Справа № 638/7042/24
Провадження № 1-кп/638/957/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря: ОСОБА_2 ,

з участю прокурора: ОСОБА_3 ,

з участю обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000239 від 19.02.2024 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не працюючого, не одружений, не є особою з інвалідністю, на утриманні неповнолітніх дітей та осіб похилого віку не має, раніше судимий: 14.08.2018 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області за частиною 3 статті 185, частиною 2,3 статті 186, статтею 70 Кримінального кодексу України до 4 років позбавлення волі; 25.04.2019 року Барвінківським районним судом Харківської області за частиною 3 статті 185, частиною 1 статті 309, статтею 70 Кримінального кодексу України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , повторно, 19 лютого 2024 року, приблизно о 12 годині 39 хвилин, у період дії воєнного стану в Україні, який введено із 05 годин 30 хвилин 24.02.2022 Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами), знаходячись в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , в якому здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, діяючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, розуміючи протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в присутності продавця ОСОБА_6 відкрито викрав поліетиленовий пакет чорного кольору для харчових продуктів, вартістю, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи, 02 грн. 10 коп., з продуктами харчування всередині, а саме: шоколадними батончиками АВК «Шарм Creamo», вагою 25 грам кожний в кількості 3 шт., вартістю, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи 40 грн. 20 коп., печивом «Дніпро» ваговим, вагою 670 грам, вартістю, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи 73 грн. 03 коп., сухарями житніми ваговими, вагою 160 грам, вартістю, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи 15 грн., морозивом «Магнат» Mango orange в пластиковому контейнері, вагою 500 грам, вартістю, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи 176 грн. 90 коп., чим заподіяв ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 307 грн. 23 коп.

Допитаний обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені у обвинувальному акті, у вчиненому розкаявся, просив суворо не карати. Пояснюючи вчинене кримінальне правопорушення зазначив, що вчинив у зв`язку із тяжкими сімейними обставинами, бо у 2022 році його мати була вбита в наслідок Російської агресії, залишилась одна бабуся. Також надав на підтвердження зазначеного копію свідоцтва про смерть матері. У зв`язку із військовим станом, на даний час не має можливості влаштуватись на роботу у м. Ізюмі. Також повідомив, що має намір проходити військову службу в ЗСУ.

Від потерпілої ОСОБА_5 до суду надано заяву з проханням провести розгляд справи за її відсутності, претензій майнового чи морального характеру не має, просить покарання призначити на розсуд суду.

Суд зі згоди прокурора, обвинуваченого відповідно до частини 3 статті 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений зміст цих обставин, не оспорює їх, і не наполягає на дослідженні всіх доказів у справі, у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку обвинувачений буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним (справа Дж. Мюрей проти Сполученого Королівства).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 , кримінальне правопорушення було вчинено обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а тому вина ОСОБА_4 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно в умовах воєнного стану та суд кваліфікує його дії за частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу винної, наявність обставини, яка пом`якшує та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд, відповідно до статті 66 Кримінального кодексу України, визнає його щире каяття, відшкодування завданої шкоди та вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України, судом не встановлено.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 раніше судимий, офіційно не працевлаштований, має постійне місце проживання, у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, згідно характеристики Ізюмського районного управління поліції ГУ НП в Харківській області скарг від сусідів на ОСОБА_4 не надходило; на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 не перебуває.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочинів, соціальну характеристику особи: його вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованих статей у виді позбавлення волі, не вбачаючи підстав для можливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання чи призначення іншого виду чи розміру покарання.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до статті 50 Кримінального кодексу України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до частини 2 статті 50 Кримінального кодексу України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Згідно частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, суд може, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Пом`якшуючі обставини - це встановлені судом різні відомості, що свідчать про менший ступінь небезпечності особи винного та вчиненого ним злочину й дають підстави для застосування до нього менш суворого покарання.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду від 24.10.2003 року №7 «Про практику застосування судами кримінального покарання» (із змінами внесеними згідно з Постановами Верховного Суду) суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо). Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Так, відповідно до статті 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання належать як зазначені, так і не зазначені в законі, але встановлені судом за конкретною справою об`єктивні та суб`єктивні чинники, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, проте свідчать про занижений ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння і (або) особи винного і тим самим надають суду право для пом`якшення покарання.

Враховуючи пом`якшуючі обставини, а саме визнання вини обвинуваченим, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин (смерть матері), а також враховуючи той факт, що потерпілою не заявлено жодної вимоги про відшкодування матеріальної або моральної шкоди, враховуючи, що наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд вважає, що при призначенні основного покарання слід застосувати статтю 69 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією інкримінованої статті, а саме суд вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання за частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України із застосуванням статті 69 Кримінального кодексу України у вигляді 5 років позбавлення волі.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі статті 100 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 124, 182, 349, 370, 371, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання із застосуванням статті 69 Кримінального кодексу України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Речові докази:

- пакет з продуктами харчування, в якому міститься: батончики шоколадні «Creamo» 3 шт., печиво «Дніпро» 670 грам, сухарі житні вагові 160 грам, морозиво «Магнат» 500 грам вважати повернутими власнику ОСОБА_5 ;

- флеш-накопичувач з фото та відеозаписами з камер відеоспостереження від 18.02.2024 року, що розташовані у магазині «Бонзай» за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Франко, 14 залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: