Справа № 462/6403/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/21/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та цивільного відповідача ФОП ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Пустомити Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки 6 (шість) місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 (два) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Цивільний позов ОСОБА_11 до фізичної особи підприємця ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - 224 962 (двісті двадцять чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні 00 коп. моральної шкоди. У решті вимог позову відмовлено.

Згідно з вироком, 18 квітня 2019 року, приблизно о 00 год. 50 хв., ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним у м. Львові по вул. Любінській, при проїзді регульованого перехрестя вулиць Любінська-С.Петлюри-Яворницького на дозволений (зелений) сигнал транспортного світлофора, маючи намір здійснити лівий поворот на вул. С.Петлюри, за відсутності причин технічного характеру чи перешкод, які б спонукали некеровану зміну напрямку автомобіля «Daewoo Lanos» у порушення п.1.5 Розділу 1, п.п.2.3 «б», «д» Розділу 2, 10.1 Розділу 10, п.16.6 Розділу 16 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, виконуючи лівий поворот, не дав дорогу автомобілю марки «BMW-730D», реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація Республіки Чехії), під керуванням ОСОБА_12 , який проїжджав вказане перехрестя прямо у середній смузі зустрічного напрямку вул. Любінської, що призвело до зіткнення двох вказаних транспортних засобів, що спричинило пасажиру автомобіля марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_13 тілесні ушкодження тяжкого ступеню за критерієм небезпеки для життя на момент спричинення у виді тупої поєднаної травми тіла, яка проявилася синцями і саднами, забійними ранами на голові, тулубі і кінцівках, підшкірними крововиливами в м`які тканини голови, крововиливами під оболонки і в речовину головного мозку з проривом крові у шлуночкову систему, множинними переломами ребер по різним анатомічним лініям, забоєм легень, травматичним розривом аорти в грудному відділі з крововиливом в плевральні порожнини гемоторакс об`ємом 1,5 літри рідкої темної крові, розривом капсули і паренхіми печінки, крововилив в черевній порожнині гемоперітонеум біля 120 мл рідкої темної крові, крововиливи у парапанкреатичну клітковину, брижу тонкого кишківника, під жирову капсулу нирок і в наднирниках, що призвело до гострої крововтрати і обезкровлення організму, що спричинило смерть ОСОБА_13 на місці пригоди.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та цивільний відповідач ФОП ОСОБА_8 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2024 року скасувати і призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповнотою судового розгляду, а також призначеним ОСОБА_7 покаранням. Зокрема, вказує, що ОСОБА_7 вини у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав, зазначав, що вважає винним у настанні цієї ДТП саме водія автомобіля «BMW-730D», який порушив вимоги ПДР і рухався з високою швидкістю, не менше 100 км/год. при дозволеній швидкості 50 км/год.

Як зазначає апелянт, у справі було проведено низку експертиз, на вирішення яких ставилось питання про визначення швидкості руху автомобіля «BMW-730D», однак згідно з висновками таких експерти вважали, що визначити таку швидкість не видається можливим. У висновку №2540-Е від 19 січня 2023 року експерт вказав, що оскільки встановити швидкість руху автомобіля «BMW-730D» до зіткнення не видається можливим, то встановити наявність (чи відсутність) у водія автомобіля «BMW-730D» технічної можливості уникнути зіткнення не видалось можливим, а відтак неможливим видається встановити причину ДТП, з технічної точки зору.

Водночас, за клопотанням сторони захисту судом була призначена комплексна судова автотехнічна, транспортно-трасологічна експертиза та експертиза відео-, звукозапису, за наслідками проведення якої було складено висновок №20138/20139/20302 від 29 квітня 2024 року, згідно з яким експертами встановлено, що швидкість руху автомобіля «BMW-730D» на момент настання ДТП становила приблизно 113 км/год., тобто безспірно встановлено, що водій вказаного автомобіля перевищив дозволену швидкість руху більше, ніж у два рази. Також експертами встановлено, що у цій дорожньо-транспортній ситуації дії автомобіля «BMW-730D» ОСОБА_12 не відповідали вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9 «б» ПДР та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Поряд з цим, виходячи з наявних у справі матеріалів, та фактично за відсутності даних про те, чи покинув ОСОБА_7 усі смуги руху автомобіля «BMW-730D» при дотриманні водієм останнього дозволеної швидкості руху, експерти також зазначили, що з технічної точки зору, причиною цієї дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_7 вимогам п.п. 10.1, 16.6 ПДР та невідповідність дій водія автомобіля «BMW-730D» ОСОБА_12 вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9 «б» ПДР.

