КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/174/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурорки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

адвоката, який представляє інтереси потерпілої, ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

адвокатки ОСОБА_10 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційними скаргами прокурорки у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , адвоката ОСОБА_8 , який представляє інтереси потерпілої ОСОБА_12 , вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2024, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, працює автомийником у ФОП « ОСОБА_13 », зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

засуджено до покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк два роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі положень ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю один рік.

Ухвалено цивільний позов задовольнити частково, стягнути на користь потерпілої ОСОБА_12 30 000 гривень на відшкодування витрат на правову допомогу, в іншій частині відмовлено.

Ухвалено стягнути на користь держави процесуальні витрати у розмірі 7 951 гривню 44 копійки на залучення експерта.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим за вчинення порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Кримінальне правопорушення вчинене при наступних обставинах.

ОСОБА_9 , 11.02.2024, приблизно о 13 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ 110307-42» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_14 , здійснюючи рух по просп. Винниченка м. Кропивницького зі сторони пл. Богдана Хмельницького в напрямку вул. Вокзальної м. Кропивницького, наближаючись до перехрестя з вул. Шульгіних, проігнорував вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б) і (д) ПДР України, нехтуючи елементарними вимогами щодо забезпечення безпеки дорожнього руху та проявивши особисту неуважність та безпечність, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку, грубо порушуючи вимоги п. 16.5 ПДР України, був неуважним, невірно відреагував на зміну дорожньої обстановки, яка полягала у русі на проїзній частині пішохода, в результаті чого здійснив наїзд на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котра завершувала переходити проїзну частину просп. Винниченка у межах пішохідного переходу з ліва на право відносно руху автомобіля «ЗАЗ 110307-42» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 , який, уважно стежачи за дорожньою обстановкою, міг виявити потерпілу завчасно.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди: - пішохід ОСОБА_12 , згідно із висновком судово-медичної експертизи № 218 від 21.03.2024, отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритого багато уламкового перелому великогомілкової та малогомілкової кісток зі зміщенням, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, строком понад 21 добу.

В апеляційних скаргах особи, які їх подали, ставлять наступні вимоги.

Прокурорка у кримінальному провадженні у зміненій апеляційній скарзі просить скасувати вирок в частині призначення ОСОБА_9 покарання, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк два роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк тривалістю один рік, покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої вимоги мотивує наступними доводами.

Враховуючи санкцію частини статті обвинувачення, позицію Верховного Суду, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є обов`язковим.

Незастосування такого обов`язкового покарання є підставою для скасування вироку суду й ухвалення нового вироку.

Крім того, у вступній частині вироку неправильно зазначено номер кримінального провадження, а у мотивувальній некоректно зазначено, що ОСОБА_9 вчинив кримінальний проступок, тоді як вчинено нетяжкий злочин.

Адвокат ОСОБА_8 , який представляє інтереси потерпілої ОСОБА_12 , просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі на строк два роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Також, просить скасувати вирок в частині вирішення цивільного позову, ухвалити новий вирок, яким стягнути на користь потерпілої ОСОБА_12 з обвинуваченого 109 400 гривень у відшкодування майнової шкоди та 20 000 гривень у відшкодування втрат на правову допомогу у зв`язку із апеляційним оскарженням.

Обґрунтовує свої вимоги такими доводами.

Вважає, що застосування положень ст. 75 КК України у даному випадку неможливе, оскільки недостатньо враховано, що наїзд ОСОБА_9 вчинений на пішохідному переході, ОСОБА_9 грубо порушив вимоги ПДР, потерпіла отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, тривалий розлад здоров`я. Крім того, кримінальне правопорушення вчинене стосовно особи похилого віку.

Також, зауважує, що автомобіль, яким керував ОСОБА_9 , належний іншій особі, і цей транспорт не є джерелом доходу обвинуваченого.

За вказаних обставин, не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом необґрунтоване.

Вказує, що потерпіла ОСОБА_12 понесла витрати на лікування (оперативне втручання), післяопераційну реабілітацію, догляд сторонніх осіб (угода у вигляді заяви-приєднання); вартість послуг оглядальника становить 89 400 гривень, а лікування 20 000 гривень.

