМЕР_4 ), «Mazda CX5» (державний номерний знак НОМЕР_3 ), суд також виходить з наступного.

Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_8 в складі організованої групи, згідно розробленого плану, із іншими особами матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період часу з 20 год. 00хв. 02.10.2017 по 06 год. 00 хв. 03.10.2017, знаходячись поряд із будинком №72 по проспекту Червоної Калини у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, заволодів автомобілем марки «Mazda CX5», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 750 000 грн., після чого надав вказівку ОСОБА_27 доставити викрадений автомобіль у місце схову.

Також, ОСОБА_8 діючи в складі організованої групи, згідно розробленого плану із іншими особами матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період часу з 21 год. 00 хв. 02.10.2017 по 06 год. 00 хв. 03.10.2017, по вул. Перфецького у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, всупереч волі потерпілого, заволоділи автомобілем марки «Mazda 6», 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 830 000 грн., який ними був заздалегідь підшуканий для викрадення. Після чого ОСОБА_15 за вказівкою ОСОБА_8 доставив викрадений ними автомобіль у місце схову.

Окрім цього, ОСОБА_8 діючи в складі організованої групи, згідно розробленого плану, повторно із іншими особами матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період часу з 22 год. 00 хв. 02.10.2017 по 06 год. 00 хв. 03.10.2017, по вул. Зарицьких у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, всупереч волі потерпілого, заволоділи автомобілем марки «Mazda СХ5», 2013 року випуску (вартість 626 460, 21 грн.), державний номерний знак НОМЕР_5 , який ними був заздалегідь підшуканий для викрадення. Після чого ОСОБА_28 за вказівкою ОСОБА_8 доставив викрадений ними автомобіль у місце схову.

Вищеописані дії ОСОБА_8 у період з 20:00 год. 02.10.2017 до 06:00 год. 03.10.2017 стороною обвинувачення кваліфіковано, як «умисні дії, які виразилися у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, організованою групою, що спричинило велику матеріальну шкоду, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.289 КК України».

На підтвердження доказів винуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованих злочинів прокурор надав вищезазначені у даному вироку, досліджені та перевірені судом наступні докази:

- протокол обшуку від 03.10.2017, у якому задокументовано обшук у гаражному приміщенні, де присутність ОСОБА_8 не виявлено;

- протокол огляду предметів та документів від 14.10.2017, які вилучені за наслідками обшуку гаражного приміщення у проведенні якого, окрім слідчого ОСОБА_23 , приймав участь слідчий слідчої групи ОСОБА_58 , прізвище якого у постанові від 22.08.2017 про зміну слідчої групи відсутнє;

- протокол огляду місця події від 03.10.2017 кімнати №2 у готельному комплексі «Хап-ОК», де проживав ОСОБА_8 ;

- протокол обшуку від 03.10.2017 автомобіля «Хонда Цивік», яким користувався ОСОБА_8 ;

- протокол огляду предметів та документів від 16.10.2017 вилучених з готелю «Хап-ОК»;

- протокол огляду місця події від 03.10.2017, проведений за заявою ОСОБА_18 про незаконне заволодіння автомобілем;

- висновок №1596 від 12.10.2017 судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_59 , якому за твердженням сторони обвинувачення ОСОБА_8 будь-яких тілесних ушкоджень не наносив;

- висновок №1595 від 12.10.2017 судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_60 , якому також, за твердженням сторони обвинувачення, ОСОБА_8 не спричиняв будь-яких тілесних ушкоджень;

- висновок експерта №5372 від 16.11.2017; висновок експерта №5371 від 14.11.2017; висновок експерта №5373 від 15.11.2017;

- висновок експерта №11/2365 від 20.12.2017 дослідження взуття ОСОБА_28 ;

- висновок експерта №10/944 від 01.02.2018;

- висновок №4/2006 від 05.12.2017 дактилоскопічної експертизи, згідно якої відбитки пальців рук ОСОБА_8 у автомобілях не виявлено;

-висновок експерта №9282 від 12.01.2018; висновок експерта №9281 від 11.01.2018; висновок експерта №9280 від 10.01.2018;

- протокол про результати спостереження за особою ОСОБА_15 від 23.11.2017, який не містить відомостей про ОСОБА_8 ;

- протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж ОСОБА_15 від 17.10.2017.

Водночас, жоден з вище перелічених доказів прямо не вказує на причетність ОСОБА_8 до вчинення заволодіння вищевказаними автомобілями.

Суд також приймає до уваги, що в процесі судового розгляду стороною обвинувачення не спростовані наведені нижче доводи сторони захисту щодо наявності цілої низки недоліків під час проведення досудового розслідування, які вказують на те, що матеріали справи не містять належних даних про проведення досудового розслідування (усіх слідчих та процесуальних дій у провадженні) уповноваженими особами, що ставить під обґрунтований сумнів законність проведення досудового розслідування.

03.10.2017 за заявою ОСОБА_13 до ЄРДР за №0000768 внесено відомості за ч.3 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 03.10.2017 автомобілем марки «Мазда 5» д.н.з. НОМЕР_5 (т.6 а.с.13 с/с). Того ж дня, 03.10.2017 заступник начальника відділу СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_61 доручив проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_62 старшому слідчому цього СУ ОСОБА_63 .

У жовтні 2017 року (дата не зазначена) перший заступник прокурора Львівської області ОСОБА_64 у кримінальному провадженні №0000768 від 03.10.2017 постановив рішення призначити старшим групи прокурорів у складі прокурорів відділу ОСОБА_7 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 - заступника начальника відділу ОСОБА_67 (т.10 а.с.26-27 с/с).

Отже, через те, що незазначена дата складання вказаної постанови, а у повідомленні начальнику відділу СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_68 про призначення групи прокурорів, яким ця постанова заступником начальника відділу ОСОБА_69 скерована керівнику слідчого підрозділу, також відсутні відомості щодо дати складання та отримання наведених документів, такі складені не пізніше 25 жовтня 2017 року (дата складання постанови про створення іншої групи прокурорів, яка містить дату, зареєстрована у прокуратурі Львівської області та у слідчому управлінні ГУ НП у Львівській області). Відтак, з 03.10.2017 і до 25.10.2017 повноваження передбачені ст.36 КПК України прокурорами ОСОБА_7 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 та заступником начальника відділу ОСОБА_69 не могли виконуватись за відсутності постанови складеної відповідно до вимог ч.5 ст.110 КПК України, із зазначенням часу її винесення.

03.10.2017 за заявою ОСОБА_18 до ЄРДР за №0000769 внесено відомості за ч.3 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 03.10.2017 автомобілем марки «Мазда 6» д.н.з. НОМЕР_4 (т.5 а.с.1-2). Того ж дня, 03.10.2017 заступник начальника відділу СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_61 доручив проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_18 старшому слідчому цього СУ ОСОБА_63 .

У жовтні 2017 року (дата не зазначена) перший заступник прокурора Львівської області ОСОБА_64 у кримінальному провадженні №0000769 від 03.10.2017 постановив рішення призначити старшим групи прокурорів у складі прокурорів відділу ОСОБА_7 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 - заступника начальника відділу ОСОБА_72 . Отже, через те, що незазначена дата складання вказаної постанови, а у повідомленні начальнику відділу СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_68 про призначення групи прокурорів, яким ця постанова заступником начальника відділу ОСОБА_69 скерована керівнику слідчого підрозділу, також відсутні дати складання та отримання названих документів, такі складені не пізніше 25 жовтня 2017 року (дата складання постанови про створення іншої групи прокурорів, яка містить дату, зареєстрована у прокуратурі Львівської області та у слідчому управлінні ГУ НП у Львівській області). Відтак, з 03.10.2017 і до 25.10.2017 повноваження передбачені ст.36 КПК України прокурорами ОСОБА_7 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 та заступником начальника відділу ОСОБА_69 не могли виконуватися за відсутності постанови складеної відповідно до вимог ч.5 ст.110 КПК України, із зазначенням часу її прийняття.

03.10.2017 за заявою ОСОБА_19 до ЄРДР за №0000770 внесено відомості за ч.3 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 03.10.2017 автомобілем марки «Мазда 5» д.н.з. НОМЕР_3 . Того ж дня, 03.10.2017 заступник начальника відділу СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_61 доручив проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_73 старшому слідчому цього СУ ОСОБА_63 . У жовтні 2017 року (дата не зазначена) перший заступник прокурора Львівської області ОСОБА_64 у кримінальному провадженні №0000770 від 03.10.2017 постановив рішення призначити старшим групи прокурорів у складі прокурорів відділу ОСОБА_7 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 - заступника начальника відділу ОСОБА_72 . Отже, через те, що незазначена дата складання вказаної постанови, а у повідомленні начальнику відділу СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_68 про призначення групи прокурорів, яким ця постанова заступником начальника відділу ОСОБА_69 скерована керівнику слідчого підрозділу, також відсутні дати складання та отримання названих документів, такі складені не пізніше 25 жовтня 2017 року (дата складання постанови про створення іншої групи прокурорів, яка містить дату, зареєстрована у прокуратурі Львівської області та у слідчому управлінні ГУ НП у Львівській області). Відтак, з 03.10.2017 і до 25.10.2017 повноваження передбачені ст.36 КПК України прокурорами ОСОБА_7 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 та заступником начальника відділу ОСОБА_69 не могли виконуватися за відсутності постанови складеної відповідно до вимог ч.5 ст.110 КПК України із зазначенням часу її прийняття.

Суд також приймає до уваги встановлені в ході розгляду справи дані щодо кримінального правопорушення №0003197 розпочатого 15.07.2016 за заявою ОСОБА_74 за ч.3 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 15.07.2016 автомобілем марки «Акура» д.н.з. НОМЕР_8 , хоча обвинувачення щодо викрадення цього автомобіля будь-якій особі у даному кримінальному провадженні не оголошено.

У цьому контексті суд відзначає, що стороною обвинувачення не спростовано наступні доводи сторони захисту.

Так, 15.07.2016 заступник начальника відділу начальник СВ Галицького ВП (м.Львів) ГУНП у Львівській області ОСОБА_75 доручив проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_76 слідчому цього СВ ОСОБА_77 . 22.07.2016 відповідними постановами першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_78 постановлені рішення про визначення підслідності у кримінальному провадженні №0003197 від 15.07.2016, з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.3 ст.289 КК України та доручено здійснення досудового розслідування СУ Головного управління Національної поліції у Львівській області, а старшим групи прокурорів у складі прокурорів відділу ОСОБА_65 і ОСОБА_79 призначено прокурора відділу ОСОБА_80

22.08.2017 т.в.о. начальника відділу СУ ГУ НП у Львівській області підполковник поліції ОСОБА_61 доручив проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0003197 від 15.07.2016 старшому слідчому ОСОБА_23 .У той же день 22.08.2017, т.в.о. начальника відділу СУ ГУ НП у Львівській області підполковник поліції ОСОБА_61 постановою у кримінальному провадженні №0003197 від 15.07.2016 про зміну слідчої групи, до якої увійшли слідчі ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , призначив старшим слідчого ОСОБА_23 .

Вказане доручення і постанова від 22.08.2017 т.в.о. начальника відділу СУ ГУ НП у Львівській області підполковника поліції ОСОБА_88 на час виконання вимог ст.290 КПК України у матеріалах кримінального провадження №0005754 від 18.07.2015 були відсутні, стороні захисту не відкривалися.

Крім того, прокурором не спростовано доводи сторони захисту про те, що у Реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відомості про прийняття процесуального рішення про створення слідчої групи 22.08.2017 чи у будь-який інший час досудового розслідування у цій справі, а стороні захисту надавалися для ознайомлення матеріали кримінального провадження №0005754 від 18.07.2015 з описом у 10 томах, але у жодному томі не згадана постанова про зміну слідчої групи чи навіть створення слідчої групи (копії опису матеріалів справи стороною захисту надано суду).

Також, прокурором в ході розгляду справи в суді не надано належного обґрунтування та заперечення щодо того, що за весь час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0005754 від 18.07.2015 надавалися наступні доручення про проведення досудового розслідування:

- 18.07.2015 у кримінальному провадженні №0005754 слідчому ОСОБА_89 (т.10 а.с.30 с/с);

- 01.08.2015 у кримінальному провадженні №0006416 слідчому ОСОБА_89 (т.10 а.с.37 с/с);

- 15.07.2016 у кримінальному провадженні №0003197 слідчому ОСОБА_90 (т.10 а.с.71 с/с);

- 03.10.2017 у кримінальних провадженнях №0000769, №0000768, №0000770 слідчому ОСОБА_91 ;

- 04.10.2017 у кримінальних провадженнях №0000771 слідчому ОСОБА_91 , №0000772 - слідчому ОСОБА_23 (на цих двох дорученнях відсутній підпис заступника начальника відділу СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_88 ).

- 04.10.2017 у кримінальному провадженні №0005754 слідчому СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_92 .

Разом з тим, старший слідчий ОСОБА_23 доручення про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0003197 не отримував, а тому не мав у цьому провадженні належних повноважень визначених ст.40 КПК України.

До участі в розслідуванні цього кримінального провадження залучалися й інша особа без підтвердження у визначений законом спосіб будь-яких повноважень, а саме ОСОБА_93 , який неодноразово скеровував доручення в порядку ст.40 КПК України.