Апелянт звертає увагу, що враховуючи безспірність факту порушення ПДР водієм автомобіля «BMW-730D» в частині перевищення більше, ніж удвічі дозволеної швидкості руху та знаходження його дій з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням цієї ДТП, відповідь на питання чи покинув би автомобіль «Daewoo Lanos» усі три смуги руху автомобіля «BMW-730D» протягом часу, який був би необхідний цьому автомобілю проїхати 50 м при швидкості 50 км/год., фактично дало б можливість встановити винну у настанні ДТП особу поза всяким розумним сумнівом, оскільки у разі дотримання водієм ОСОБА_12 вимог ПДР в частині швидкості руху, ОСОБА_7 безпечно закінчив би виконання маневру, а вищевказана ДТП не настала б. Через це сторона захисту у судовому засіданні 15 жовтня 2024 року заявляла клопотання про проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 для визначення можливої траєкторії руху автомобіля «Daewoo Lanos» при виконанні відповідного маневру, однак таке клопотання було безпідставно відхилено судом.

На переконання сторони захисту, відмова у задоволенні цього клопотання є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що свідчить про неповноту судового розгляду, адже без встановлення зазначеної у клопотанні обставини неможливо встановити істину у справі. При цьому поза увагою суду залишилось і те, що ОСОБА_7 , який з дотриманням вимог ПДР розпочав маневр поворот ліворуч на дозволений сигнал світлофора, згідно з положеннями п. 1.4 ПДР, мав право розраховувати на те, що інші учасники ДТП виконують ці Правила. У свою чергу, у разі дотримання ОСОБА_12 дозволеної швидкості руху, ОСОБА_7 , який здійснював відповідний маневр, безпечно закінчив би його здійснення і ДТП не настала б.

За цих обставин захисник вважає, що відсутні підстави вважати поза всяким розумним сумнівом, що в діях ОСОБА_7 , який з урахуванням швидкості автомобіля «BMW-730D», не бачив та не міг побачити останнього, є склад відповідного кримінального правопорушення.

Крім цього, адвокат зазначає, що оскаржений вирок є необґрунтованим в частині призначеного ОСОБА_7 покарання. ОСОБА_7 раніше не судимий, на спеціальний обліках не перебуває, має позитивну характеристику за місцем праці, на його утриманні знаходиться малолітня дитина, він є єдиним годувальником сім`ї. В судових дебатах ОСОБА_7 висловив щирий жаль через смерть потерпілого. При цьому обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. На думку сторони захисту, суд першої інстанції мав усі підстави застосувати до обвинуваченого приписи ст. 75 КК України і звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням.

Як указує апелянт, та обставина, що з урахуванням встановлених у справі обставин ОСОБА_7 не визнав своєї вини, обґрунтовано вважаючи винуватцем ДТП водія автомобіля «BMW-730D», не перешкоджала суду застосувати до ОСОБА_7 приписи ст. 75 КК України, оскільки їх застосування не поставлено в умову визнання обвинуваченим своєї вини.

У своїй апеляційній скарзі цивільний відповідач ФОП ОСОБА_8 просить змінити вирок Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2024 року в частині цивільного позову, а саме відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до ФОП ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю та безпідставністю.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржений вирок є неналежним та неправомірним, оскільки обидва водії винні в ДТП, у якому загинув ОСОБА_13 , адже один не переконався в безпеці руху, а інший порушив швидкість руху в населеному пункті. Якщо б водій автомобіля «BMW-730D» рухався із допустимою швидкістю по місту, водії навіть не пересіпнулися б увімкненим сигналом фар.

Стосовно цивільного позову зазначає, що у такому ОСОБА_11 посилається на те, що у ДТП загинув його батько ОСОБА_13 , а обвинувачений ОСОБА_7 перебував із відповідачем у трудових відносинах і при настанні ДТП виконував свої посадові обов`язки. В своєму позові ОСОБА_11 зазначає, що ОСОБА_13 є його батьком, але жодних документів на підтвердження родинних відносин до матеріалів кримінальної справи не долучено. У вироку Залізничного суду м. Львова також не наведено документів, які б свідчили про наявність родинного зв`язку, тому цивільний відповідач вважає, що суд перевищив свої повноваження та без підтвердження факту родинного зв`язку між ОСОБА_13 (потерпілим) та ОСОБА_11 задовольнив цивільний позов.

Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні докази, які б свідчили про наявність трудових відносин між обвинуваченим ОСОБА_7 та відповідачем ФОП ОСОБА_8 . Більше того, у позові ОСОБА_11 на арк. 2 зазначає, що ОСОБА_7 перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_15 , а в прохальній частині просить суд стягнути моральну шкоду з ФОП ОСОБА_8 .

Як вказує апелянт, якщо особа застрахувала цивільно-правову відповідальність і ДТП підпадає під страховий випадок, то шкоду, в тому числі і моральну, в межах передбаченого договору має відшкодовувати страховик. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Daewoo Lanos» була застрахована у СК «АСКА» згідно зі страховим полісом №АМ/6723223, за умовами якого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000 грн, за шкоду, заподіяну майну, - 100 000 грн, франшиза 0,00 коп. (а.с. 208).

Відповідно до страхового полісу №АМ/6723223, за умовами якого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000 грн., тобто страхова компанія в межах цієї суми може покрити моральну шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого. Оскільки на 12 арк. вироку суд зазначив, що ДТП настала у зв`язку із порушенням ПДР, як водія автомобіля «Daewoo Lanos», так і водія автомобіля «BMW-730D», тому обидва співучасники ДТП винні у спричиненні шкоди, тобто у смерті ОСОБА_13 . Відтак страхові компанії, в межах страхового ліміту, могли покрити витрати моральної шкоди, завданої потерпілому чи його сім`ї внаслідок цієї ДТП.

З огляду на викладене, вважає оскаржене рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, оскільки не встановлено та не підтверджено родинні відносини між цивільним позивачем ОСОБА_11 та потерпілим ОСОБА_13 ; не встановлені трудові відносини між обвинуваченим ОСОБА_7 та роботодавцем ФОП ОСОБА_8 ; транспортний засіб «Daewoo Lanos», н.з. НОМЕР_1 , яким керував обвинувачений ОСОБА_7 , мав чинний поліс обов`язкового цивільно-правового відшкодування, яким передбачене відшкодування за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, що становить 200 000 грн.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу, а також апеляційну скаргу цивільного відповідача.

Представник цивільного відповідача ФОП ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 підтримала апеляційну скаргу цивільного відповідача, не заперечила проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту.

Прокурор ОСОБА_9 просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг, пославшись на їх безпідставність.

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_16 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились. 08 квітня 2025 року представник потерпілого ОСОБА_16 подав до суду клопотання про проведення розгляду справи у його відсутності та відсутності потерпілого.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, а також позицію потерпілої сторони, апеляційний суд вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , експертів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , а також письмовими доказами: протоколом огляду місця ДТП від 18 квітня 2019 року зі схемою та фототаблицею до нього; постановою слідчого від 23 квітня 2019 року про визнання магнітного носія інформації речовим доказом; відеозаписом (відеофайл «cam627-18-04-2019-00-4905»), який міститься на диску «Havit», на якому зафіксовано перехрестя вул. Любінська С.Петлюри у м. Львові в темну пору доби; висновком судово-медичної експертизи №377/2019 від 20 травня 2019 року щодо тілесних ушкоджень трупа ОСОБА_13 ; висновком судово-медичної експертизи №489/2019-ім від 19 квітня 2019 року; висновком судово-токсикологічної експертизи №1527/2019-т від 24 квітня 2019 року; висновком судової автотехнічної експертизи технічного стану №1/593 від 19 червня 2019 року; висновком судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу №1/592 від 12 червня 2019 року; висновком транспортно-трасологічної експертизи №1/591 від 18 червня 2019 року; висновком комп`ютерно-технічної експертизи №2392 від 22 травня 2019 року; висновком автотехнічної експертизи №2393 від 26 червня 2019 року; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №3679 від 30 вересня 2019 року; висновком судової автотехнічної експертизи №3680 від 30 вересня 2019 року; висновком комісійної інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП №2540-Е від 19 січня 2023 року, висновком експертів за результатами проведення комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №20138/20139/20302 від 29 квітня 2024 року, зміст яких детально викладений у вироку суду.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 .