Розрахунок із доглядальницею проводився у готівковій формі, про що доглядальницею ОСОБА_15 надано 4 розписки, окремо оплачувалась й комісії компанії.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку сторони обвинувачення на підтримку апеляційної скарги сторони обвинувачення, часткову підтримку апеляційної скарги потерпілої, думку потерпілої сторони (адвоката ОСОБА_8 ) на підтримку апеляційної скарги, поданої в інтересах потерпілої, часткову підтримку апеляційної скарги сторони обвинувачення, думку сторони захисту (обвинуваченого ОСОБА_9 , адвокатки ОСОБА_10 ) на заперечення апеляційних скарг, дослідивши дані про особу обвинуваченого, позовні вимоги, вивчивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у повному обсязі доведена доказами у кримінальному провадженні.

Оскільки доведеність винуватості обвинуваченого та кваліфікація його дій не оскаржується в апеляційному порядку, колегія суддів не надає оцінки вказаним обставинам, вважаючи ОСОБА_9 обґрунтовано визнаним винуватим у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, а дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України правильно кваліфікованими.

В апеляційному порядку оскаржено правильність призначення покарання судом першої інстанції, оскільки потерпіла сторона вважає призначене судом покарання занадто м`яким, що виразилось у звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не призначенні додаткового покарання, а також неправильному вирішенні цивільного позову; сторона обвинувачення вважає, що судом безпідставно не призначене додаткове покарання.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційних скарг в частині необхідності призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у межах санкції частини статті обвинувачення.

Щодо дотримання судом першої інстанції вимог закону та загальних принципів призначення покарання, відповідності його особі обвинуваченого й ступеню тяжкості кримінального правопорушення.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого; покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах «Souring v. UK», «Shvydka v. Ukraine», «Tammer v. Estonia», - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Європейський Суд з прав людини у справах «Бакланов проти Росії» та «Фрізен проти Росії» зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» Європейський Суд вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, судом першої інстанції належно враховано всі обставини, передбачені ст. 65 КК України та дотримано принципів призначення покарання.

Враховано тяжкість вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінальних проступків, форма вини необережна.

Внаслідок кримінального проступку не настало невідворотних наслідків.

Обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надавав послідовні, сталі, правдиві та добровільні показання, щиро розкаявся у вчиненому.

Враховано судом й обставини, передбачені ст. ст. 66-67 КК України.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому, не встановлені.

Обставинами, які пом`якшують покарання, є щире каяття, часткове відшкодування спричиненої шкоди.

Крім того, враховано судом й особу обвинуваченого, який виключно позитивно характеризований про місцю мешкання та роботи, є внутрішньо переміщеною особою, на обліках не перебуває, не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався.

Зауважується на посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 : перебуваючи на місці вчинення кримінального правопорушення, після ДТП, одразу направився до потерпілої, дочекався приїзду швидкої медичної допомоги, після госпіталізації потерпілої ОСОБА_12 , дочекався приїзду поліції, добровільно направився до наркологічного диспансеру, пройшов медичний огляд на стан сп`яніння, вжив заходів щодо відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Відтак, беручи до уваги зазначене, можливо стверджувати, що всі наведені обставини достатньо враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, і суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення обвинуваченому покарання, яке, на переконання колегії суддів, відповідає таким принципам призначення покарання, про які йшлося вище, справедливість як основна засада права, індивідуалізація покарання призначення покарання конкретній особі за конкретний злочин із урахуванням особливостей обставин справи та індивідуальних характеристик особи.

Згідно із ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз…суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

Беручи до уваги зазначене вище, встановлені обставини справи, обставини, передбачені ст. ст. 65-67 КК України, колегія суддів вважає можливим виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання, має переконання, що вирок служитиме ОСОБА_9 як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання, а тому погоджується із рішенням суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням.

Щодо вирішення судом першої інстанції цивільного позову.

Глава 9 Кримінального процесуального кодексу України регламентує Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов, виплата винагороди викривачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як встановлює ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Обов`язок відшкодування збитків регулюється главою 3, 51 ЦК України.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у межах кримінального провадження потерпілою ОСОБА_12 пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_9 , у якому потерпілою ставилися вимоги стягнення з обвинуваченого 109 400 гривень у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням майнової шкоди, 30 000 гривень у відшкодування витрат на правову допомогу.

Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов, визнав недоведеною суму розміру відшкодування майнової шкоди.