Щодо доводів сторони захисту про недотримання стороною обвинувачення вимог ст.290 КПК України, суд відзначає наступне.

Дійсно чинний КПК України не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Відкриття в умовах публічного і гласного судового розгляду окремих матеріалів кримінального провадження, які існували на момент звернення до суду з обвинувальним актом, але не були відкриті стороні обвинувачення, не означає їх автоматичну допустимість, з огляду вимоги ст.290 КПК України. При цьому, відповідно ч.ч.2, 6, 9 ст. 290 КПК України презюмується, що відкриття стороною має бути здійснено до початку судового розгляду, оскільки сторони мають право бути готовими до проведення змагального процесу мати заперечення на доводи іншої сторони.

Не відкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку ст.290 КПК України після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як доказ.

Таким чином, законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

Захист вказує, що прокурор у своєму клопотанні про дослідження доказів запропонував суду дослідити висновки експертів №11/2365 від 20.12.2017; №4/2006 від 05.12.2017; №10/944 від 01.02.2018; №9282 від 12.01.2018; №9281 від 11.01.2018; №9280 від 10.01.2018, які виконані після виконання вимог ст.290 КПК України і скерування обвинувального акту до суду 29.12.2017.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та не заперечується стороною обвинувачення, вказані вище висновки експертів стороні захисту в порядку, передбаченому ст.290 КПК України, на стадії закінчення досудового розслідування не відкривалися.

За таких обставин, захист вважає, що ці висновки експертів є недопустимими доказами і їх не слід визнавати доказами вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів відповідно до вимог ст.ст.87, 290 КПК України.

Водночас, з наведеною позицією сторони захисту суд не погоджується, виходячи з наступного.

Так, захист вказує на порушення вимог ст. 290 КПК України, з огляду на відсутність висновків експертних досліджень на час скерування обвинувального акту на розгляд до суду.

Суд виходить з того, що ознайомлення з матеріалами досудового розслідування є правом, а не обов`язком сторони захисту, тому не реалізація захисником чи підозрюваним (обвинуваченим) зазначеного права за умови належного виконання стороною обвинувачення приписів ст. 290 КПК в частині надання доступу до матеріалів досудового розслідування, не є підставою для визнання доказів недопустимими.

Встановлено, що такі висновки експертів були надані стороні захисту перед подачею до суду. Крім того, очевидним для суду є і те, що відсутність таких висновків у розпорядженні органу досудового розслідування та прокурора на момент скерування обвинувального акту на розгляд до суду не надавили цим особам можливості відкриті ці матеріали стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України.

Натомість, після отримання цих висновків та перед подачею їх суду прокурор відкрив ці матеріали стороні захисту, чим виконано положення даної статті КПК України. У даному випадку сторона захисту мала можливість ознайомитись з наданими суду матеріалами та підготуватися до висловлення своєї позиції щодо них, а отже у даному випадку дотримана загальна засада змагальності, а не відкриття матеріалів перед скеруванням обвинувального акту до суду пов`язано виключно з об`єктивними обставинами, які не залежали від волі прокурора чи слідчого.

Відтак, суд знаходить такі доводи сторони захисту необґрунтованими, тому їх відхиляє.

Водночас, суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що з матеріалів справи встановлено факти порушення прав обвинуваченого, зокрема права на захист.

Так, в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_8 фактично затримали 01.08.2015 о 17:25, під час огляду місця події, а протокол його затримання склали лише 03.08.2015 о 3 год. 10 хв., що є порушенням вимог ст.209 КПК України, оскільки особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою. Водночас, під час затримання ОСОБА_8 та перебування його у відділенні поліції орган досудового розслідування безпосередньо від обвинуваченого жодних доказів не здобув, а тому немає підстав визнання недопустимими окремих доказів, отриманих внаслідок порушення права особи на захист, адже такі відсутні. Водночас, суд відзначає, що наведені обставини приймаються до уваги, як опосередковане підтвердження упередженого ставлення до ОСОБА_8 з боку органу досудового розслідування.

Право підозрюваного, обвинуваченого на захист є невід`ємною складовою закріпленого у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд, у Конституції України та КПК України. Незабезпечення обвинуваченого захисником, тобто фактичне позбавлення права на захист протягом трьох днів є очевидним порушення законних прав затриманої особи.

Так, в ході розгляду справи встановлено, що лише через два дні після затримання за підозрою у скоєнні особливо тяжкого злочину, у якому участь захисника є обов`язковою, органи досудового розслідування залучили захисника для надання правової допомоги ОСОБА_8 .

Обов`язок забезпечити участь захисника під час досудового розслідування покладена на сторону обвинувачення (ст.49 КПК). Цей обов`язок є складовою процесу доведення вини особи у вчиненні злочину.

Оскільки цей обов`язок не виконано, то суд констатує порушення права обвинуваченого ОСОБА_8 на захист в період досудового розслідування з 01.08.2015, у період коли орган досудового розслідування його затримав, і до 03.08.2015, тобто до призначення захисника Регіональним центром з надання безоплатної вторинної допомоги у Одеській області.

В ході провадження у справі прокурор, наводячи свої заперечення на доводи сторони захисту щодо відсутності у матеріалах кримінального провадження, посилається на те, що дані про такі рішення, а також про осіб яким доручено проведення досудового розслідування та процесуальне керівництво у провадженні наявні у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, зокрема у відповідних витягах.

З такими доводами прокурора суд не погоджується, з огляду на наступне.

У висновку Касаційного кримінального суду викладений у постанові від 26 січня 2024 року (справа № 466/9158/14-к, провадження № 51-645 км 18) зазначено, що витяг з ЄРДР - це згенерований програмними засобами ведення Реєстру документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за визначеними у пункті 3 цієї глави параметрами, які є актуальними на момент його формування (п. 2 глави 4 Положення). Отже, витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення прокурора або групи прокурорів чи постанову керівника відповідного органу досудового розслідування про призначення слідчого або групи слідчих, які здійснюватимуть повноваження прокурорів чи слідчих у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Здійснення та проведення у даному кримінальному провадженні слідчих та процесуальних дій особами повноваження яких не підтверджені у встановлений законом спосіб, суд визнає істотним порушенням прав та свобод людини.

Таким чином, наведені доводи прокурора є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Оцінюючи позиції учасників провадження та зміст наданих суду для дослідження доказів у їх сукупності, з точки зору доведення винуватості у інкримінованому кримінальному правопорушенні ОСОБА_8 , суд також враховує наступне.

Відповідно до ст. 337 ч. 1 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, у цьому контексті суд відзначає, що він не оцінює дії інших осіб матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження ( ОСОБА_15 , ОСОБА_28 та ОСОБА_27 ), на предмет наявності чи відсутності у їх діях складу будь-якого кримінального правопорушення, адже у даному випадку вирішується питання стосовно наявності виключно у діях ОСОБА_8 складу інкримінованих йому правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині визнати обвинуваченого винним.

Водночас, згідно положень ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, суд може ухвалити обвинувальний вирок лише у тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Положеннями ст. 91 КПК України передбачені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Статтею 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно ч.3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як наведено вище, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Згідно ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

У свою чергу, склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визначають вчинене суспільно небезпечне діяння, як кримінальне правопорушення. Елементами складу кримінального правопорушення є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.

Вище суд навів свої доводи щодо того з якими твердженнями сторони захисту та сторони обвинувачення він погоджується або відхиляє, а також зазначив свої висновки щодо допустимості та належності доказів у даному провадженні.

Доводи прокурора про те, що надані суду докази, у тому числі покази учасників провадження у судовому засіданні, свідчать про наявність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованих кримінальних правопорушень суд також відхиляє з огляду на наступне.

Судом у даному вироку наведено зміст показів усіх допитаних судом учасників даного провадження під час судового розгляду.

Ці покази детально проаналізовані та оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі під час ухвалення вироку у нарадчій кімнаті.

За результатами розгляду справи суд констатує наступне:

- жоден з учасників кримінального провадження не повідомив суд про те, що він був очевидцем заволодіння ОСОБА_8 наведеними у обвинувальному акті транспортними засобами;

- жоден доказ наданий суду прокурором, зокрема висновки експерта, не містять даних про те, що саме предмети та речі вилучені у ОСОБА_8 були засобами та знаряддями, за допомогою яких було здійснено заволодіння автомобілями наведеними у обвинувальному акті. Більше того, яким саме приладом були відкриті та приведені у робочий стан автомобілі прокурором в ході судового розгляду наведено не було;

- жоден доказ наданий суду не фіксує перебування ОСОБА_8 на місці вчинення злочинів пов`язаних із заволодінням транспортними засобами в момент їх викрадення;

- у матеріалах справи немає жодного доказу, який прямо вказує на те, що ОСОБА_94 вчинив незаконне заволодіння автомобілями;

- жоден належний та допустимий доказ не фіксує спілкування ОСОБА_8 з іншими учасниками організованої групи, з приводу погодження планів скоєння злочину, підготовки до них, розподілу ролей кожного учасника, ієрархію чи організацію даної групи визначеною органом досудового розслідування.

Крім того, з мотивів наведених вище, суд погоджується, що інкриміновані ОСОБА_8 факти використання завідомо підроблених документів також не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому суд відзначає, що надані стороною обвинувачення докази щодо цього обвинувачення по епізоду у місті Одеса є суперечливими та фактично ґрунтуються на показах та інформації повідомленої працівниками правоохоронного органу, які допустили грубе порушення прав обвинуваченого (підозрюваного) під час його затримання. Крім того, стороною обвинувачення належним чином не обґрунтовано мотивів вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому правопорушень. Так, по епізоду у м. Одеса суду надані докази, які ставлять під обґрунтований сумнів наявність у ОСОБА_8 необхідності використання відповідного документа. Зокрема, з досліджених судом доказів цілком обґрунтованою видається версія сторони захисту щодо того, що документ використання якого інкриміновано ОСОБА_8 був вилучений працівниками правоохоронних органів під час проведення слідчих дій після затримання ОСОБА_8 , а не пред`явлений обвинуваченим інспектору для ідентифікації особи.

Щодо епізоду у готельному комплексі «Хап-ОК», за твердженням сторони обвинувачення, ОСОБА_8 використав завідомо підроблений документ для надання працівникам готелю та заповнення необхідних документів на проживання. Натомість, стороною обвинувачення жодним чином не обґрунтовано задля чого для поселення у готель ОСОБА_8 треба було пред`явити відповідний документ. Наприклад, не встановлено ні нормативного акту, який визначає правила поселення у цей готель або внутрішнього документу (правила, розпорядок тощо) самого готелю. Більше того, даних про те, що будь-хто з представників зазначеного готелю був допитаний під час досудового розслідування задля перевірки цих обставин в ході розгляду справи не встановлено, як і не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що обвинувачений був заселений до згаданого готелю та це заселення було зареєстровано у внутрішніх документах даного закладу. Тобто взагалі не встановлено, за допомогою належних та допустимих доказів сам факт використання документа.

Кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 358 КК України відноситься до категорії умисних, що передбачає наявність умислу у особи яка його вчиняє. Натомість, жодних даних чи доказів з цього приводу (доведення умислу та мотивів) стороною обвинувачення в процесі судового розгляду не наведено і суду не подано.

Суд також відзначає, що дійсно у ОСОБА_8 відсутнє алібі на час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень пов`язаних із заволодінням транспортними засобами. Крім того, суд, виходячи з наданих в процесі розгляду справи висновків експертів погоджується з тим, що вилучені у ОСОБА_8 речі та предмети могли бути використані для заволодіння транспортними засобами. Натомість, переконливих доказів про те, що саме речі та предмети вилучені у ОСОБА_8 було використано для заволодіння автомобілями наведеними у обвинувальному акті в матеріалах справи немає. Водночас, виходячи з принципу презумпції невинуватості, відсутність алібі не можна ототожнювати із доведеністю вини.

Суд не може залишити поза увагою і те, що прокурор протягом судового провадження, зокрема у судових дебатах, акцентував увагу на особі обвинуваченого, зокрема на тому, що йому неодноразово пред`являлось обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень пов`язаних із незаконним заволодінням транспортними засобами, як на обставині яка свідчить про причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому у даному кримінальному провадженні злочинів.

Водночас, суд вважає ці доводи прокурора неналежними і такими, що суперечать вимогам процесуального закону, виходячи з того, що згідно положень ч. 1 ст. 88 КПК України, докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, наведені доводи прокурора відхиляються судом, оскільки вони суперечать вимогам закону.

Крім того, суд також відзначає, що сторона захисту послідовно протягом усього судового розгляду наводила свої доводи щодо недопустимості доказів та їх неналежності. Більше того, фактично позиція сторони захисту ґрунтується на доказах здобутих саме органом досудового розслідування, які постійно перебували у розпорядженні прокурора, а отже у сторони обвинувачення було цілком достатньо часу для спростування позиції захисту.

Таким чином. у даному кримінальному провадженні засада змагальності дотримана належним чином.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку та переконання, що покази учасників провадження надані суду не доводять, у своїй сукупності з іншими доказами у справі, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Відтак, такі докази не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку і не є належною та законною підставою для його ухвалення.

При цьому суд відзначає, що в ході розгляду справи було допитано заявлених стороною обвинувачення осіб у присутності як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, тобто з дотриманням принципу змагальності. Жодного з учасників провадження суд не обмежував у можливості задати відповідні питання потерпілому, свідку чи експерту. Отже, судом досліджено безпосередньо усі докази подані учасниками процесу. Жодних доповнень чи заперечень проти завершення дослідження обставин справи від учасників процесу не поступало і не висловлювалось.

Суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду поза розумним сумнівом не доведено належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_8 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Отже, встановлені в ході розгляду справи обставини вказують на не доведення того, що обвинуваченим вчинено інкриміновані йому кримінальні правопорушення інкриміновані, а тому ОСОБА_8 належить виправдати та ухвалити щодо нього виправдувальний вирок з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, відповідно яких виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційні вимоги сторони обвинувачення в повному обсязі, думку захисника-адвоката ОСОБА_9 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_8 , які заперечили доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення та просили, кожен окремо, залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. ст. 22, 23 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Суд досліджує докази безпосередньо.

Відповідно до ст. ст. 91, 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. За загальним правилом обов`язок доказування в суді обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на прокурора. Обов`язок доказування допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

На думку колегії суддів, зазначені вимоги судом першої інстанції виконано в повному обсязі.

Апеляційні вимоги прокурора про те, що в діях ОСОБА_8 наявний склад кримінальних правопорушень, за ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 358 КК України, не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Так судом першої інстанції було детально перевірені всі фактичні обставини справи, досліджені наявні в матеріалах кримінального провадження документи та допитані свідки, які володіли інформацію по справі.

Суд першої інстанції у підсумку зазначив, що оцінюючи позиції учасників провадження та зміст наданих суду для дослідження доказів у їх сукупності, з точки зору доведення винуватості у інкримінованому кримінальному правопорушенні ОСОБА_8 , суд також враховує наступне.

Відповідно до ст. 337 ч. 1 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, у цьому контексті суд відзначає, що він не оцінює дії інших осіб матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження ( ОСОБА_15 , ОСОБА_28 та ОСОБА_27 ), на предмет наявності чи відсутності у їх діях складу будь-якого кримінального правопорушення, адже у даному випадку вирішується питання стосовно наявності виключно у діях ОСОБА_8 складу інкримінованих йому правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині визнати обвинуваченого винним.

Водночас, згідно положень ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, суд може ухвалити обвинувальний вирок лише у тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Положеннями ст. 91 КПК України передбачені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Статтею 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно ч.3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як наведено вище, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Згідно ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

У свою чергу, склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визначають вчинене суспільно небезпечне діяння, як кримінальне правопорушення. Елементами складу кримінального правопорушення є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.

Вище суд навів свої доводи щодо того з якими твердженнями сторони захисту та сторони обвинувачення він погоджується або відхиляє, а також зазначив свої висновки щодо допустимості та належності доказів у даному провадженні.

Доводи прокурора про те, що надані суду докази, у тому числі покази учасників провадження у судовому засіданні, свідчать про наявність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованих кримінальних правопорушень суд також відхиляє з огляду на наступне.

Судом у даному вироку наведено зміст показів усіх допитаних судом учасників даного провадження під час судового розгляду.

Ці покази детально проаналізовані та оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі під час ухвалення вироку у нарадчій кімнаті.

За результатами розгляду справи суд констатує наступне:

- жоден з учасників кримінального провадження не повідомив суд про те, що він був очевидцем заволодіння ОСОБА_8 наведеними у обвинувальному акті транспортними засобами;

- жоден доказ наданий суду прокурором, зокрема висновки експерта, не містять даних про те, що саме предмети та речі вилучені у ОСОБА_8 були засобами та знаряддями, за допомогою яких було здійснено заволодіння автомобілями наведеними у обвинувальному акті. Більше того, яким саме приладом були відкриті та приведені у робочий стан автомобілі прокурором в ході судового розгляду наведено не було;

- жоден доказ наданий суду не фіксує перебування ОСОБА_8 на місці вчинення злочинів пов`язаних із заволодінням транспортними засобами в момент їх викрадення;

- у матеріалах справи немає жодного доказу, який прямо вказує на те, що ОСОБА_94 вчинив незаконне заволодіння автомобілями;

- жоден належний та допустимий доказ не фіксує спілкування ОСОБА_8 з іншими учасниками організованої групи, з приводу погодження планів скоєння злочину, підготовки до них, розподілу ролей кожного учасника, ієрархію чи організацію даної групи визначеною органом досудового розслідування.

Крім того, з мотивів наведених вище, суд погоджується, що інкриміновані ОСОБА_8 факти використання завідомо підроблених документів також не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому суд відзначає, що надані стороною обвинувачення докази щодо цього обвинувачення по епізоду у місті Одеса є суперечливими та фактично ґрунтуються на показах та інформації повідомленої працівниками правоохоронного органу, які допустили грубе порушення прав обвинуваченого (підозрюваного) під час його затримання. Крім того, стороною обвинувачення належним чином не обґрунтовано мотивів вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому правопорушень. Так, по епізоду у м. Одеса суду надані докази, які ставлять під обґрунтований сумнів наявність у ОСОБА_8 необхідності використання відповідного документа. Зокрема, з досліджених судом доказів цілком обґрунтованою видається версія сторони захисту щодо того, що документ використання якого інкриміновано ОСОБА_8 був вилучений працівниками правоохоронних органів під час проведення слідчих дій після затримання ОСОБА_8 , а не пред`явлений обвинуваченим інспектору для ідентифікації особи.

Щодо епізоду у готельному комплексі «Хап-ОК», за твердженням сторони обвинувачення, ОСОБА_8 використав завідомо підроблений документ для надання працівникам готелю та заповнення необхідних документів на проживання. Натомість, стороною обвинувачення жодним чином не обґрунтовано задля чого для поселення у готель ОСОБА_8 треба було пред`явити відповідний документ. Наприклад, не встановлено ні нормативного акту, який визначає правила поселення у цей готель або внутрішнього документу (правила, розпорядок тощо) самого готелю. Більше того, даних про те, що будь-хто з представників зазначеного готелю був допитаний під час досудового розслідування задля перевірки цих обставин в ході розгляду справи не встановлено, як і не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що обвинувачений був заселений до згаданого готелю та це заселення було зареєстровано у внутрішніх документах даного закладу. Тобто взагалі не встановлено, за допомогою належних та допустимих доказів сам факт використання документа.

Кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 358 КК України відноситься до категорії умисних, що передбачає наявність умислу у особи яка його вчиняє. Натомість, жодних даних чи доказів з цього приводу (доведення умислу та мотивів) стороною обвинувачення в процесі судового розгляду не наведено і суду не подано.

Суд також відзначає, що дійсно у ОСОБА_8 відсутнє алібі на час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень пов`язаних із заволодінням транспортними засобами. Крім того, суд, виходячи з наданих в процесі розгляду справи висновків експертів погоджується з тим, що вилучені у ОСОБА_8 речі та предмети могли бути використані для заволодіння транспортними засобами. Натомість, переконливих доказів про те, що саме речі та предмети вилучені у ОСОБА_8 було використано для заволодіння автомобілями наведеними у обвинувальному акті в матеріалах справи немає. Водночас, виходячи з принципу презумпції невинуватості, відсутність алібі не можна ототожнювати із доведеністю вини.

Суд не може залишити поза увагою і те, що прокурор протягом судового провадження, зокрема у судових дебатах, акцентував увагу на особі обвинуваченого, зокрема на тому, що йому неодноразово пред`являлось обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень пов`язаних із незаконним заволодінням транспортними засобами, як на обставині яка свідчить про причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому у даному кримінальному провадженні злочинів.

Водночас, суд вважає ці доводи прокурора неналежними і такими, що суперечать вимогам процесуального закону, виходячи з того, що згідно положень ч. 1 ст. 88 КПК України, докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, наведені доводи прокурора відхиляються судом, оскільки вони суперечать вимогам закону.

Крім того, суд також відзначає, що сторона захисту послідовно протягом усього судового розгляду наводила свої доводи щодо недопустимості доказів та їх неналежності. Більше того, фактично позиція сторони захисту ґрунтується на доказах здобутих саме органом досудового розслідування, які постійно перебували у розпорядженні прокурора, а отже у сторони обвинувачення було цілком достатньо часу для спростування позиції захисту.

Таким чином у даному кримінальному провадженні засада змагальності дотримана належним чином.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку та переконання, що покази учасників провадження надані суду не доводять, у своїй сукупності з іншими доказами у справі, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Відтак, такі докази не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку і не є належною та законною підставою для його ухвалення.

При цьому суд відзначає, що в ході розгляду справи було допитано заявлених стороною обвинувачення осіб у присутності як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, тобто з дотриманням принципу змагальності. Жодного з учасників провадження суд не обмежував у можливості задати відповідні питання потерпілому, свідку чи експерту. Отже, судом досліджено безпосередньо усі докази подані учасниками процесу. Жодних доповнень чи заперечень проти завершення дослідження обставин справи від учасників процесу не поступало і не висловлювалось.

Суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду поза розумним сумнівом не доведено належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_8 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Отже, встановлені в ході розгляду справи обставини вказують на не доведення того, що обвинуваченим вчинено інкриміновані йому кримінальні правопорушення інкриміновані, а тому ОСОБА_8 належить виправдати та ухвалити щодо нього виправдувальний вирок з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, відповідно яких виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які є в матеріалах кримінального провадження. Висновок суду, про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначених у вироку суду кримінальних правопорушень, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до переконання, що апеляційні вимоги сторони обвинувачення були предметом розгляду в суді першої інстанції та вимоги зазначені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.3 ст. 289, ч.4 ст. 358 КК України.

Покликання апелянта на те, що в матеріалах справи відсутній технічний носій фіксації судового засідання від 10.07.2018 року під час якого була допитана потерпіла ОСОБА_13 знайшло підтвердження в матеріалах справи та відображено у вироку суду першої інстанції. Зокрема у вироку зазначено, що за наявними у матеріалах судового провадження даними, зокрема згідно наявного у матеріалах справи журналу судового засідання (т.2 а.с.161), ОСОБА_13 було допитано у судовому засіданні 10.07.2018 року. Пояснення потерпіла надавала раніше визначеному складу суду (до зміни головуючого). На усі виклики суду у новому складі ОСОБА_13 не з`явилась, а також не зверталась до суду із клопотаннями про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ознайомитись із показами цієї особи у судовому засіданні у головуючого можливість відсутня, адже після заміни складу суду матеріали судового провадження передані без відповідного носія із звукозаписом. Встановити причини відсутності такого носія не виявилось можливим, адже і попередній головуючий, і секретар судового засідання, який приймав участь у цій справі під час допиту потерпілої, звільнені зі своїх посад у суді задовго до ухвалення даного вироку. Дані про засідання також відсутні і на носіях наявних у залах судових засідань суду. Отже, суд позбавлений можливості сприймати покази цієї особи безпосередньо з незалежних від нього причин, а тому не може надавити їм оцінку. Разом з тим, слід відзначити, що судом у новому складі вживались активні заходи щодо забезпечення участі даної потерпілої у судовому засіданні. Зокрема, зазначена потерпіла регулярно повідомлялась про дату, час і місце судового засідання рекомендованою кореспонденцією. Крім того, суд доручав прокурору встановити причини неявки наведеної особи у судове засідання та повідомити про це суд. Судом також скеровано запити до Державної прикордонної служби України, які наявні у матеріалах судового провадження. У відповідь на ці запити отримано інформацію про те, що ОСОБА_13 02.07.2022 року залишила межі України і після цього інформація про її повернення відсутня.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вжито всіх можливих, вичерпних заходів задля забезпечення участі даної особи у судовому засіданні. Крім того у вироку закцентовано на тому, що суд викликав потерпілу у судові засідання у спосіб визначений законом, що підтверджується матеріалами справи, а інформація про дату, час та місце розгляду справи своєчасно розміщувалась на сайті суду. При цьому, оцінюючи можливість завершення розгляду справи за відсутності наведеної особи, суд врахував тривалість судового провадження та положення ст. 28 КПК України, зокрема те, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки.

Відтак суд першої та апеляційної інстанції позбавлені можливості в належний спосіб допитати потерпілу ОСОБА_13 в судовому засіданні, а апеляційні вимоги прокурора, щодо відсутності технічного носія фіксації судового процесу в попередньому складі суду є вагомі, однак, на думку колегії суддів, спрямовані на затягування розгляду справи, адже жоден із судів неспроможний повернути потерпілу, яка виїхала за кордон з початком воєнної агресії російської федерації та введенні в Україні воєнного стану, на територію України та відповідного виклику в суд для допиту. Крім того в суді першої інстанції жоден з учасників процесу (ні з боку сторони захисту, ні з боку сторони обвинувачення) не висловив своїх заперечень проти завершення дослідження обставин справи з огляду на неодноразову неявку ОСОБА_13 у судові засідання.

Стосовно апеляційних вимог прокурора про виділення з матеріалів даного кримінального провадження частину матеріалів, які стосуються обвинуваченого ОСОБА_15 то слід зазначити наступне.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що в процесі судового розгляду сторона обвинувачення (прокурор) фактично не висловлював застережень щодо доцільності виділення та зупинення матеріалів щодо обвинувачених ОСОБА_28 та ОСОБА_27 , внаслідок їх мобілізації та перебування на службі у відвідних підрозділах ЗСУ. Таке виділення зумовлено цілком легітимною метою, важливість якої ніким з учасників провадження під сумнів поставлена не була, а саме захист держави Україна та її громадян від збройної агресії рф. Варто також відзначити, що в ході судового розгляду суду надано документи, які засвідчують загибель обвинуваченого ОСОБА_28 під час проходження служби (з цього приводу судом було ухвалене рішення про закриття кримінального провадження щодо цього обвинуваченого).