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про неповноту судового розгляду, оскільки суд не надав оцінки діям водія автомобіля «BMW-730D» ОСОБА_12 , який не дотримався вимог ПДР щодо швидкості руху, що позбавило ОСОБА_7 можливості своєчасно завершити маневр та призвело до ДТП, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, у своїх показаннях, незважаючи на заперечення вини, ОСОБА_7 зазначив, що 18 квітня 2019 року приблизно о 01:00 год. він їхав за кермом службового автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Любінській у м. Львові, в сторону вул. Виговського. Він зупинився на червоний сигнал світлофора на перехресті вулиць Любінська-С.Петлюри-Яворницького, включив лівий повортник та після того, як загорівся зелений сигнал, почав здійснювати лівий поворот на вул. Петлюри. На зустрічній смузі не було ніяких автомобілів, ніякого світла фар автомобіля він не побачив. Приблизно через 3 секунди, під час того, коли він закінчував маневр лівого повороту, знаходячись у середньому ряді зустрічної смуги, він відчув удар у праву сторону його автомобіля, у нього в`їхало на великій швидкості «BMW-730D», при цьому, швидкість його автомобіля «Daewoo Lanos» була не більше 10 км/год.

Інший учасник ДТП ОСОБА_12 надав суду показання про те, що 18 квітня 2019 року вночі він їхав за кермом автомобіля марки «BMW-730D», реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація Республіки Чехії), по вул. Любінській у м. Львові в напрямку вул. Окружна. На вулиці було темно, але вулиця добре освітлювалася, він рухався в середній смузі, з дозволеною швидкістю. Він побачив автомобіль «Daewoo Lanos», який повільно повертав з вул. Любінської на вул. С.Петлюри, інших автомобілів на дорозі не було. Побачивши автомобіль «Daewoo Lanos», який повільно повертав на вул. С.Петлюри, він, скоріше за все, почав гальмувати, проте не зміг уникнути ДТП.

Згідно з висновком транспортно-трасологічної експертизи №1/591 від 18 червня 2019 року, у цьому випадку мало місце зустрічно-перехресне зіткнення транспортних засобів, і поздовжні осі автомобіля «BMW 730D», реєстраційний номер Республіки Чехія НОМЕР_2 та автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 в початковий момент зіткнення знаходились під кутом 150°±5° градусів. Обидва автомобілі в момент зіткнення знаходились в рухомому стані. В первинний момент зіткнення транспортних засобів передня частина автомобіля «BMW 730D», реєстраційний номер Республіки Чехія НОМЕР_2 контактувала із передньою правою боковою частиною автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Зіткнення автомобіля «BMW 730D», реєстраційний номер Республіки Чехія НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 та автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7 відбулося в межах перехрестя доріг вул. Любінська-Петлюри на ділянці, що передує початку утворення подряпинам по асфальтному покритті.

