ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1245/25 Справа № 185/2594/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2024 року у кримінальному провадженні №0000731 від 06 жовтня 2022 року, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Донецьке, Ізюмського району, Харківської області, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, непрацюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 5 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. п. 1,5 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 11 (одинадцять) років.

Зарахувано в строк відбуття покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 06 жовтня 2022 року по день вступу вироку в законну силу, із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Судом вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним за наступних обставин.

06 жовтня 2022 року приблизно о 14 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 знаходячись за місцем свого фактичного мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , в ході спільного розпиття спиртних напоїв, на фоні ревнощів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, ставлячи за мету умисне позбавлення життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з мотивів ревнощів, викликаних особистою образою, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_6 пішов до сусіднього будинку по АДРЕСА_1 , де взяв ручну осколкову гранату РГД-5 та зайшовши назад до будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де вийняв чеку з гранати та кинув її на підлогу у кімнаті, де перебували ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , внаслідок чого граната вибухнула.

Внаслідок вибуху гранати потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 спричинено легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив всі дії, що були необхідними для доведення свого умислу, направленого на протиправне позбавлення життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , однак з причин що не залежали від його волі, вказаний умисел не був доведеним до кінця.

Вказані дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані, за ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 5 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство двох осіб, вчиненому способом небезпечним для життя багатьох осіб.

Крім того, ОСОБА_6 в ході вчинення закінченого замаху на умисне вбивство двох осіб, при вище вказаних обставинах, 06 жовтня 2022 року приблизно о 14 годині, пішов до будинку по АДРЕСА_1 , де знаходились колишні позиції військовослужбовців рф, не маючи передбаченого та установленого чинним законодавством дозволу, всупереч вимог Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 (зі змінами та доповненнями) та Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої Наказом МВС України № 622 від 21.08.1998 (далі- Інструкції), знайшов та обернув у свою власність ручну осколкову гранату РГД-5 з уніфікованим запалом УЗРГМ, тим самим реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел на заволодіння осколкової гранати РГД-5, достовірно знаючи, що за зберігання без належного дозволу, передбачена кримінальна відповідальність, тим самим, незаконно придбав бойовий припас, який переніс до себе за місцем мешкання не маючи на те передбаченого законом дозволу.

Вказані дії ОСОБА_6 в цій частині кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 263 КК України, як незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.

В апеляції:

- обвинувачений просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити законне та обґрунтоване рішення з урахуванням викладених ним доводів.

В обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_6 зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки він не мав умислу на вбивство потерпілих, а в день події дійсно після розпиття спиртних напоїв пішов на вулицю до сусідського туалету де на стяжці потів пляшку в якій знаходилась граната РГД-5. Після чого, прийняв рішення про її знешкодження та взяв пляшку з гранатою, зажав скобу, однак кільце з дротиками випало, однак вставити кільце на місце не зміг без окулярів та пішов до хати взяти окуляри задля того щоб вставити кільце в запал, однак на кухні перечипився через поріг та впав, при цьому граната покатилась по інерції та вибухнула, що призвело обвинуваченого до шокового стану. Також зауважує, що слідчий експеримент за його участі проведений з істотними порушеннями, без участі захисника, а первісні пояснення під час досудового розслідування були надані в стані емоційної напруженості.

Зазначає, що ніякого конфлікту між ним та потерпілими в день події не було, зауважує, що умислу на позбавлення життя на фоні ревнощів не мав.

Вказує про те, що саме на стежці до сусідньої вбиральні знайшов гранату, оскільки внаслідок ворожих обстрілів їх вбиральня були знищена, звертає увагу, що у сусідньому дворі раніше дислокувались окупанти. Вважає призначене покарання занадто суворим та таким, що не відповідає його особі.

- захисник ОСОБА_5 просить оскаржуваний вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Мотивуючи апеляційні вимоги вказує на те, що вирок суду підлягає скасуванню через істотні порушення вимог процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вважає, що вирок суду ґрунтується на припущеннях щодо мотиву ревнощів, оскільки цей мотив не підтверджений будь-якими прямими доказами.

Сторона захисту зауважує на тому, що обвинувачений не мав умислу на вбивство двох осіб, оскільки граната випала з рук ОСОБА_6 через спотикання, а потерпілих він не встиг попередити, так як події дуже швидко розвивались, а після того як відбувся вибух він побачив, що дружина та ОСОБА_10 живі він пішов до іншої кімнати бо йому стало зле.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 пішов до будинку за окулярами щоб вставити чеку, та повернути гранату військовим.

Спростовує показання потерпілого ОСОБА_10 надані під час слідчого експерименту, так як його покази, щодо механізму кидання гранти не відповідають дійсності, оскільки відеофіксація слідчого експерименту вказує, що траєкторія гранати була спрямована не в бік дивану з потерпілими, а паралельно дивану під стіл, що підтверджує, що обвинувачений не мав умислу на вбивство.