Суд відзначив,, що в процесі провадження у справі були вжиті вичерпні заходи щодо забезпечення участі обвинуваченого ОСОБА_15 у судовому засіданні, про що наведено у відповідній ухвалі про виділення матеріалів.

Крім того, суду першої інстанції були надані належні документи на підтвердження захворювання обвинуваченого, а також його потреби у проведенні тривалого лікування та неможливості явки у судові засідання. У свою чергу, до захворювання, даний обвинувачений у цілому належним чином виконував свій процесуальний обов`язок щодо явки в судове засідання. Також, суду надано документи, які засвідчують факти проведення лікування обвинуваченого, зокрема перебування останнього на лікуванні у медичних закладах і неможливість його участі у судових засіданнях за станом здоров`я. З метою перевірки інформації щодо лікування обвинуваченого, судом також були задоволені клопотання як прокурора, так і захисника, та витребувано відповідну інформацію у медичних закладах саме у тому обсязі, про який клопотали сторони провадження, у тому числі прокурор.Крім того, до моменту повідомлення суду про захворювання, обвинувачений ОСОБА_15 на виклики суду, у відповідні засідання та в цілому, належним чином виконував свої процесуальні обов`язки.

Ухвалюючи рішення про виділення матеріалів в окреме провадження, суд першої інстанції виходив з того, що неприбуття обвинуваченого у судове засідання є підставою, яка a priori перешкоджає можливості проведення судового розгляду. Наведене поза усяким сумнівом порушує права інших учасників провадження на розгляд справи у розумні строки, що, за переконанням суду, не відповідає загальним засадам кримінального провадження та положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, зупинення виділеного провадження не перешкоджає кожному з його учасників, у тому числі і прокурору, ініціювати питання його відновлення, у зв`язку із відсутністю (закінченням) обставин, що стали підставами для його зупинення. Зокрема, прокурор чи сторона захисту може ініціювати відповідне питання перед судом одразу по завершенню лікування обвинуваченого. У цьому контексті суд відзначив наступне.

Дотримання принципу розумності строків під час судового розгляду мінімізує час обмеження прав і свобод осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності та сприяє відновленню порушених прав та інтересів потерпілих осіб.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово визнавав порушенням недотримання розумних строків під час розгляду справи.

Наголошуючи на недоцільності виділення матеріалів щодо ОСОБА_15 в окреме провадження, прокурор фактично просив суд поставити інтереси усіх учасників провадження в залежність від можливості прибуття даної особи у судове засідання. При цьому, наявність захворювання, яке перешкоджало прибуттю на розгляд справи, а також поважність причин такої неявки підтверджена належними та допустимими доказами, які не спростовані в процесі судового розгляду.

Суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства (пункт 1 частини сьомої статті 56 Закону № 1402-УІІІ).

Як наведено вище, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Суд першої інстанції не погодився з наведеними доводами прокурора, адже жоден з учасників провадження не повинен отримувати будь-яких незаконних та необгрунтоаних переваг при можливості реалізації своїх прав та виконані процесуальних обов`язків, а жодна сторона чи учасник кримінального провадження не можуть необґрунтовано позбавлятися права на розгляд справи у розумні строки, зокрема від надмірних зволікань під час судового провадження.

З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Неможливо не відзначити, що заперечуючи проти виділення кримінального провадження щодо наведеного обвинуваченого прокурор фактично не навів жодного належного та обгрунтованого доводу стосовно того, чому виділення цих матеріалів може поставити під сумнів об`єктивність подальшого судового розгляду, адже закон покладає саме на прокурора обов`язок довести винуватість кожного обвинуваченого окремо, незалежно від категорії злочину і його кваліфікуючих ознак, на кшталт вчинення кримінального правопорушення у складі організованої групи. Жодних обґрунтованих доводів стосовно того, чому таке виділення зашкодить прокурору виконати покладений на нього обов`язок доведення винуватості кожного з обвинувачених, стороною обвинувачення в процесі судового розгляду не озвучено. Натомість, виділення (роз`єднання) матеріалів судового провадження жодним чином не впливає на можливості прокурора подати суду ті чи інші докази (у даному випадку судом досліджено усі докази подані прокурором), а також не впливає на допустимість жодного доказу чи повноту судового розгляду.

Суд першої інстанції звернув увагу, що зазначаючи наведені доводи прокурор залишив поза увагою строки перебування на розгляді обвинувального акту у суді та обставини, які перешкоджали суду ухвалити остаточне рішення у справі. У цьому контексті суд зазначив, що однією з ключових перешкод для завершення розгляду справи була значна кількість відкладених внаслідок неявки учасників процесу судових засідань. Зокрема, неявка у судове засідання обвинувачених, потерпілих та прокурора є обставиною яка істотно перешкоджає можливості проведення судового розгляду. Суд відзначив, що у цій справі мали місце неодноразові неявки обвинувачених та потерпілих у судове засідання на розгляд справи. Такі неявки мали місце як з поважних причин, так і за їх відсутності. Зокрема, під час розгляду справи у суді мали місце факти неодноразових неявок обвинувачених, які, як було встановлено судом, на час судового засідання перебували у слідчому ізоляторі у іншому населеному пункті за рішенням слідчого судді в іншому кримінальному провадженні (ухвали суду про проведення відеоконференцзв`язку із слідчим ізолятором виконані не були з незалежних від суду підстав). Також, обвинувачені перебували на лікуванні у відповідних медичних закладах (суду надані відповідні підтверджуючі документи). Крім того, у межах даного провадження судом неодноразово застосовувалась процедура приводу обвинувачених. Натомість, неможливо не відзначити, що у матеріалах справи містяться дані про неодноразову (понад п`ятнадцять разів) неявку у судове засідання саме представника сторони обвинувачення (не лише того прокурора який підтримував обвинувачення на завершальній стадії процесу).

Крім того у матеріалах судового провадження наявне клопотання прокурора про виділення матеріалів щодо іншого обвинуваченого, який був оголошений у розшук, яке було розглянуте і задоволено судом. Наведене свідчить про те, що сторона обвинувачення, без належних на те мотивів, обґрунтування та підстав, фактично застосовує вибірковий та непослідовний підхід до питання забезпечення оперативності розгляду справи та виділення матеріалів судового провадження щодо обвинувачених.

Очевидним для судів першої та апеляційної інстанції є те, що положення процесуального закону щодо можливості виділення матеріалів кримінального провадження спрямовані, серед іншого, на те, аби сприяти справедливому судовому розгляду у розумні строки, адже обвинувачений може ухилитись від виконання своїх обов`язків та переховуватись від суду, захворіти на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, бути призваним для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, перебувати у розшуку.

Справедливість кримінального процесу та судового провадження, як його складової, додержання прав людини неможливі без дотримання встановлених законом строків на відповідну процесуальну дію. Виконання завдань правосуддя у кримінальних провадженнях, ефективність його здійснення і забезпечення невідворотності покарання щодо осіб, винуватих у вчиненні злочину, або виправдання невинуватих напряму залежать від швидкого та оперативного розгляду судом цих проваджень по суті.

Згідно п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім певних випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Також, згідно з нормами ст. 6 наведеної Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Для визначення складності кримінального провадження має прийматись кількість підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, а також обсяг та специфіка процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування.

У даному випадку кількість обвинувачуваних, потерпілих та свідків, кількість інкримінованих обвинуваченим епізодів вчинення кримінальних правопорушень, поведінка учасників провадження під час розгляду обвинувального акту у суді, безумовно свідчать про те, що вказане кримінальне провадження є складним. Водночас, наведена обставина не звільняє суди від дотримання вимоги розумних строків, з врахуванням складності справи, а прокурора та інших учасників процесу від обов`язку сприяти дотриманню цієї засади кримінального провадження.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов переконання, що доводи прокурора про недоцільність виділення матеріалів кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_15 , у даному випадку, є надуманими, а наслідки підтримання такої позиції прокурора судом очевидно призведуть до порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та КПК України, в частині дотримання розумних строків, а також не сприятимуть забезпеченню дотримання розумного балансу між дотримання прав усіх учасників даного провадження.

Суду апеляційної інстанції стороною обвинувачення також не було надано вагомих підстав для скасування вироку через виділення з матеріалів кримінального провадження, яка перебуває на розгляді, матеріалів стосовно обвинуваченого ОСОБА_15 , який перебував на лікуванні та потребує тривалого лікування, адже таке виділення жодним чином не перешкоджає дослідженню доказів сторони обвинувачення щодо ОСОБА_11 , від сторони обвинувачення, у свою чергу, не надходило клопотань про об`єднання справи у зв`язку з можливим одужанням ОСОБА_15 до постановлення вироку судом першої інстанції 11.07.2024.

Більш того, наявність у матеріалах судового провадження клопотання прокурора про виділення матеріалів щодо іншого обвинуваченого, який був оголошений у розшук, яке було розглянуте і задоволено судом, свідчить про те, що сторона обвинувачення, без належних на те мотивів, обґрунтування та підстав, фактично застосовує вибірковий та непослідовний підхід до питання забезпечення оперативності розгляду справи та виділення матеріалів судового провадження щодо обвинувачених.

Апеляційні вимоги прокурора про те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного переконання про те, що стороною обвинувачення по справі було висунуто ОСОБА_8 неконкретизоване обвинувачення, зокрема через те, що по епізоду незаконного заволодіння Бомберуком автомобіля потерпілого ОСОБА_95 зазначено про те, що ОСОБА_8 , вчинив злочин будучи раніше судимим, а в інших епізодах зазначалося про те, що ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення незаконного заволодіння транспортними засобами, при тому що суду першої інстанції не було надано жодних доказів таких покликань, не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Так у вироку суд першої інстанції, у відповідності до чинного законодавства, з врахуванням вимог практики Європейського Суду дав розгорнуту, повну оцінку обставинам справи та врахував доводи сторін. Належне формулювання обвинувачення пред`явленого особі є невід`ємною ознакою забезпечення дотримання права на захист.

Конкретність пред`явленого особі обвинувачення забезпечує для неї можливість організації ефективного захисту своїх інтересів. Разом з тим, неконкретність обвинувачення не тільки не дозволяє особі, яка притягується до кримінальної відповідальності належним чином організувати ефективний захист своїх інтересів, а й позбавляє суд належним чином перевірити доводи сторони обвинувачення.

У своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Суд першої інстанції погодився з доводами сторони захисту про те, що встановлені в ході судового провадження обставини свідчать про те, що формулювання обвинувачення та сам зміст обвинувального акту містять істотні суперечності, з огляду на наступне.

У обвинувальному акті у розділі «Виклад фактичних обставин кримінального провадження» прокурор зазначив, що «досудовим розслідуванням встановлено, що 18.07.2015 року, у період часу з 19:30 год. по 21:30 год. ОСОБА_17 , будучи раніше судимим за незаконне заволодіння транспортними засобами», хоча даних про притягнення ОСОБА_11 до кримінальної відповідальності, зокрема відповідного обвинувального вироку суду прокурором не надано. У епізоді, який стосується заволодіння автомобілем марки «Infinity QX70», д.н.з. НОМЕР_1 , у викладі фактичних обставин справи з незрозумілих причин наведено кваліфікуючу ознаку повторність.

Також, у обвинувальному акті прокурор виклав фактичні обставини кримінального правопорушення, наступним чином « ОСОБА_17 , будучи притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення незаконного заволодіння транспортними засобами, в період з вересня 2017 до жовтня 2017, розуміючи протиправний характер своїх дій, діючи з корисливих мотивів, організував діяльність організованої групи в складі ОСОБА_15 , ОСОБА_96 та ОСОБА_27 , яка займалася незаконними заволодіннями транспортними засобами. Хоча даних про притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення незаконного заволодіння транспортними засобами ОСОБА_11 у встановленому законом порядку до вересня 2017 матеріали справи не містять.

Згідно ч.3 ст.28 КК України, кримінальне правопорушення визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) кримінальних правопорушень, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.91 КПК України для доказування факту організованої групи слід встановити і вказати відомості про час і місце, де вона зорганізувалася для вчинення злочинів, за яких обставин це відбулося тощо, але такі відомості у справі відсутні.

Суд першої інстанції дійшов переконання про те, що стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами те, що дії ОСОБА_11 , як члена організованої групи, характеризувалися такими кваліфікуючими ознаками організованої групи, як участь у групі яка має стабільний склад, тісні стосунки між його учасниками, їх централізоване підпорядкування, єдині для всіх правила поведінки, а також наявність плану злочинної діяльності і чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

Крім того в суді першої інстанції не було стороною обвинувачення беззастережно доведено факт завдання великої матеріальної шкоди виходячи з наступного.