Як встановлено у висновку автотехнічної експертизи №2393 від 26 червня 2019 року, згідно з наданими даними, з технічної точки зору, оскільки водій ОСОБА_12 з моменту виникнення небезпеки не мав технічної можливості запобігти зіткненню шляхом своєчасного застосування гальмування (як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі) рухаючись як з допустимою в населених пунктах швидкістю (50 км/год.), так і з перевищеною (60 км/год.) швидкістю, невідповідностей вимогам чинних Правил дорожнього руху України, що знаходилися б в причинному зв`язку з настанням цієї ДТП, в діях водія автомобіля марки «BMW 730 D» реєстраційний номер Республіки Чехії НОМЕР_3 , ОСОБА_12 не вбачається. При заданих вихідних даних причиною настання цієї ДТП, з технічної точки зору, є такі обставини: невідповідність дій водія автомобіля «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , вимогам п. 10.1, п. 16.6 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №3680 від 30 вересня 2019 року, враховуючи зміну напрямку автомобіля «Daewoo Lanos» при виконанні маневру лівого повороту на регульованому перехресті, на зелений сигнал світлофора, причиною виникнення цієї дорожньо-транспортної пригоди з автомобілем марки «BMW 730 D» реєстраційний номер Республіки Чехії НОМЕР_3 , що рухався назустріч, з технічної точки зору, є такі обставини: невідповідність дій водія автомобіля «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимогам п.10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №20138/20139/20302 від 29 квітня 2024 року, встановлено, що виходячи з наданого для дослідження відеозапису, встановити розташування місця зіткнення автомобілів «BMW 730 D» та «Daewoo Lanos» з розмірними характеристиками експертним шляхом не представляється можливим з причин, вказаних у дослідницькій частині висновку. Місце зіткнення автомобілів «BMW 730 D» та «Daewoo Lanos» розташовувалось перед утворенням подряпин на асфальтобетонному покритті, які зафіксовані на відстані 6,6 м+0,6 м від правого краю проїзної частини вул. Любінської, відносно напрямку руху автомобіля «BMW 730 D». Виходячи з наданого на дослідження відеозапису та даних, отриманих при його дослідженні, швидкість руху автомобіля «BMW 730 D» складала приблизно 113 км/год. В цій дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «BMW 730 D» ОСОБА_12 за умови максимально-допустимої швидкості руху в населеному пункті (50 км/год) мав технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення для його подальшого руху небезпеки, тобто шляхом виконання ним вимог п.п. 12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України. В цій дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «BMW 730 D» ОСОБА_12 не відповідали вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди. З технічної точки зору, причиною даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_7 вимогам п.п. 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України та невідповідність дій водія автомобіля «BMW 730 D» ОСОБА_12 вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України. 3 причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питання: «Чи покинув би автомобіль марки «Daewoo Lanos» р.н. НОМЕР_1 , усі три смуги руху автомобіля марки «BMW 730 D» реєстраційний номер Республіки Чехія НОМЕР_2 протягом часу, який був би необхідний автомобілю «BMW 730 D» реєстраційний номер Республіки Чехія НОМЕР_2 проїхати 50 м при швидкості 50 км/год?» - експертним шляхом не представляється можливим.

Таким чином, у вказаних висновках, які були підтримані експертами ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у суді першої інстанції, констатовано, що з технічної точки зору причиною цієї дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_7 вимогам п.п. 10, 16.6 Правил дорожнього руху. Одночасно експертами встановлено, що дії водія автомобіля «BMW 730 D» ОСОБА_12 не відповідали вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху.

Згідно з п. 10.1 ПДР перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Пунктом 16.6 ПДР установлено, що повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч.

У свою чергу, вимоги п.п. 12.3, 12.4, 12.9 «б» стосуються допустимої швидкості руху транспортних засобів у населеному пункті.

При ухваленні оскарженого вироку суд першої інстанції слушно взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 6 вересня 2023 року у справі №520/8905/18, згідно з якими, якщо дорожньо-транспортна пригода виникла за участю декількох водіїв, наявність чи відсутність у їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що у випадках, коли суспільно небезпечні наслідки, передбачені ст. 286 КК, настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома або більше водіями транспортних засобів, суд повинен з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також те, чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм у зв`язку з їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

За цих обставин, попри те, що у висновках експертів вказано також про невідповідність дій водія ОСОБА_12 вимогам ПДР щодо швидкості руху, і сторона захисту переконана, що такі порушення були залишені поза увагою, колегія суддів зазначає, що оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно-небезпечні наслідки, передбачені в ст. 286 частинах 1, 2 або 3 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку.

Відтак, правильними є висновки місцевого суду про те, що перед початком виконання маневру повороту ліворуч обвинувачений ОСОБА_7 неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалася, заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації, не вжив, не переконався, що вказаним маневром не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при цьому він повинен був дати дорогу транспортним засобам, що рухалися в зустрічному напрямку, і став виконувати маневр лівого повороту на регульованому перехресті та при відсутності будь-яких перешкод технічного характеру не дав дорогу автомобілю «BMW-730D», реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація Республіки Чехії) під керуванням водія ОСОБА_12 , який проїжджав вказане перехрестя на зелений сигнал світлофора, у середній смузі зустрічного напрямку, прямолінійно, зі швидкістю приблизно 113 км/год, із увімкненим світлом головних фар. При цьому, ОСОБА_7 , як професійний водій, мав можливість завчасно виявити автомобіль «BMW-730D» на проїзній частині, яка є пряма та добре освітлювалася, і тому, допускав факт руху автомобіля «BMW-730D» із явним перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості руху, проте у безпосередній близькості від зазначеного автомобіля почав виконувати поворот ліворуч, перетинаючи перехрестя, виїхав на зустрічну половину проїзної частини, чим створив небезпеку руху для водія «BMW-730D» ОСОБА_12 , при цьому не давши дороги останньому, що призвело до зіткнення двох вказаних транспортних засобів.