Суд визнав документально доведеними відповідними рахунками та квитанціями витрати потерпілої на придбання набору металоконструкцій для метало остеосинтезу проксимального відділу великогомілкової кістки у розмірі 11 700 гривень. Зважаючи на відшкодування обвинуваченим 20 000 гривень, прийшов до висновку, що у цій частині шкоду відшкодовано.

Разом із тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, цивільним позивачем, потерпілою, вимагається відшкодування надання потерпілій ОСОБА_12 послуг з домашнього догляду, на підтвердження надано заяви-приєднання по замовленню №№ 32343, 32507, 35743, 37161.

Вказані заяви-приєднання, які є додатком до Договору Публічної оферти про надання послуг, затвердженої Наказом ФОП ОСОБА_16 №01/23 від 01.11.2023 та розміщеної на сайті інтернет ресурсу; згідно із їх змістом, містять загальні умови надання послуги, обов`язки і права замовника та доглядальниці.

При цьому, власне, належно оформленого договору із зазначенням сторін, предмету договору, переліком наданих послуг з доглядання, не надано.

Вказані ж заяви-приєднання не містять ніякої закріпленої інформації про сторін, хто є доглядальницею, кому надаються послуги (прізвища, реквізити сторін, інші дані), які конкретно послуги надаються із їх визначенням та переліком, у якому їх обсязі.

Заява-приєднання (кожна із №№ 32343, 32507, 35743, 37161) містить лише інформацію про те, що оплата доглядальниці здійснюється готівкою або на карту, за фактом виконаних робіт, комісія Агентству сплачується за реквізитами, вказаними у рахунку: при цьому, комісія Агентству складає 2600 гривень та за трьома заявами 2100 гривень.

Оплата виконавцю рекомендована за попередньою домовленістю, й визначена у заявах-приєднаннях як «всього найменувань на суму».

Однак, у вказаних заявах-приєднаннях, найменування Агентства не зазначено, визначення виконавця, або ж доглядальника не міститься, найменувань послуг не зазначено, за домовленістю із ким, або ж за яким принципом, за надання яких послуг, визначені суми до сплати встановити неможливо.

Заяви-приєднання не мають підписів сторін, не завірені жодним чином.

Розписки ОСОБА_15 (їх копії), які долучені до апеляційної скарги, на які, як на доказ здійснення потерпілою оплати за послуги після операційного домашнього догляду, посилається потерпіла сторона, містять лише зазначення про те, що вказана особа є виконавцем послуг домашнього догляду за ОСОБА_12 згідно із заявами-приєднанням, та що нею отримано грошові кошти в оплату таких послуг.

Як можливо допустити, розписки виконані від особи ОСОБА_17 , містять підпис.

Проте, вказані розписки не завірені, із них неможливо зробити висновок, ким є ОСОБА_17 (особа підприємець, наймана особа, тощо), які послуги надає, на підставі якого договору, умови і предмет цього договору, обсяг і перелік надаваних послуг.

Зазначені у розписках суми не відповідають сумам, визначеним у заявах-приєднаннях, посилання на які йдеться у тексті розписок.

Аналогічно, не є зрозумілим, оплату яких послуг підтверджують надані копії платіжних інструкцій, у відповідності до якої ОСОБА_18 , ОСОБА_19 здійснювали сплату за замовлення 35743, 37161 ФОП ОСОБА_16 у розмірі 2 100 гривень.

Отже, з огляду на наведене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції з приводу того, що розміри витрат потерпілої сторони на оплату послуг з домашнього догляду за потерпілою не доведені належним чином документально.

Є справедливим посилання суду першої інстанції на те, що не надано жодного документу на підтвердження факту дійсного надання таких послуг, їх виду, обсягу, проведення оплати, а також підстав, необхідності отримання таких послуг.

Щодо відшкодування процесуальних витрат.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: п. 1) витрат на правову допомогу.

Як визначає ч. 1 ст. 120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті (ч. 3 ст. 120 КПК України: Допомога захисника, залученого для здійснення захисту за призначенням у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, надається за рахунок коштів Державного бюджету України і є безоплатною для підозрюваного, обвинуваченого. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законодавством.).

З матеріалів апеляційної скарги убачається, що потерпілою стороною ставиться вимога стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 витрат на правову допомогу, пов`язану із представленням інтересів потерпілої ОСОБА_12 у Кропивницькому апеляційному суді адвокатом ОСОБА_8 у розмірі 20 000 гривень.