Дійсно відповідно до ст.289 КК України, в редакції, що діяла на момент вчинення інкримінованих обвинуваченому дій, з примітки до цієї статті слідує, що відповідно до частин другої і третьої цієї статті матеріальна шкода визнається значною у разі заподіяння реальних збитків на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а великою - у разі заподіяння реальних збитків на суму понад двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження вартість автомобілів, заволодіння яких інкримінується обвинуваченому, а також особам матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, становить:

«MazdaCX5», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 750000 грн., що належав ТзОВ «УЛФ-Фінанс»;

«Mazda 6», 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 830 000 грн., що належав ОСОБА_18 ;

«Mazda СХ5», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , вартістю 626 460, 21 грн., що належав ОСОБА_13 ;

«Infinity QX70», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 800 000 грн., що належав ОСОБА_16 .

Ці автомобілі повернуто працівниками поліції потерпілим без істотних пошкоджень, чого прокурор та потерпілі не заперечували.

Вилучення транспортного засобу полягає в сукупності двох дій - встановленні контролю над транспортним засобом і переміщенні його в просторі з місця первинного знаходження будь-яким способом. Встановлення контролю над транспортним засобом - це дії, спрямовані на встановлення фізичного панування над ним, коли винний сам або з використанням інших осіб одержує можливість перемістити його. Такі дії є його захопленням, яке може бути вчинене як із використанням насильства, так і без нього. Переміщення транспортного засобу в просторі передбачає дії, за допомогою яких він переміщається з місця первинного знаходження в інше місце будь-яким способом (поїздка на транспортному засобі з використанням власного двигуна, транспортування за допомогою іншого транспортного засобу, штовхання за допомогою фізичної сили людини тощо). При цьому відстань, на яку переміщено транспортний засіб, значення не має. Злочин передбачений ст. 289 КК України, має формальний склад і вважається закінченим з моменту початку такого протиправного переміщення.

Таким чином, факт повернення автомобілів власникам (навіть без ушкоджень не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого).

Водночас, вартість автомобілів, тобто майна яким незаконно заволоділи, в контексті кваліфікуючої ознаки «завдання великої матеріальної шкоди» визначена стороною обвинувачення виходячи з встановленої ринкової вартості майна.

Суд першої інстанції погодився з тим, що оскільки транспортні засоби, заволодіння якими інкриміновано ОСОБА_14 та іншими особам матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, було повернуто потерпілим, а у судовому засіданні не було встановлено того, що транспортні засоби зазнали пошкоджень внаслідок їх незаконного заволодіння, наведення у діянні ОСОБА_11 кваліфікуючої ознаки, є помилковим, оскільки реальних збитків внаслідок незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілим не заподіяно.

Відповідні висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 (справа №755/14255/15-к, а також від 16.09.2020 (справа №755/14255/15-к).

Таке обгрунтування суд апеляційної інстанції вважає доведеним, підставним, яке узгоджене з чинним законодавством.

Щодо апеляційних вимог прокурора та доводів сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_11 кваліфікуючої ознаки «повторно» то слід враховувати наступне.

Відповідно до ч.2 ст.289 КК України (в редакції, що діяла на час інкримінованих ОСОБА_14 дій), під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або злочин, передбачений статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 410 цього Кодексу.

Водночас, виходячи з положень ст.88 КК України, ОСОБА_17 не являється особою, яка має судимість, оскільки стосовно нього судом, за наведеними статтями КК України, обвинувальний вирок не ухвалювався.

Водночас, суд першої інстанції взяв до уваги наступне.

Єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Таким чином, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин.

Наведене відповідає позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеній у постанові від 14.09.2020 (справа №591/4366/18).

Також, суд першої інстанції враховав те, що законодавство про кримінальну відповідальність та кримінальне процесуальне законодавство не містять положень про те, що кримінальні правопорушення, які утворюють передбачену ч.1 ст. 32 КК повторність та відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення (тотожні кримінальні правопорушення), мають бути окремо кваліфіковані в резолютивній частині обвинувального вироку, і за кожне правопорушення, кваліфіковане за однією статтею або частиною статті, має бути призначене окреме покарання.

Якщо кримінальні правопорушення, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення, їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність кримінальних правопорушень повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних кримінальних правопорушень. Відповідно суд погоджується з тим, що наведена кваліфікуюча ознака інкримінована безпідставно.

З наведеного суд відзначив те, що неконкретизоване щодо особи обвинуваченого описання подій наведене у обвинувальному акті, який за своєю суттю є актом який містить дані про те у чому конкретно звинувачують особу, свідчить про порушення, передбаченого п.1 ч.3 ст.42 КПК України, права ОСОБА_11 знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують для ефективної реалізації свого процесуального права на захист.

Таким чином, суд першої інстанції детально, з посиланням на норми кримінального процесуального закону, практику Верховного Суду аргументував рішення щодо висунення стороною обвинувачення неконкретизованого обвинувачення, а намагання прокурора невілювати вищенаведену позицію суду першої інстанції фразами на кшталт: «у епізоді незаконного заволодінні автомобілем ОСОБА_16 зазначено, що ОСОБА_17 вчинив його будучи раніше судимим (що не відповідає дійсності), а у інших епізодах будучи раніше притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення незаконних заволодінь транспортними засобами, хоча жодних доказів таких суду не надано» - слід визнати нікчемними.

Колегія суддів, з врахуванням вивчених матеріалів справи, вважає доводи суду першої інстанції в цій частині вагомими та не спростованими стороною обвинувачення.

Покликання прокурора на те, що зазначеним в обвинувальному акті сторона обвинувачення підкреслила те, що ОСОБА_97 має навики та можливості у заволодінні транспортними засобами, через те, що у нього було знайдено засоби для відмикання автомобілів і що стосовно обвинуваченого вже порушувались кримінальні провадження по цій категорії, не спростовують факту відсутності відповідних судових рішень про притягнення раніше ОСОБА_8 до кримінальної чи адміністративної відповідальності, відтак і не підтверджено факт повторності.

Суду апеляційної інстанції, на підтвердження апеляційної вимог, не було надано стороною обвинувачення будь яких рішень, які набули законної сили, про притягнення ОСОБА_98 до кримінальної відповідальності за незаконне заволодіння транспортними засобами. Відповідно в цій частині апеляційна скарга не може бути задоволена.

Щодо покликань апелянта про ненадання судом першої інстанції оцінки доказам сторони обвинувачення по кваліфікації дій обвинуваченого у складі організованої групи та не зазначення чому такі докази у свої сукупності не дають підстави вважати, що незаконне заволодіння автомобілями потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 вчинені у складі організованої групи, то такі спростовуються наступним.

Сстійкість організованої групи (це стосується й злочинної організації) полягає в її здатності забезпечити стабільність і безпеку свого функціонування, тобто ефективно протидіяти факторам, що можуть її дезорганізувати, як внутрішнім (наприклад, невизнання авторитету або наказів керівника, намагання окремих членів об`єднання відокремитись чи вийти з нього), так і зовнішнім (недотримання правил безпеки щодо дій правоохоронних органів, діяльність конкурентів по злочинному середовищу тощо). На здатність об`єднання протидіяти внутрішнім дезорганізуючим факторам указують, зокрема, такі ознаки: стабільний склад, тісні стосунки між його учасниками, їх централізоване підпорядкування, єдині для всіх правила поведінки, а також наявність плану злочинної діяльності і чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

Зі змісту обвинувального акту, вбачається, що «організована група» для «для заволодіння транспортними засобами» проіснувала «в період часу з 20 год. 00 хв. 02.10.2017 по 06 год. 00 хв. 03.10.2017», коли інші обвинувачені заволодівали транспортними засобами, що належали потерпілим у справі, у різних районах м.Львова, а ОСОБА_11 затримали в готелі у Миколаївському районі Львівської області «відразу після вчинення злочину» (у якому місці затримали в готелі не вказано).

Більш того, кваліфікуючі ознаки організованої групи, наведені в обвинувальному акті, не відповідають фактичним обставинам справи, адже не доведено, за фактичної відсутності таких обставин, що обвинувачені у даному кримінальному провадженні мали, зокрема, такі ознаки: стабільний склад, тісні стосунки між його учасниками, їх централізоване підпорядкування, єдині для всіх правила поведінки, а також наявність плану злочинної діяльності і чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

Дані, які характеризують обвинувачених, щодо місця їх проживання, роду діяльності, сімейного стану, не свідчать про постійність та міцність у стосунках. Відтак органами досудового розслідування доказами, наявними у справі, не підтверджено кваліфікуючу ознаку - організована група.

Щодо апеляційних вимог прокурора про недопустимість доказів та виготовлення ряду документів, зокрема недержавною мовою, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Чинний кримінальний процесуальний кодекс України прийнятий у 2012 року і його вимоги розповсюджуються на всю територію України та Автономну республіку Крим.

Статтею 7 КПК України передбачено загальні засади кримінального провадження, де зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Так у ч.1 ст. 10 КПК України зазначено, що не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними чи іншими ознаками.

У ч.1 ст. 29 КПК України зазначено, що кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

Злочини, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_8 , вчинені у 2015 році, відповідно до всіх матеріалів даного кримінального провадження, починаючи зі стадії досудового розслідування і закінчуючи формуванням обвинувального акту - сторона обвинувачення повинна була застосовувати вимоги чинного Кримінального процесуального кодексу України, зокрема при оформленні всіх документів, в незалежності до того на якій території держави України вони сформовані.

У матеріалах справі відсутні дані про те, що обвинувачені, в тому числі і ОСОБА_8 , не володіли державною, українською мовою, оскільки перекладачі для них не були задіянні на жодній зі стадій кримінального провадження.

Незнання працівниками правоохоронних органів державної мови чи відсутність у них бланків на державній мові не спростовують того, що такі документи повинні були бути виготовленні у відповідності до чинного законодавства з метою визнання їх допустимими доказами у справі та підтвердженні винуватості чи невинуватості обвинуваченої особи, без порушення її права на належний захист своїх прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Суд першої інстанції у вироку оцінив на предмет допустимості протокол огляду від 17.07.2015 (м. Одеса), протокол обшуку від 02.08.2015 (м. Одеса) та інші документи та дійшов наступного висновку.

Протокол огляду місця події від 17.07.2015 (т.6 а.с.5?7 с/с) і протокол огляду місця події від 02.08.2015 (т.6 а.с.8-12 с/с) констатують лише факт незаконного заволодіння автомобілем невстановленою особою 17.07.2015 і його повернення 02.08.2015, тобто не містить даних про ОСОБА_8 .

Як стверджува прокурор, 18.07.2015 за заявою ОСОБА_30 до ЄРДР за №0005754 внесено відомості за ч.2 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 17.07.2015 автомобілем марки «Інфініті» д.н.з. НОМЕР_1 , чим спричинила матеріальний збиток на суму 800 000 грн. (т.6 а.с.2-4 с/с). 18.07.2015 від імені «Т.В.О. першого заступника начальника начальника СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майора міліції ОСОБА_33 » складено доручення про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0005754 слідчим названого слідчого відділу ОСОБА_34 , яке вказаною посадовою особою не підписано, про що свідчить відсутність підпису на вказаному документі (т.10 а.с.30 с/с), чого сторона обвинувачення не заперечує.

20.07.2015 постановою заступника прокурора Приморського району м. Одеси ОСОБА_35 про призначення групи процесуальних керівників у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР 18.07.2015 за №0005754 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, постановлено рішення призначити старшим групи у складі прокурорів прокуратури ОСОБА_36 і ОСОБА_37 прокурора прокуратури ОСОБА_38 (т.10 а.с.31 с/с).

2015 року (дата не зазначена) постановою заступника прокурора Приморського району м.Одеси ОСОБА_39 про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0005754 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, постановлено рішення призначити старшим групи у складі прокурорів прокуратури ОСОБА_36 і ОСОБА_37 прокурора прокуратури ОСОБА_38 (т.10 а.с.32 с/с).

01.08.2015 від імені ОСОБА_40 першого заступника начальника начальника СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області підполковника міліції ОСОБА_41 » складено доручення про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР 01.08.2015 за №0006416 слідчим названого слідчого відділу ОСОБА_42 (т.10 а.с.37 с/с), у якому відсутній підпис вказаної посадової особи.

2015 року (дата не зазначена) постановою заступника прокурора Приморського району м.Одеси ОСОБА_39 про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0006416 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, постановлено рішення призначити старшим групи старшого прокурора прокуратури ОСОБА_43 (т.10 а.с.38 с/с), у якій відсутній підпис вказаної посадової особи.

04.08.2015 постановою прокурора прокуратури Приморського району м. Одеси ОСОБА_44 постановлено рішення матеріали досудових розслідувань внесених до ЄРДР за №0005754 від 28.10.2013 за ч.2 ст.366 КК України та №0006416 від 02.08.2015 за ч.4 ст.358 КК України об`єднати в одне провадження, яке зареєструвати в ЄРДР під №0005754, яке підписане прокурором Малиновського району м. Одеси ОСОБА_45 (т.10 а.с.39 с/с). Тобто зміст постанови не відповідає фактичним обставинам справи.

Таким чином, суд погодився з доводами сторони захисту про те, що на час судового розгляду кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0005754 від 18.07.2015 (яке у подальшому було об`єднане з іншими зазначеними вище провадженнями), у порушення вимог ст.ст. 37, 110 КПК України, вище перелічені процесуальні документи у яких відображені рішення керівників органу досудового розслідування ОСОБА_46 , ОСОБА_47 та прокурора ОСОБА_48 не містять підпису відповідних посадових осіб, а тому слідчі ОСОБА_49 і ОСОБА_50 та прокурори ОСОБА_44 і ОСОБА_51 не мали і не були наділені за встановленою процедурою передбаченими ст.ст. 36, 40 КПК України повноваженнями, відповідно, слідчого та прокурора, у даному кримінальному провадженні, а тому подані прокурором письмові докази у кримінальному провадженні №0005754 від 18.07.2015 є недопустимими, відповідно до ч.1 ст.87 КПК України.