Погоджується апеляційний суд і з висновком про те, що порушення вимог ПДР водієм автомобіля «BMW-730D» ОСОБА_12 не виключає винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки останній зобов`язаний був виконувати, зокрема, вимоги пунктів 10.1 та 16.6 ПДР і, за умов такого дотримання, міг утриматися від виконання лівого повороту та уникнути створення аварійної ситуації, яка спричинила смерть ОСОБА_13 .

Колегія суддів також зауважує, що відмова у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Так, згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 333 КПК України у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії.

Під час розгляду клопотання суд враховує значення обставин, про встановлення або перевірку яких просить особа, яка звернулася з ним, можливість їх встановлення або перевірки шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та причини, з яких не були здійснені належні дії для їх встановлення чи перевірки на стадії досудового розслідування.

Як слідує з матеріалів справи, 15 жовтня 2024 року захисник ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про проведення слідчого експерименту, яке мотивував необхідністю встановлення даних про затрату часу на подолання водієм ОСОБА_7 всіх трьох смуг руху.

Згідно з журналом судового засідання від 15 жовтня 2024 року, у задоволенні цього клопотання судом відмовлено, оскільки сторона захисту не ставить під сумнів висновок експертизи, а задоволення цього клопотання може призвести до затягування розгляду справи.

Апеляційний суд, зважаючи на те, що дорожньо-транспортна пригода мала місце 18 квітня 2019 року, висновок комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №20138/20139/20302 датований 29 квітня 2024 року, а з клопотанням про проведення слідчого експерименту захисник звернувся лише 15 жовтня 2024 року, при цьому у такому не навів причин, які унеможливлювали його звернення з таким клопотанням раніше, не вбачає будь-яких порушень кримінального процесуального закону у діях суду, що відмовив у задоволенні цього клопотання.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного перегляду свого підтвердження не знайшли.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Із вироку слідує, що суд при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, має позитивну характеристику за місцем праці; те, що під час ДТП ОСОБА_7 був тверезим і розвитку події ДТП, крім необачних дій обвинуваченого, сприяло порушення правил дорожнього руху іншим водієм; висновок органу пробації, згідно з яким ризик вчинення нового кримінального правопорушення, особиста небезпека обвинуваченого для суспільства та окремих осіб оцінюються як середні; ставлення обвинуваченого до вчиненого, те, що вини у порушенні правил дорожнього руху не визнав, у вчиненому не розкаявся, жодним чином не виразив співчуття близьким родичам померлого; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, наближеного до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, яке належить відбувати реально, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 роки.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого.

В апеляційній скарзі сторона захисту вказує на несправедливість призначеного покарання та можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім визначених законом випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_7 виправитись без відбування покарання, колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачений, хоч і раніше несудимий, однак вини у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, заподіяної шкоди, хоча б частково, потерпілому не відшкодував, не намагався якимось чином полегшити заподіяні йому страждання, що, на думку колегії суддів, є свідченням того, що ОСОБА_7 не повною мірою усвідомлює негативні наслідки своєї протиправної поведінки та осуджує свої дії. При цьому наслідки від вчиненого обвинуваченим злочину призвели до смерті пасажира транспортного засобу, за кермом якого він перебував, та є непоправними.

Водночас, висловлення в судових дебатах жалю з приводу смерті потерпілого не свідчить про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, оскільки від моменту дорожньо-транспортної пригоди і до судових дебатів минуло понад п`ять років. За цих обставин, заявлення про жаль з приводу загибелі ОСОБА_13 , за відсутності будь-яких дій, що могли б свідчити про розкаяння обвинуваченого, при цьому здійснене на стадії судових дебатів, колегія суддів сприймає критично, як спрямоване на отримання більш м`якого покарання.