Вважає, що судом не надана об`єктивна оцінка даним слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_9 , яка під час слідчої дії зазначила, що обвинувачений виходив на вулицю, повернувся та перечепився через поріг, внаслідок чого випустив із рук гранату, яка покатилась під стіл.

Звертає увагу, що слідчий експеримент за участі обвинуваченого проведений з істотними порушеннями, оскільки на відеозаписі ОСОБА_6 самостійно у довільній формі пояснень не надав, а лише повторював за слідчим його ствердження. Зазначає, що на відео обвинувачений не пам`ятає, ні дня ні місяця коли сталася подія, при цьому слідча дія проводилась без участі понятих та захисника, дані про вручення пам`ятки про права та обов`язки в матеріалах справи відсутні, крім цього відеофіксація слідчого експерименту здійснювалась на телефон, що у своїй сукупності свідчить про істотні порушення.

Вислухавши захисника та обвинуваченого, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, з викладених в ній підстав; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції сторони захисту, перевіривши та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Приписи ст. 370 КПК України встановлюють, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення; жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Вказані вимоги закону при ухваленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції дотриманні.

Доводи апеляційних скарг захисту щодо недоведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні замаху на умисне вбивство двох осіб, вчиненому способом небезпечним для життя багатьох осіб, з посиланням на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та недоведеності умислу на умисне вбивство двох осіб, не є достатньо переконливими, з огляду на таке.

Так, винуватість і причетність ОСОБА_6 до вчинення ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень, підтверджена покладеними в основу вироку дослідженими безпосередньо судом доказами, які є належними та допустимими, оцінені судом в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, щодо доведення вини ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України, слід звернути увагу, що питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

На підтвердження факту наявності у ОСОБА_6 саме умислу на вбивство, свідчать покладені в основу вироку пояснення потерпілого ОСОБА_10 , який зазначив, що разом з обвинуваченим та ОСОБА_9 вони розпивали спиртні напої та коли він залишився з потерпілою сидіти на дивані, ОСОБА_6 сказав їм розходитись або він кине гранату, а потім пішов на вулицю, та коли повернувся кинув гранату, та пішов до іншої кімнати. Крім того, потерпілий зазначив, що ОСОБА_11 раніше казав, що у нього є граната, але він не повірив.

Враховуються, також пояснення свідка ОСОБА_12 , яка в суді першої інстанції зазначила, що після того, як пролунав у сусідському будинку вибух, зайшовши до його будівлі, вона побачила тілесні ушкодження у ОСОБА_13 та ОСОБА_9 та під час розмови їй стало відомо, що ОСОБА_14 . Через ревнощі кинув гранату на свою дружину ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 .

Окрім того, свідок зауважила, що ОСОБА_6 казав, що коли він зайшов до кімнати його дружина та ОСОБА_17 цілувалися, і він приревнував, і сама потерпіла тоді не заперечувала, що подія сталась через ревнощі.

В підтвердження наявності умислу ОСОБА_6 на спричинення смерті потерпілих саме через ревнощі, свідчать пояснення свідка ОСОБА_18 , який будучи допитаним в суді першої інстанції пояснив, що в день події, він у якості лікаря надавав першу невідкладну допомогу потерпілим, та зазначив, що ОСОБА_19 з приводу події казала, що була сварка, між чоловіками із-за неї, після якої її чоловік кинув гранату.

Наведені вище покази свідків та потерпілих узгоджуються між собою, та не мають суттєвих суперечностей, підстав вважати їх неправдивими, не має.

Окрім того, на підтвердження доведеності умислу ОСОБА_6 саме на вбивство з ревнощів, свідчать і дані досліджених судом першої інстанції та покладених в основу вироку, протоколів слідчих експериментів від 28 жовтня 2022 року та відеозаписи до них за участі з кожним окремо потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , де потерпілий ОСОБА_10 вказав на місце вчинення злочину та розташування дивану в кімнаті, де сидів він та потерпіла, та зазначив, що ОСОБА_6 казав, щоб вони з його дружиною розходились, бо він принесе гранату, після чого, обвинувачений зайшов в кімнату кинув гранату в бік столу. Потерпіла ОСОБА_9 вказувала, що разом з ОСОБА_20 залишилась сидіти на дивані, коли її чоловік - ОСОБА_6 виходячи на вулицю пробурчав, що принесе гранату, після чого, повернувшись з вулиці ОСОБА_6 шляхом перетягування кинув гранату під стіл, в результаті чого стався вибух.