У той же час запропоновані стороною обвинувачення докази констатують лише факт незаконного заволодіння автомобілем невстановленою особою 17.07.2015 і його повернення 02.08.2015, тобто є неналежними в розумінні доказування винуватості конкретної особи.

Наведені протоколи виготовлені на бланках які містять стандартні посилання на положення чинного законодавства, учасників процесуальної дії тощо, які притаманні процесуальним документам такого характеру наведені державною мовою. Водночас, відомості які стосуються обставин та фактів виявлених під час проведення відповідних процесуальних дій зазначені не державною мовою.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до норм ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

З врахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно визнав такі докази недопустимими, через порушення вимог КПК України щодо вимог оформлення документів.

Такі недоліки сторона обвинувачення могла усунути під час досудового розслідування, однак не надала цьому належну увагу, чим спровокували визнання їх неналежними доказами.

У суді апеляційної інстанції прокурор, в судовому засіданні, виправдання подій оформлених в м. Одесі, не оспорював крім факту використання посвідчення на ім`я ОСОБА_20 .

Апеляційні вимоги про використання обвинуваченим ОСОБА_8 підробленого документа на ім`я ОСОБА_20 01.08.2015 в м. Одесі під час зупинки працівниками міліції транспортного засобу, не знайшли свого підтвердження .

Так в суді першої інстанції були в повному обсязі проаналізовано наявні в справі документи та їм надано належну оцінку у вироку. Зокрема звернув увагу сторін на дослідження посвідчення водія на ім`я ОСОБА_20 безпосередньо в судовому засіданні.

Суд першої інстанції врахував доводи сторони захисту про те, що у протоколі огляду місця події від 01.08.2015 відображено фактичні відомості щодо речей, які виявили в автомобілі «Toyota Highlander», д.н.з. НОМЕР_2 , у м. Одеса, а також те, що присутній ОСОБА_17 не надав будь-яких документів, дійсних чи підроблених, які б засвідчували його особу. Зокрема, з протоколу вбачається, що «водитель данного автомобиля дал своё разрешение на проведение осмотра так же его личных вещей», серед яких не виявлено будь-яких документів на ім`я ОСОБА_20 , що окремо вказує на невикористання ОСОБА_12 при затриманні працівниками поліції цього документа (1-2 абз. знизу 42 стор., 1 6 абз. 43 стор).

Таким чином судом першої інстанції обґрунтовано визнано недопустимими докази сторони обвинувачення по епізодах незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілої ОСОБА_16 та використання завідомо підробленого документа на прізвище ОСОБА_20 з підстав зібрання таких доказів як неуповноваженими особами, так і за відсутності належних доказів.

Зокрема суд послався на те, що за змістом обвинувального акту, ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Toyota Highlander», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись по провулку Луніна на перехресті з вулицею Сегедська у м. Одеса, був зупинений працівниками міліції, надав технічний паспорт на автомобіль та бажаючи приховати своє справжнє ім`я, представився ОСОБА_52 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак в подальшому за вимогою працівників поліції надав підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_7 видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві на ім`я ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у якому містилась фотокартка із зображенням ОСОБА_8 .

Водночас, сторона захисту наголошувала на тому, що 01.08.2015 «младший инспектор СРГЗ БМО №2 прапорщик милиции ОСОБА_53 » склав рапорт на ім`я начальника «Приморського РО ОГУ при ГУМВД Украины в Одесской области» полковника міліції ОСОБА_54 про затримання особи, яка назвалася « ОСОБА_55 ІНФОРМАЦІЯ_3 прописан в АДРЕСА_1 », до якого «были применены БРС». Аналогічні рапорти подали старші оперуповноважені ОСОБА_21 та ОСОБА_56 (т.10 а.с.34,35, 36 с/с), де зазначено, що «данные переписывались с водительского удостоверения, которое пытался сбросить в служебном автомобиле», «было обнаружено портмоне, в котором находились документы… на имя ОСОБА_57 ».

Отже, фактично представники правоохоронного органу вказують про намагання ОСОБА_8 не надавати це посвідчення. Наведені обставини вказують на необґрунтованість та суперечливість обвинувачення за цим епізодом, тобто за фактом використання підробленого посвідчення водія.

При цьому, неможливо не відзначити, що цей висновок повністю узгоджується з поясненнями ОСОБА_8 в судовому засіданні. Таким чином, навіть якщо припустити, що ОСОБА_8 не хотів повідомляти свої фактичні анкетні дані працівникам міліції, зазначені вище матеріали справи надані суду свідчать про те, що він навпаки намагався позбутися портмоне з документами серед яких перебувало вказане посвідчення.

Крім того, обґрунтованими є доводи захисту про те, що у протоколі огляду місця події від 01.08.2015 відображено фактичні відомості щодо речей, які виявили в автомобілі «Toyota Highlander», д.н.з. НОМЕР_2 , у м. Одеса, а також те, що присутній ОСОБА_8 не надав будь-яких документів, дійсних чи підроблених, які б засвідчували його особу. Зокрема, з протоколу вбачається, що «водитель данного автомобиля дал своё разрешение на проведение осмотра так же его личных вещей», серед яких не виявлено будь-яких документів на ім`я ОСОБА_20 , що окремо вказує на невикористання ОСОБА_8 при затриманні працівниками поліції цього документа.

Апеляційний суд звертає увагу, що на доведення винуватості ОСОБА_8 прокурор у клопотанні поданому суд першої інстанції запропонував дослідити, протокол огляду місця події, який є протоколом обшуку автомобіля «Infinity QX70», що належить ОСОБА_16 , від 02.08.2015 (т.8 а.с.25-29; т.6 а.с.8-12 с/с). Про дослідження самого посвідчення водія на ім`я ОСОБА_20 прокурор не клопотав, як і не ініціював дослідження інших можливих доказів винуватості обвинуваченого.

Так 01.08.2015 на ім`я начальника «УГУГ МВД Украины в Одесской области полковника милиции ОСОБА_99 » надійшло «заявление ОСОБА_100 », у якому той повідомляв, що «не возражаю чтобы работники милиции провели осмотр автомобиля Хайлендер... НОМЕР_2 которым управлял 01.08.15. Заявление написано собственноручно», що спростовує твердження про те, що ОСОБА_17 назвався ОСОБА_101 і пред`явив підроблене посвідчення водія (т.8 а.с.43).

У той же час - 01.08.2015 «младший инспектор СРГЗ БМО №2 прапорщик милиции ОСОБА_53 » склав рапорт на ім`я начальника «Приморського РО ОГУ при ГУМВД Украины в Одесской области» полковника міліції ОСОБА_54 про затримання особи, яка назвалася « ОСОБА_55 ІНФОРМАЦІЯ_3 прописан в АДРЕСА_1 », до якого «были применены БРС». Аналогічні рапорти подали старші оперуповноважені ОСОБА_102 та ОСОБА_103 (т.8 а.с.39, 222, 229; т.10 а.с.34,35, 36 с/с), де зазначено, що «данные переписывались с водительского удостоверения, которое пытался сбросить в служебном автомобиле», «было обнаружено портмоне, в котором находились документы... на имя ОСОБА_57 », що спростовує факт використання підробленого посвідчення водія.

Більш того, хоча досліджений протокол огляду місця події від 01.08.2015 (т.8 а.с.44-47) - витяг від 02.08.2015 з ЄРДР за №0006416, у який за рапортом інспектора СРГЗ від 01.08.2015, внесено відомості за ч.1 ст.358 КК України щодо невстановленої особи, яка «представлялась іншими даними ніж на посвідченні особи» (т.8 а.с.37), є недопустимими доказами (через складання їх слідчим ОСОБА_42 без повноважень, визначених ст.40 КПК України), але у ньому відображено фактичні відомості щодо речей, які виявили в автомобілі «Toyota Highlander», д.н.з. НОМЕР_2 , у м. Одеса, та при цьому присутній ОСОБА_17 не надав будь-яких документів, дійсних чи підроблених, які б засвідчували його особу. Також з протоколу вбачається, що «водитель данного автомобиля дал своё разрешение на проведение осмотра так же его личных вещей», серед яких не виявлено будь-яких документів на ім`я ОСОБА_20 , що свідчить про їх невикористання ОСОБА_12 при затриманні працівниками поліції.

Покликання прокурора в апеляційній скарзі щодо ненадання судом першої інстанції будь якої оцінки показав свідка ОСОБА_21 не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції , адже у вироку від 11.07.2024 у розділі «Покази свідків та експертів», серед іншого, зазначено, що: «Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні показав, що він працював у відділі карного розшуку Управління поліції у м. Одеса. До сфери його діяльності відносилось, серед іншого, розслідування злочинів пов`язаних із викраденням автомобілів. Під час проходження служби на цій посаді у період який стосується обвинувачення у цьому кримінальному провадженні у представників правоохоронного органу, у якому він працював була в наявності оперативна інформація щодо осіб причетних до фактів незаконного заволодіння транспортними засобами, зокрема у нього в розпорядженні було фото ОСОБА_11 ОСОБА_17 був затриманий на автомобілі «Тойота Хайлендер» у м. Одеса. Він (свідок) бачив посвідчення водія, яке надавав ОСОБА_17 , у якому було наявне його фото з анкетними даними іншої особи».

Крім того суд першої інстанції у вироку в зазначив: «Аналогічні рапорти подали старші оперуповноважені ОСОБА_21 та ОСОБА_56 (т.10 а.с.34,35, 36 с/с), де зазначено, що «данные переписывались с водительского удостоверения, которое пытался сбросить в служебном автомобиле», «было обнаружено портмоне, в котором находились документы... на имя ОСОБА_57 ».

Відтак представники правоохоронного органу вказують про намагання ОСОБА_11 не надавати це посвідчення. Наведені обставини підтверджують необґрунтованість та суперечливість обвинувачення за цим епізодом, тобто за фактом використання підробленого посвідчення водія.

Відповідно суд першої інстанції даючи оцінку показанням ОСОБА_21 вказав, що «фактично представники правоохоронного органу вказують про намагання ОСОБА_11 не надавати це посвідчення. Наведені обставини вказують на необґрунтованість та суперечливість обвинувачення за цим епізодом», тобто надав оцінку його показам у суді і складеним службовим документам.

Апеляційні вимоги прокурора про ігнорування наявних у справі документів, які зібрані уповноважені на те особи та які суд першої інстанції визнав недопустимими через оформлення їх неуповноваженими на те особами є некоректними та спростовуються висновками суду першої інстанції викладеними у вироку.

По епізодах заволодіння автомобілями «Mazda СХ5» (державний номерний знак НОМЕР_5 ), «Mazda 6» (державний номерний знак НОМЕР_4 ), «Mazda CX5» (державний номерний знак НОМЕР_3 ), суд першої інстанції виходить з наступного.

Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_8 в складі організованої групи, згідно розробленого плану, із іншими особами матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період часу з 20 год. 00хв. 02.10.2017 по 06 год. 00 хв. 03.10.2017, знаходячись поряд із будинком №72 по проспекту Червоної Калини у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, заволодів автомобілем марки «Mazda CX5», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 750 000 грн., після чого надав вказівку ОСОБА_27 доставити викрадений автомобіль у місце схову.

Також, ОСОБА_8 діючи в складі організованої групи, згідно розробленого плану із іншими особами матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період часу з 21 год. 00 хв. 02.10.2017 по 06 год. 00 хв. 03.10.2017, по вул. Перфецького у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, всупереч волі потерпілого, заволоділи автомобілем марки «Mazda 6», 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 830 000 грн., який ними був заздалегідь підшуканий для викрадення. Після чого ОСОБА_15 за вказівкою ОСОБА_8 доставив викрадений ними автомобіль у місце схову.

Окрім цього, ОСОБА_8 діючи в складі організованої групи, згідно розробленого плану, повторно із іншими особами матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період часу з 22 год. 00 хв. 02.10.2017 по 06 год. 00 хв. 03.10.2017, по вул. Зарицьких у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, всупереч волі потерпілого, заволоділи автомобілем марки «Mazda СХ5», 2013 року випуску (вартість 626 460, 21 грн.), державний номерний знак НОМЕР_5 , який ними був заздалегідь підшуканий для викрадення. Після чого ОСОБА_28 за вказівкою ОСОБА_8 доставив викрадений ними автомобіль у місце схову.

Вищеописані дії ОСОБА_8 у період з 20:00 год. 02.10.2017 до 06:00 год. 03.10.2017 стороною обвинувачення кваліфіковано, як «умисні дії, які виразилися у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, організованою групою, що спричинило велику матеріальну шкоду, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.289 КК України».