При цьому апеляційний суд враховує доводи захисника про те, що в обвинуваченого на утриманні є малолітня дитина, але ця обставина не свідчить про надмірну суворість призначеного покарання, тим більше, що таке судом першої інстанції призначене ОСОБА_7 в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводів про те, що ОСОБА_7 є єдиним годувальником сім`ї апелянтом не надано.

Решту апеляційних доводів сторони захисту не свідчить про занадто суворе покарання, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення неумисного тяжкого злочину, що призвело до незворотних наслідків у виді смерті людини.

Захисником фактично не наведено у його апеляційній скарзі нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про явну суворість призначеного покарання.

Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Відтак, на переконання колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_7 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання за матеріалами кримінального провадження не встановлено та у апеляційній скарзі не наведено.

Щодо тверджень цивільного відповідача в апеляційній скарзі про необґрунтованість заявлення цивільного позову до ФОП ОСОБА_8 , оскільки відсутні докази трудових відносин між останнім та обвинуваченим ОСОБА_7 , необхідність звернення з позовом до страховика, то вказані аргументи є непереконливими.

Як слідує з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_11 звернувся з цивільним позовом до ФОП ОСОБА_8 , третя особа ОСОБА_7 , у якому просив стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_8 500 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Згідно з вироком, цивільний позов ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 224 962 гривні моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на фізичну або юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду, зокрема, з правовим висновком, викладеним у постановах №426/16825/16-ц від 5 грудня 2018 року та №760/28302/18-ц від 25 листопада 2020 року.

Судом першої інстанції встановлено факт перебування ОСОБА_7 у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_8 , що підтверджується наказом від 13 вересня 2017 року №16/кд, згідно з яким ОСОБА_7 ) прийнято на посаду водія охоронника пульта централізованого спостереження в структурний підрозділ ПЦС (а.с. 90, м.к.п.).

У свою чергу, згідно з наказом ФОП ОСОБА_8 від 20 грудня 2018 року №18/кд, закріплено, зокрема, за ОСОБА_7 , службовий автомобіль «Daewoo», модель «Lanos», з державними реєстраційними номерами НОМЕР_1 (а.с. 91, м.к.п.).

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність доказів щодо наявності трудових відносин між обвинуваченим ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_8 .

Водночас, посилання цивільного позивача у мотивувальній частині позову на перебування ОСОБА_7 у трудових відносинах з іншою фізичною особою-підприємцем, апеляційний суд розцінює як технічну описку, тим більше, що у прохальній частині позову зазначено про стягнення моральної шкоди саме з ФОП ОСОБА_8 .

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_8 , суд першої інстанції слушно врахував, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «АСКА» згідно з договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 11 вересня 2018 року № АМ/6723223, яким передбачався ліміт за шкоду життю і здоров`ю в розмірі 200000,00 грн, франшиза 0 грн.

За цих обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що у цьому випадку стягнення шкоди з особи, яка відповідає за шкоду, має здійснюватися з урахуванням відповідальності страховика. Відтак, враховуючи, що розмір мінімальної заробітної плати в місячному розмірі станом на день ДТП (18 квітня 2019 року), згідно зі ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік», становив 4173 грн, зі страховика ПрАТ «СК «АСКА» в рахунок відшкодування моральної шкоди належало б стягнути 50 076 грн. (4173*12), а іншу суму з особи, яка відповідає за шкоду.

Стосовно наявності родинних зв`язків між загиблим ОСОБА_13 та цивільним позивачем ОСОБА_11 , колегія суддів зазначає, що ОСОБА_11 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні, відтак згідно зі ст. 55 КПК України він є особою, якій завдано моральної шкоди.

Водночас, всупереч доводів апеляційної скарги, суд, вирахувавши із заявленої потерпілим суми 500 000 грн моральної шкоди суму, яку належало б стягнути зі страховика, - 50 076 грн, стягнув з цивільного відповідача ФОП ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 лише половину залишкового розміру моральної шкоди (500 000 грн 50 076 грн), що становить 224 962 грн.

Відтак підстав вважати, що з цивільного позивача ФОП ОСОБА_8 стягнуто надмірний розмір відшкодування, апеляційний суд не знаходить.

Інші доводи апеляційної скарги цивільного відповідача також не містять переконливих доводів щодо неправильності чи надмірності розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з нього.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційних скаргах захисника та цивільного відповідача.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б мали наслідком скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та цивільного відповідача ФОП ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4