Відповідно до Договору № 08/1 від 16.12.2024 про надання правової допомоги, між адвокатом ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_12 укладено договір про надання правової допомоги з представлення інтересів Клієнта у Кропивницькому апеляційному суді у справі за апеляційною скаргою на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2024 у справі № 404/2845/24.

Даним Договором й Додатковою угодою № 01 до Договору від 16.12.2024 визначено розмір, порядок оплати послуг з надання правової допомоги.

Як Договір, так і Додаткова угода містять всі необхідні реквізити документу, мають найменування сторін, із зазначенням анкетних даних, реквізитів надавача послуг, завірені підписами сторін, печатками.

Розрахункова квитанція Серії ЛВАК 698783 ІД від 16.12.2024 свідчить про сплату потерпілою ОСОБА_12 грошових коштів за надання послуг з правової допомоги в Кропивницькому апеляційному суді у справі № 404/2845/24 у розмірі 20 000 гривень.

Отже, понесені потерпілою витрати на правову допомогу знайшли своє підтвердження документально у повному обсязі, і підлягають стягненню з обвинуваченого.

Щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Як встановлено постановою ВСУ № 5-164кс(15)17 від 06.07.2017 року за граматичним способом тлумачення розташування в тексті санкції розділового сполучника «або» є місцем синтаксичного розриву тексту, і тому, за відсутності в тексті санкції між основними видами покарання і додатковим такого розділового пунктуаційного знаку як кома, один із видів основного покарання, передбачений в санкції, належить розглядати як альтернативний іншому, зазначеному в цій же санкції, виду основного покарання, але вже в поєднанні з додатковим покаранням, розміщеним у тексті безпосередньо за ним.

У Постанові Верховного Суду від 15.03.2023 № 51-3769км22 від 15.03.2023 йдеться про те, що основні альтернативні покарання законодавець відокремлює одне від одного розділовим сполучником «або» (який означає відношення взаємовиключення, чергування дій, явищ).

Крім того, між основними покараннями в тексті кримінально-правової норми стоїть й розділовий знак у вигляді коми, що також означає, що йдеться про чергування альтернативних видів покарання. При цьому, основні покарання в тексті санкції кримінально-правової норми відокремлені комою від додаткового покарання.

Як убачається із санкції ч. 1 ст. 286 КК України, між основними видами покарання і додатковим наявний такий розділовий пунктуаційний знак як кома. Наявність коми свідчить про синтаксичний розрив між двома частинами тексту: між приписами щодо застосування основних та додаткового виду покарань. На підставі означеного частина тексту санкції, у якій йдеться про призначення додаткового покарання, завдяки комі набуває ознак відносно самостійного елементу речення, який не пориває семантичного та структурного зв`язку з першою частиною тексту санкції. Оскільки перша частина тексту санкції передбачає декілька альтернативних видів основних покарань, то друга частина тексту стосується кожного з них, а не одного з них.

Відтак, при призначенні ОСОБА_9 основного покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції мав би призначити й обов`язкове у даному випадку додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, що, до речі, зазначено судом у мотивувальній частині оскаржуваного обвинувального вироку.

Проте, ухвалюючи рішення про визначення ОСОБА_9 покарання, у резолютивній частині вироку, суд не вказав про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

У зв`язку з необхідністю застосування закону про кримінальну відповідальність, який не був застосований судом першої інстанції, що погіршує становище обвинуваченого, відповідно до вимог п. 1) ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів скасовує вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, у зв`язку із необхідністю призначення додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, і ухвалює новий вирок з цих підстав.

Крім того, задоволенню підлягають й вимоги потерпілої сторони про стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних з оплатою допомоги захисника на стадії апеляційного оскарження.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 420, 421, 424 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурорки у кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який представляє інтереси потерпілої ОСОБА_12 , задовольнити частково.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2024 стосовно ОСОБА_9 скасувати в частині призначення покарання.

ОСОБА_9 визнати винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України, призначити покарання у виді обмеження волі на строк два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі положень ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк тривалістю один рік.

Покласти на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2024 стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_12 процесуальні витрати, а саме витрати на правову допомогу, пов`язані з оплатою допомоги захисника, у розмірі 20 000 гривень.

Вирок Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити прокурору та обвинуваченому ОСОБА_9

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4