На підтвердження доказів винуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованих злочинів прокурор надав езазначені у даному вироку, досліджені та перевірені судом наступні докази:

- протокол обшуку від 03.10.2017, у якому задокументовано обшук у гаражному приміщенні, де присутність ОСОБА_8 не виявлено;

- протокол огляду предметів та документів від 14.10.2017, які вилучені за наслідками обшуку гаражного приміщення у проведенні якого, окрім слідчого ОСОБА_23 , приймав участь слідчий слідчої групи ОСОБА_58 , прізвище якого у постанові від 22.08.2017 про зміну слідчої групи відсутнє;

- протокол огляду місця події від 03.10.2017 кімнати №2 у готельному комплексі «Хап-ОК», де проживав ОСОБА_8 ;

- протокол обшуку від 03.10.2017 автомобіля «Хонда Цивік», яким користувався ОСОБА_8 ;

- протокол огляду предметів та документів від 16.10.2017 вилучених з готелю «Хап-ОК»;

- протокол огляду місця події від 03.10.2017, проведений за заявою ОСОБА_18 про незаконне заволодіння автомобілем;

- висновок №1596 від 12.10.2017 судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_59 , якому за твердженням сторони обвинувачення ОСОБА_8 будь-яких тілесних ушкоджень не наносив;

- висновок №1595 від 12.10.2017 судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_60 , якому також, за твердженням сторони обвинувачення, ОСОБА_8 не спричиняв будь-яких тілесних ушкоджень;

- висновок експерта №5372 від 16.11.2017; висновок експерта №5371 від 14.11.2017; висновок експерта №5373 від 15.11.2017;

- висновок експерта №11/2365 від 20.12.2017 дослідження взуття ОСОБА_28 ;

- висновок експерта №10/944 від 01.02.2018;

- висновок №4/2006 від 05.12.2017 дактилоскопічної експертизи, згідно якої відбитки пальців рук ОСОБА_8 у автомобілях не виявлено;

-висновок експерта №9282 від 12.01.2018; висновок експерта №9281 від 11.01.2018; висновок експерта №9280 від 10.01.2018;

- протокол про результати спостереження за особою ОСОБА_15 від 23.11.2017, який не містить відомостей про ОСОБА_8 ;

- протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж ОСОБА_15 від 17.10.2017.

Водночас, жоден з вище перелічених доказів прямо не вказує на причетність ОСОБА_8 до вчинення заволодіння вищевказаними автомобілями.

Суд також прийняв до уваги, що в процесі судового розгляду стороною обвинувачення не спростовані наведені доводи сторони захисту щодо наявності цілої низки недоліків під час проведення досудового розслідування, які вказують на те, що матеріали справи не містять належних даних про проведення досудового розслідування (усіх слідчих та процесуальних дій у провадженні) уповноваженими особами, що ставить під обґрунтований сумнів законність проведення досудового розслідування.

03.10.2017 за заявою ОСОБА_13 до ЄРДР за №0000768 внесено відомості за ч.3 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 03.10.2017 автомобілем марки «Мазда 5» д.н.з. НОМЕР_5 (т.6 а.с.13 с/с). Того ж дня, 03.10.2017 заступник начальника відділу СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_61 доручив проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_62 старшому слідчому цього СУ ОСОБА_63 .

У жовтні 2017 року (дата не зазначена) перший заступник прокурора Львівської області ОСОБА_64 у кримінальному провадженні №0000768 від 03.10.2017 постановив рішення призначити старшим групи прокурорів у складі прокурорів відділу ОСОБА_7 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 - заступника начальника відділу ОСОБА_67 (т.10 а.с.26-27 с/с).

Отже, через те, що незазначена дата складання вказаної постанови, а у повідомленні начальнику відділу СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_68 про призначення групи прокурорів, яким ця постанова заступником начальника відділу ОСОБА_69 скерована керівнику слідчого підрозділу, також відсутні відомості щодо дати складання та отримання наведених документів, такі складені не пізніше 25 жовтня 2017 року (дата складання постанови про створення іншої групи прокурорів, яка містить дату, зареєстрована у прокуратурі Львівської області та у слідчому управлінні ГУ НП у Львівській області). Відтак, з 03.10.2017 і до 25.10.2017 повноваження передбачені ст.36 КПК України прокурорами ОСОБА_7 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 та заступником начальника відділу ОСОБА_69 не могли виконуватись за відсутності постанови складеної відповідно до вимог ч.5 ст.110 КПК України, із зазначенням часу її винесення.

03.10.2017 за заявою ОСОБА_18 до ЄРДР за №0000769 внесено відомості за ч.3 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 03.10.2017 автомобілем марки «Мазда 6» д.н.з. НОМЕР_4 (т.5 а.с.1-2). Того ж дня, 03.10.2017 заступник начальника відділу СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_61 доручив проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_18 старшому слідчому цього СУ ОСОБА_63 .

У жовтні 2017 року (дата не зазначена) перший заступник прокурора Львівської області ОСОБА_64 у кримінальному провадженні №0000769 від 03.10.2017 постановив рішення призначити старшим групи прокурорів у складі прокурорів відділу ОСОБА_7 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 - заступника начальника відділу ОСОБА_72 . Отже, через те, що незазначена дата складання вказаної постанови, а у повідомленні начальнику відділу СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_68 про призначення групи прокурорів, яким ця постанова заступником начальника відділу ОСОБА_69 скерована керівнику слідчого підрозділу, також відсутні дати складання та отримання названих документів, такі складені не пізніше 25 жовтня 2017 року (дата складання постанови про створення іншої групи прокурорів, яка містить дату, зареєстрована у прокуратурі Львівської області та у слідчому управлінні ГУ НП у Львівській області). Відтак, з 03.10.2017 і до 25.10.2017 повноваження передбачені ст.36 КПК України прокурорами ОСОБА_7 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 та заступником начальника відділу ОСОБА_69 не могли виконуватися за відсутності постанови складеної відповідно до вимог ч.5 ст.110 КПК України, із зазначенням часу її прийняття.

03.10.2017 за заявою ОСОБА_19 до ЄРДР за №0000770 внесено відомості за ч.3 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 03.10.2017 автомобілем марки «Мазда 5» д.н.з. НОМЕР_3 . Того ж дня, 03.10.2017 заступник начальника відділу СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_61 доручив проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_73 старшому слідчому цього СУ ОСОБА_63 . У жовтні 2017 року (дата не зазначена) перший заступник прокурора Львівської області ОСОБА_64 у кримінальному провадженні №0000770 від 03.10.2017 постановив рішення призначити старшим групи прокурорів у складі прокурорів відділу ОСОБА_7 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 - заступника начальника відділу ОСОБА_72 . Отже, через те, що незазначена дата складання вказаної постанови, а у повідомленні начальнику відділу СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_68 про призначення групи прокурорів, яким ця постанова заступником начальника відділу ОСОБА_69 скерована керівнику слідчого підрозділу, також відсутні дати складання та отримання названих документів, такі складені не пізніше 25 жовтня 2017 року (дата складання постанови про створення іншої групи прокурорів, яка містить дату, зареєстрована у прокуратурі Львівської області та у слідчому управлінні ГУ НП у Львівській області). Відтак, з 03.10.2017 і до 25.10.2017 повноваження передбачені ст.36 КПК України прокурорами ОСОБА_7 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 та заступником начальника відділу ОСОБА_69 не могли виконуватися за відсутності постанови складеної відповідно до вимог ч.5 ст.110 КПК України із зазначенням часу її прийняття.

Суд також прийняв до уваги встановлені в ході розгляду справи дані щодо кримінального правопорушення №0003197 розпочатого 15.07.2016 за заявою ОСОБА_74 за ч.3 ст.289 КК України щодо невстановленої особи, яка незаконно заволоділа 15.07.2016 автомобілем марки «Акура» д.н.з. НОМЕР_8 , хоча обвинувачення щодо викрадення цього автомобіля будь-якій особі у даному кримінальному провадженні не оголошено.

У цьому контексті суд відзначає, що стороною обвинувачення не спростовано наступні доводи сторони захисту.

Так, 15.07.2016 заступник начальника відділу начальник СВ Галицького ВП (м.Львів) ГУНП у Львівській області ОСОБА_75 доручив проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_76 слідчому цього СВ ОСОБА_77 . 22.07.2016 відповідними постановами першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_78 постановлені рішення про визначення підслідності у кримінальному провадженні №0003197 від 15.07.2016, з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.3 ст.289 КК України та доручено здійснення досудового розслідування СУ Головного управління Національної поліції у Львівській області, а старшим групи прокурорів у складі прокурорів відділу ОСОБА_65 і ОСОБА_79 призначено прокурора відділу ОСОБА_80

22.08.2017 т.в.о. начальника відділу СУ ГУ НП у Львівській області підполковник поліції ОСОБА_61 доручив проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0003197 від 15.07.2016 старшому слідчому ОСОБА_23 .У той же день 22.08.2017, т.в.о. начальника відділу СУ ГУ НП у Львівській області підполковник поліції ОСОБА_61 постановою у кримінальному провадженні №0003197 від 15.07.2016 про зміну слідчої групи, до якої увійшли слідчі ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , призначив старшим слідчого ОСОБА_23 .

Вказане доручення і постанова від 22.08.2017 т.в.о. начальника відділу СУ ГУ НП у Львівській області підполковника поліції ОСОБА_88 на час виконання вимог ст.290 КПК України у матеріалах кримінального провадження №0005754 від 18.07.2015 були відсутні, стороні захисту не відкривалися.

Крім того, прокурором не спростовано доводи сторони захисту про те, що у Реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відомості про прийняття процесуального рішення про створення слідчої групи 22.08.2017 чи у будь-який інший час досудового розслідування у цій справі, а стороні захисту надавалися для ознайомлення матеріали кримінального провадження №0005754 від 18.07.2015 з описом у 10 томах, але у жодному томі не згадана постанова про зміну слідчої групи чи навіть створення слідчої групи (копії опису матеріалів справи стороною захисту надано суду).

Також, прокурором в ході розгляду справи в суді не надано належного обґрунтування та заперечення щодо того, що за весь час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0005754 від 18.07.2015 надавалися наступні доручення про проведення досудового розслідування:

- 18.07.2015 у кримінальному провадженні №0005754 слідчому ОСОБА_89 (т.10 а.с.30 с/с);

- 01.08.2015 у кримінальному провадженні №0006416 слідчому ОСОБА_89 (т.10 а.с.37 с/с);

- 15.07.2016 у кримінальному провадженні №0003197 слідчому ОСОБА_90 (т.10 а.с.71 с/с);

- 03.10.2017 у кримінальних провадженнях №0000769, №0000768, №0000770 слідчому ОСОБА_91 ;

- 04.10.2017 у кримінальних провадженнях №0000771 слідчому ОСОБА_91 , №0000772 - слідчому ОСОБА_23 (на цих двох дорученнях відсутній підпис заступника начальника відділу СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_88 ).

- 04.10.2017 у кримінальному провадженні №0005754 слідчому СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_92 .

Разом з тим, старший слідчий ОСОБА_23 доручення про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0003197 не отримував, а тому не мав у цьому провадженні належних повноважень визначених ст.40 КПК України.

До участі в розслідуванні цього кримінального провадження залучалися й інша особа без підтвердження у визначений законом спосіб будь-яких повноважень, а саме ОСОБА_93 , який неодноразово скеровував доручення в порядку ст.40 КПК України.

Із зазначеним вище висновком та доводами суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Апеляційні вимоги сторони обвинувачення про те, що у вироку не надано оцінки матеріалами НСРД щодо можливого спілкування між собою обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_8 то суд першої інстанції, дослідивши НСРД та зафіксовані розмови у вироку зазначив таке.

Проведеними оперативно-розшуковими заходами встановлено:

НОМЕР_9 належить ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований

АДРЕСА_3 належить невстановленій особі,

0 належить невстановленій особі.

Таким чином, наведені вище докази, які надані прокурором в ході судового провадження, досліджені та перевірені у судовому засіданні сторона обвинувачення вважає належними та допустимими, оскільки ці докази, на думку прокурора, містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню у справі та становлять його предмет, передбачені, як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Виходячи з наведеного, прокурор вважає, що зібрані у справі докази у їх сукупності, доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 , є взаємозв`язаними між собою і достатніми для визнання його винним у вчиненні усіх кримінальних правопорушень, у скоєнні яких він обвинувачується.

Однак з матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні 13.06.2023 прокурором заявлено клопотання про призначення судової експертизи відео- звукозапису. На обґрунтування клопотання, прокурор покликався на те, що «одним із доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує вину ОСОБА_11 та ОСОБА_15 є протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 17.10.2012 стосовно невстановленої особи, яка використовувала № НОМЕР_9 . У судовому засіданні 06.06.2023 після дослідження вказаного протоколу та прослуховування аудіозаписів розмов між ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , останній фактично заперечив факт належності йому мовлення зафіксованого в досліджених аудіозаписах (яким чином «останній фактично заперечив факт» прокурор не вказує, хоча ОСОБА_17 у суді ще не свідчив на той час). У зв`язку із наведеним виникла необхідність проведення експертизи відео- звукозапису щодо встановлення належності голосів ОСОБА_11 та ОСОБА_15 на матеріальному носії. При цьому прокурор не вказав на процесуальні підстави визначені ст.332 КПК та зазначив, що в ході проведення досудового розслідування ОСОБА_17 та ОСОБА_15 від співпраці з органом досудового розслідування відмовився, показань не надавали, заперечень щодо проведення за їх участі вищевказаних розмов не висловлювали (і сторона захисту це твердження не спростовує, так як про існування таких «розмов» стало відомо вже під час виконання вимог ст.290 КПК), а тому в органу досудового розслідування не було можливості провести відповідну експертизу.