Вищезазначеними наведеними у вироку доказами також спростовуються доводи обвинуваченого в підтвердження відсутності у нього умислу на вбивство з посиланням на рух траєкторії гранати враховуючи, що граната закотилася під стіл, а не під диван, оскільки сама по собі дана обставина не виключає особливо небезпечний вражаючий характер дії даного виду зброї, що само по собі спростовує ствердження про відсутність умислу на вбивство.

Згідно дослідженого судом першої інстанції протоколу слідчого експерименту з відеозаписом до нього від 07 жовтня 2022 року за участю обвинуваченого ОСОБА_6 під час якого він самостійно вказав на місце скоєння злочину та розташування потерпілих, а також спосіб приведення гранати в дію, та вказував, що під час вживання самогону приревнував свою дружину до ОСОБА_13 , у зв`язку з чим, повернувшись до будинку де сиділи потерпілі, витягнув чеку з гранати та кинув її під стіл, після чого стався вибух.

Обвинувачений не вказував про те, що випустив гранату з рук при спотиканні об поріг, а тому наведену версію ОСОБА_6 надану вже під час судового провадження, слід оцінити критично.

При дослідженні вказаних доказів та перевірці доводів захисту судом першої інстанції не було підтверджено також версію сторони захисту щодо активної процесуальної поведінки слідчого, а саме його провідну роль під час відтворення обстановки події, оскільки не встановлено будь-яких фактів, про те, що обвинувачений був обмежений з боку слідчого в наданні йому права на вільну розповідь про обставини та механізм вчинення ним інкримінованих йому злочинів.

А тому, зміна його показів в подальшому і версія про те, що він свідомо не кидав гранату, а лише перечепився через поріг, є такою, що спростовується вищенаведеними дослідженими та покладеними в основу вироку доказами та показами потерпілих і свідків.

Ствердження сторони захисту щодо істотних порушень під час проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого з посиланням на відсутність захисника є також безпідставними і такими що не відповідають дійсності, оскільки дана слідча дія проводилась в присутності захисника ОСОБА_5 , обставини відтворювались безпосередньо на місці події, зі згоди власника майна, хід слідчої дії фіксувався, при цьому протокол підписаний усіма учасниками без зауважень.

Також, зважається, у даному випадку, на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові ККС ВС від 2 липня 2024 року у справі № 303/5115/15-к (провадження № 51-206км24), в якій зазначено, що положення ст. 240 КПК України не передбачають обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події, а вимагає лише моделювання умов, наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту, що й було зроблено під час проведення експерименту.

Таким чином, слідчий експеримент за участю обвинуваченого проведений з дотриманням вимог ст. ст. 223, 240 КПК України, так як слідча дія проведена за участю захисника ОСОБА_5 , хід та результати дії зафіксовано у протоколі та відеозаписі, зі змісту якого слідує, що ОСОБА_6 самостійно, у довільній формі розповідає про події 06.10.2022 року та не заперечує факту саме кидання гранати.

Звертається увага, на те, що показами свідків та потерпілих та дослідженими судом першої інстанції протоколами слідчих експериментів, покладених в основу вироку також підтверджується і факт незаконного носіння та зберігання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, оскільки безпосередньо потерпілі в суді першої інстанції зазначали, що ОСОБА_6 погрожував, що принесе саме гранату, що підтверджено останніми і ході слідчих експериментів, а тому ствердження, що він її випадково знайшов на сусідньому подвір`ї і хотів її знешкодити, не підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами у їх сукупності, окрім показань самого обвинуваченого.

Щодо посилання захисту про те, що судом не взято до уваги пояснення потерпілої ОСОБА_9 в підтвердження версії обвинуваченого про те, що ОСОБА_6 перечепився через поріг та випустив гранату з рук, не приймаються до уваги, оскільки вони спростовуються наведеними вище доказами, а враховуючи, що ОСОБА_9 є близькою, зацікавленою особою, а саме дружиною обвинуваченого, а тому з метою ухилення останнього від відповідальності може надати недостовірні відомості на його користь.

Також доводи сторони захисту про недопустимість доказів, а саме протоколів слідчих експериментів з обставин проведення їх без участі понятих, само по собі не слугують підставою в розумінні положень ст. 87 КПУ України, для визнання цих доказів недопустимими.

У даному випадку, враховується, що слідчі дії проводились у Харківській області, Ізюмському районі, тобто на території наближеної до лінії зіткнення з ворогом, на момент події, а тому, з урахуванням того, що хід слідчих дій був зафіксований на відеокамеру та зважаючи на вимоги ст. 615 КПК України, згідно якої під час дії воєнного стану, закон дозволяє проведення слідчих дій без понятих, якщо залучення понятих є об`єктивно неможливим або пов`язано з потенційною небезпекою для їхнього життя чи здоров`я, відсутність понятих не є таким, що перешкодило забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Крім того, приймається до уваги правовий висновок Верховного Суду викладеного у постанові від 14.09.2023 року у справі №521/18533/15-к (провадження №51-3013 км22), в якому наголошено, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Тобто, вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України, слід виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Отже, з огляду на те, що слідчі експерименти проводились на території наближеної до тимчасово окупованої, неподалік лінії зіткнення з ворогом, беручи до уваги, що хід проведення слідчих експериментів безперервно фіксувався на відеокамеру, та до участі у слідчому експерименті з ОСОБА_6 був залучений його захисник, сама по собі відсутність понятих не є порушенням фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих Конституцією та законами України, а тому підстав для визнання протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами з даної підстави, не вбачається.

За таких обставин вказані докази не є таким, що отримані внаслідок істотних порушень прав і свобод людини і громадянина.

Отже, доводи захисту щодо відсутності у ОСОБА_6 умислу на вбивство двох і більше осіб, способом, небезпечним для життя, не є прийнятними, оскільки спростовуються вищезазначеними показами свідків та потерпілих, та які під час слідчих експериментів, вказали на ОСОБА_6 , саме як особу яка свідомо кинула гранату, з мотивів ревнощів, що не заперечувалось на слідчому експерименті і самим ОСОБА_6 .

Також, звертається увага на те, що обвинувачений усвідомлено, будучи обізнаним про травмуючі особливо небезпечні властивості гранати РГД-5, оскільки за його ствердженнями він є воєнним, що свідчить про те, що він не міг не усвідомлювати незворотних негативних наслідків застосування такого виду зброї, а тому само по собі посилання обвинуваченого на те, що граната закотилася під стіл, а не під диван, не свідчить про спростування наявності у нього умислу. У будь-якому разі навіть діючи з непрямим умислом обвинувачений в повній мірі усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання.

Під час вчинення злочину обвинувачений себе контролював і мав час для усвідомлення наслідків, а всі його дії були спрямовані на досягнення поставленої мети, - закінченого замаху на умисне вбивство двох осіб, способом, небезпечним для життя саме шляхом підриву гранати РГД-5, які перебувають у причинному зв`язку з наслідками.

Слід зауважити, що про замах на вбивство потерпілих свідчить не лише спосіб вчиненого злочину, а і знаряддя, - граната РГД-5 - це протипіхотна уламкова ручна граната дистанційної дії, наступального типу, основне призначення гранати РГД-5 - ураження особового складу супротивника уламками корпусу. Водночас ефект від дії РГД-5 зростає в закритих/обмежених приміщеннях: ураження супротивника в окопах, дзотах, під час боїв у житлових будинках, спорудах тощо.

Зазначене кореспондується з правовою позицією ВС викладеною у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду у справі № 591/6525/18 від 18 грудня 2024 року.

А тому, враховуючи покази самого ОСОБА_6 , який вказав, що він є військовим, останній не міг не розуміти, що це граната РГД-5 та які саме властивості вона має.

Ствердження, про те, що за станом здоров`я обвинувачений має значні вади зору, у зв`язку з чим він не міг без окулярів, вставити чеку, не є слушними, оскільки будь-які докази на підтвердження цих обставин в матеріалах справи відсутні.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного, об`єктивного висновку, що характер дій ОСОБА_6 у сукупності свідчить про те, що він діяв з мотивів ревнощів, способом, небезпечним для життя та з прямим умислом на позбавлення життя двох, а тому вчинив для цього всі необхідні дії, що спричинять смерть потерпілих, яка не настала, лише через обставини, які не залежали від його волі, оскільки уламки гранати влучили у потерпілих таким чином, що за своєчасно наданої медичної допомоги призвели до заподіяння лише легких тілесних ушкоджень, що жодним чином не залежало від волі обвинуваченого.

Таким чином, доведеність вини обвинуваченого у вчинені ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. п. 1,5 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України їх правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

Щодо посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на суворість призначеного покарання не є досить переконливими, з огляду на таке.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог ст. ст. 50, 65 КК України та врахував особу винного, зокрема, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого та особливого тяжкого злочину, їх особливо небезпечний спосіб вчинення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину у скоєному не визнав, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Приймається до уваги відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а також характер, обставини та особливо небезпечний спосіб вчинення інкримінованих злочинів, які посягали, як на життя та здоров`я осіб так і громадський порядок.

Таким чином, при призначенні покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що покаранням необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання у виді 11 років позбавлення волі.

Такий вид і розмір покарання є достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а тому підстави для пом`якшення покарання і застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України, не вбачається.

Також зважається на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З огляду на наведене, вирок суду першої інстанції належним чином мотивований та обґрунтований, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

З огляду на вище разом наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги обвинуваченого та захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2024 року у кримінальному провадженні №0000731 від 06 жовтня 2022 року, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. п. 1,5 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення її копії.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4