Прокурор зазначив, що обвинувачення ОСОБА_11 за ч.3 ст.289 КК, серед іншого, ґрунтується на доказах, отриманих у результаті проведених негласних слідчих (розшукових) дій відносно інших осіб та в ході здійснення досудового розслідування відносно іншої особи - ОСОБА_15 , що слідує і з ухвали слідчого судді апеляційного суду Львівської області ОСОБА_104 від 29.08.2017 у кримінальному провадженні №0003197 від 15.07.2016, а не у кримінальному провадженні №0005754 від 18.07.2015, яке перебувало на розгляді Галицького районного суду м.Львова (справа №461/59/18).

Негласні слідчі дії щодо ОСОБА_11 не проводились, дозвіл було надано на проведення негласних слідчих (розшукових) дій - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж - мобільного терміналу, що перебував у користуванні ОСОБА_15 .

У матеріалах кримінального провадження відсутня відповідна ухвала слідчого судді про використання результатів вказаних негласних слідчих дій у іншому кримінальному провадженні, як того вимагає ст.257 КПК.

Відтак вбачається, що такі докази, здобуті внаслідок проведених негласних слідчих дій відносно інших осіб (зокрема ОСОБА_11 ) слід визнати недопустимими, а не призначати їх експертне дослідження, оскільки відсутні будь-які підстави визначені ст.ст.332, 242 КПК для призначення експертного дослідження на підставі ухвали суду.

У вироку суду від 11.07.2024 з цього приводу у розділі «Позиція сторони обвинувачення, а також докази і доводи, на яких вона ґрунтується» зазначено протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 17.10.2017, згідно якого невстановлена особа, яка використовує абонентський номер НОМЕР_9 спілкується з абонентом НОМЕР_10 ( ОСОБА_105 номер) щодо побутових питань. У зазначених розмовах, окрім питань побутового та особистого характеру, фігурують фрази наступного змісту, які стороною обвинувачення тлумачаться як завуальовані домовленості щодо погодження злочинних дій у майбутньому та підготовка до вчинення злочинів.

Таким чином, органами досудового розслідування не доведено не тільки належність голосу ОСОБА_15 (невстановлена особа), стосовно якого проводилося НСРД, а й будь-якій іншій особі в т.ч. ОСОБА_14 .

Щодо відсутності доказів спілкування ОСОБА_15 і ОСОБА_11 на АЗС «Сокар».

У вироку суду першої інстанції з цього приводу зазначено протокол за результатами здійснення негласної слідчої розшукової дії (візуального спостереження) від 23.11.2017, згідно якого, за твердженням прокурора, проводилось візуальне спостереження за обвинуваченим матеріали щодо якого виділено в окреме провадження - ОСОБА_15 . Спостереження проводилось з 29.08.2017 року з використанням відеозапису, фотографування, спеціальних технічних засобів.

З наведеного протоколу вбачається наступне.

02.10.2017 о 23 год. 05. хв. ОСОБА_15 вийшов з будинку де проживає ( АДРЕСА_4 ) і, сівши в автомобіль марки «Мазда - 3» д.н.з. НОМЕР_11 сірого кольору, направився до АЗС «ОККО», що на перехресті вул. Кульпарківська В.Великого (населений пункт не зазначено). Побувши там до 01 год. 45 хв. направився на АЗС «Сокар», що по вул. Кульпарківській (населений пункт також не зазначено).

Близько 02 год. 30 хв. на АЗС «Сокар», що по вул. Кульпарківській, заїхав автомобіль марки «Хонда-Сівік», д.н.з. НОМЕР_12 , білого кольору. Тоді ОСОБА_106 вийшов з автомобіля «Мазда-3», на якому приїхав і сів в автомобіль марки «Хонда- Сівік». Після цього вказаний автомобіль з ОСОБА_107 попрямували до будинку АДРЕСА_5 . Через деякий час з автомобіля марки «Хонда- Сівік» вийшло двоє невідомих осіб і направилася у двір будинку. ОСОБА_15 в цей час перебував в автомобілі на якому приїхав. Через декілька хвилин ОСОБА_15 вийшов з автомобіля і також направився у двір будинку, куди пішли двоє невідомих осіб. Через 10 хвилин з вказаного двору виїхав автомобіль марки «Мазда-6» червоного кольору, д.н.з. НОМЕР_4 , виїхав на вул. Кульпарківську, за кермом був ОСОБА_106 і направився до кільцевої дороги. В цей час двоє невідомих осіб повернулися в автомобіль марки «Хонда-Сівік», виїхали з двору і поїхали до вул.В.Великого. В цей час автомобіль «Мазда-6» д.н.з. НОМЕР_4 , виїхав на автодорогу Львів-Чоп. За м. Миколаїв, Львівської області, вказаний автомобіль звернув на вул. Карєрно-Ваняну, що в м. Миколаїв, Львівської області. Близько 03 год. 20 хв. під`їхав до крайнього лівого гаража, що по вул.Вапняно-кар`рна, в м.Миколаїв, Львівської області. Під`їхавши до воріт гаражу, ОСОБА_106 вийшов з автомобіля і відчинив двері гаражу. Тоді сів в автомобіль «Мазда-6», червоного кольору, і заїхав в середину. Після того, вийшов з гаражу, зачинив ворота та відбіг від них на відстань близько 50 метрів і кудись телефонував. Постійно перебував уЗ полі зору.

О 04 год. 20 хв. до гаражу під`їхав інший автомобіль марки «Мазда СХ-5» д.н.з. НОМЕР_5 , сірого кольору. ОСОБА_15 в цей час відчинив ворота, і вказаний автомобіль заїхав в середину. Тоді з гаражу вийшли двоє, зачинили ворота, та направилися в бік виїзду, на відстань близько 50 метрів від гаражу, і кудись телефонували. Через декілька хвилин повернулися в середину гаражу. По габаритних вогнях було видно що автомобілі перепаковувалися.

Тоді близько 06 год. 00 хв. до гаражу під`їхав третій автомобіль марки «Мазда СХ-5» д.н.з. НОМЕР_3 , чорного кольору. ОСОБА_15 разом з невідомим відчинили ворота і вказаний автомобіль заїхав в середину. Під час такого як зачинялися ворота, їх було затримано. Разом з ОСОБА_107 в гаражі було затримано:

ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жит. АДРЕСА_6 .

ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , жителя АДРЕСА_7 .

При проведенні візуального спостереження фото-відео фіксація не велася з метою не розсекречення вказаних дій».

Таким чином, протокол про результати спостереження за особою ОСОБА_15 від 23.11.2017 - не містить відомостей про ОСОБА_11 .

Стосовно ненадання, на думку апелянта, судом першої інстанції оцінки тому факту, шо під час «обшуку за місцем перебування ОСОБА_11 в готель «Хап-Ок» виявлено та вилучено значну кількість» речей, які «за своєю суттю можуть бути використані при незаконному заволодінні транспортних засобів», але суд однобічно виклав позицію сторони обвинувачення, то таке не відповідає дійсності.

У вироку суд першої інстанції даючи оцінку доводам сторони захисту відзначив, що дійсно у ОСОБА_11 відсутнє алібі на час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень пов`язаних із заволодінням транспортними засобами. Крім того, суд, виходячи з наданих в процесі розгляду справи висновків експертів погоджується з тим, що вилучені у ОСОБА_11 речі та предмети могли бути використані для заволодіння транспортними засобами. Натомість, переконливих доказів про те, що саме речі та предмети вилучені у ОСОБА_11 було використано для заволодіння автомобілями наведеними у обвинувальному акті в матеріалах справи немає. Водночас, виходячи з принципу презумпції невинуватості, відсутність алібі не можна ототожнювати із доведеністю вини.

Таким чином, суд першої інстанції надав оцінку тому факту, що під час обшуку за місцем перебування ОСОБА_11 в готель «Хап-Ок» виявлено та вилучено значну кількість речей, які «за своєю суттю можуть бути використані при незаконному заволодінні транспортних засобів» та об`єктивно, в повному обсязі, виклав позицію сторони обвинувачення.

Апеляційні вимоги стосовно неврахування судом першої інстанції обставин, які свідчать про підпорядкованість учасників групи організатору ОСОБА_14 , який самостійно не заволодівав транспортними засобами, а доручав їх перевезення іншим, що вказує на заволодіння транспортними засобами організованою групою, були предметом розгляду в суді першої інстанції та такі відхилені судом з огляду на наступне.

Судом першої інстанції у даному вироку наведено зміст показів усіх допитаних судом учасників даного провадження під час судового розгляду. Ці покази детально проаналізовані та оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі під час ухвалення вироку у нарадчій кімнаті.

За результатами розгляду справи суд констатував наступне:

- жоден з учасників кримінального провадження не повідомив суд про те, що він був очевидцем заволодіння ОСОБА_12 наведеними у обвинувальному акті транспортними засобами;

- жоден доказ наданий суду прокурором, зокрема висновки експерта, не містять даних про те, що саме предмети та речі вилучені у ОСОБА_11 були засобами та знаряддями, за допомогою яких було здійснено заволодіння автомобілями наведеними у обвинувальному акті. Більше того, яким саме приладом були відкриті та приведені у робочий стан автомобілі прокурором в ході судового розгляду наведено не було;

- жоден доказ наданий суду не фіксує перебування ОСОБА_11 на місці вчинення злочинів пов`язаних із заволодінням транспортними засобами в момент їх викрадення;

- у матеріалах справи немає жодного доказу, який прямо вказує на те, що ОСОБА_17 вчинив незаконне заволодіння автомобілями;

- жоден належний та допустимий доказ не фіксує спілкування ОСОБА_11 з іншими учасниками організованої групи, з приводу погодження планів скоєння злочину, підготовки до них, розподілу ролей кожного учасника, ієрархію чи організацію даної групи визначеною органом досудового розслідування.

Більш того, суд першої інстанції зазначив, що «не може залишити поза увагою і те, що прокурор протягом судового провадження, зокрема у судових дебатах, акцентував увагу на особі обвинуваченого, зокрема на тому, що йому неодноразово пред`являлось обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень пов`язаних із незаконним заволодінням транспортними засобами, як на обставині яка свідчить про причетність ОСОБА_11 до вчинення інкримінованих йому у даному кримінальному провадженні злочинів.

Водночас, суд вважав ці доводи прокурора неналежними і такими, що суперечать вимогам процесуального закону, виходячи з того, що згідно положень ч.1 ст.88 КПК України, докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, наведені доводи прокурора були відхилені судом, оскільки вони суперечать вимогам закону.

Крім того, суд першої інстанції також відзначив, що сторона захисту послідовно протягом усього судового розгляду наводила свої доводи щодо недопустимості доказів та їх неналежності. Більше того, фактично позиція сторони захисту ґрунтується на доказах здобутих саме органом досудового розслідування, які постійно перебували у розпорядженні прокурора, а отже у сторони обвинувачення було цілком достатньо часу для спростування позиції захисту.

Відтак колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні засада змагальності дотримана в повному обсязі та належним чином описана у вироку.

У рішеннях в справах «Ушаков та Ушакова проти України» від 18.06.2015, «Коробов проти України» від 21.10.2011 і «Кобець проти України» від 14.02.2008 ЄСПЛ визначив, що «суд при оцінці доказів має керуватися критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», яка має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (постанова Кримінального Касаційного Суду ВС у справі №75/11509/18 від 01.04.2020); із неухильним застосуванням відповідно Конвенції з прав людини і основоположних свобод принципу affirmanti incubit probatio (той хто стверджує щось, повинен довести це).

Відповідно до ст.ст.91, 92 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування цих обставин покладається на слідчого, прокурора.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

У силу ч.1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Відповідно суд першої інстанції дійшов висновку та переконання, що покази учасників провадження надані суду не доводять, у своїй сукупності з іншими доказами у справі, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Відтак, такі докази не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку і не є належною та законною підставою для його ухвалення.

При цьому суд відзначив, що в ході розгляду справи було допитано заявлених стороною обвинувачення осіб у присутності як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, тобто з дотриманням принципу змагальності. Жодного з учасників провадження суд не обмежував у можливості задати відповідні питання потерпілому, свідку чи експерту. Отже, судом досліджено безпосередньо усі докази подані учасниками процесу. Жодних доповнень чи заперечень проти завершення дослідження обставин справи від учасників процесу не поступало і не висловлювалось.

З врахуванням зазначеного вище колегія суддів вважає, що судовий розгляд судом першої інстанції проведено повно та всебічно щодо всіх фактичних обставин справи, досліджено наявні в матеріалах кримінального провадження докази та їм надано належну правову оцінку.

Відтак обвинувачення пред`явлене ОСОБА_8 не знайшло підтвердження в судах першої та апеляційної інстанції, отже воно ґрунтується виключно на припущеннях сторони обвинувачення, на яку беззаперечно покладено обов`язок доказування винуватості, що унеможливило ухвалення обвинувального вироку та слугувало виправданню ОСОБА_8 за ч.3 ст.289, ч.4 ст. 358 КК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, як це передбачено п.3 ч.1 ст.373 КПК України.

З врахуванням зазначеного вище апеляційні вимоги прокурора не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається, відповідно в суді апеляційної інстанції наявні підстави для відмови у задоволені апеляційних вимог прокурора.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 11.07.2024 року, яким, на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, визнано невинуватим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.289, ч.4 ст. 358 КК України, у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: