Справа № 344/3565/25
Провадження № 1-кс/344/1834/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Івано-Франківській області підполковник поліції ОСОБА_6 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000415, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.07.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень передбаченихч. 3 ст. 307, ч. 3, ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Слідча за погодженням з прокурором звернувся з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000415, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.07.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень передбаченихч. 3 ст. 307, ч. 3, ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України, в якому просить накласти арешт на майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема грошові кошти в загальній сумі 58 400 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста) гривень, 40 (сорок) євро, 440 (чотириста сорок) доларів США, заборонивши ними користуватися та розпоряджатися.

В обґрунтування зазначеного клопотання слідчий покликається на те, що досудовим розслідуванням установлено, що на території Івано-Франківської області діє група осіб, яка з корисливих мотивів, з метою отримання доходу налагодила схему щодо систематичного незаконного посіву та незаконного вирощування нарковмісних конопель в кількості п`ятдесят і більше рослин з метою збуту, незаконного виробництва з них небезпечного наркотичного засобу, обіг якого обмежено канабісу у великих розмірах, його зберігання, перевезення з метою збуту, а також його незаконного збуту.

З метою реалізації свого злочинного плану, вищевказана група осіб, в декількох приміщеннях розміщених на території області облаштувала нарколабораторії, де з липня 2024 року по даний час вирощували методом «гідропоніки», «пасимкування» та «крапельного живлення» нарковмісні рослини «коноплі». Неодноразово відокремлювали суцвіття та листя від рослин «конопель», висушували його і таким чином виробляли небезпечний наркотичний засіб обіг якого обмежено канабіс у великих розмірах, який незаконно зберігали у даних приміщеннях з метою збуту.

У вчиненні зазначених кримінальних правопорушень обґрунтовано підозрюється ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, розлучений, фізична особа підприємець, з середньо-спеціальною освітою, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , раніше не судимий.

26 лютого 2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3, ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України, зокрема покарання за ч. 3 ст. 307 КК України передбачаєпозбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

26 лютого 2025, в період часу з 07:36 годин до 09:05 годин, за адресою:

АДРЕСА_2 , за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_4 проведено обшук, за результатами якого серед іншого, зазначеного в ухвалі слідчого судді Івано-Франківського міського суду на проведення обшуку, виявлено та вилучено грошові кошти в загальній сумі 58 400 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста) гривень, 40 (сорок) євро, 440 (чотириста сорок) доларів США.

Вищеперелічені грошові кошти, на думку слідчого, мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки могли бути здобутим ОСОБА_4 в ході його злочинної діяльності, пов`язаної із незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів. З метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, у кримінальному провадженні, виникла необхідність у накладенні арешту на предмети та грошові кошти, що мають значення для досудового розслідування, та були вилучені під час обшуків.

У зв`язку з викладеним, слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, правовою підставою для чого зазначив необхідність збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні частково заперечили щодо задоволення клопотання, зазначивши, що частина вилучених коштів в сумі 35 000,00 грн. належить цивільній дружині підозрюваного, а тому повинна бути їй повернута.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачені такі види заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного і обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ст. 173 КПК України визначено порядок вирішення питання про арешт майна.

Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Так, на підставі наданих до клопотання документів слідчим суддею встановлено, що в провадженні слідчого управління ГУНП в Івано-Франківській області перебуває кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000415, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.07.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень передбаченихч. 3 ст. 307, ч. 3, ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України.

26 лютого 2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3, ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України.

26 лютого 2025, в період часу з 07:36 годин до 09:05 годин, за адресою:

АДРЕСА_2 , за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_4 проведено обшук, за результатами якого серед іншого, зазначеного в ухвалі слідчого судді Івано-Франківського міського суду на проведення обшуку, виявлено та вилучено грошові кошти в загальній сумі 58 400 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста) гривень, 40 (сорок) євро, 440 (чотириста сорок) доларів США.

Постановою слідчого від 27.02.2025 року грошові кошти в загальній сумі 58 400 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста) гривень, 40 (сорок) євро, 440 (чотириста сорок) доларів США визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Покарання за ч. 3 ст. 307 КК України, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_4 , передбачає позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Таким чином, слідчий покликається на те, що виникла необхідність у накладенні арешту на майно підозрюваного ОСОБА_4 , з метою забезпечення можливої конфіскації, як виду покарання, а також з метою збереження речових доказів.

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

В даному кримінальному провадженні № 0000415, в якому наразі проводиться досудове розслідування та оголошено підозру відповідним особам, в тому числі ОСОБА_4 , на даний час органом досудового розслідування стверджується, що вилучені в ході обшуку грошові кошти мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки могли бути здобутим ОСОБА_4 в ході його злочинної діяльності, пов`язаної із незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів. Крім того, санкція статті, у вчиненні якої підозрюється ОСОБА_4 , передбачає конфіскацію майна як вид покарання.

Отже, вирішуючи питання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном підозрюваного із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якими є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право, слідчий суддя зауважує наступне.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено можливість накладення арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів; конфіскації майна як виду покарання.

Вказана норма є чіткою та передбачуваною, відповідає якості закону та дозволяє особі, якій у встановленому законом порядку оголошено підозру у кримінальному провадженні, розуміти наслідки такої процесуальної дії тобто можливості накладення арешту на належне їй майно у разі наявності підстав та умов для збереження речових доказів; конфіскації майна як виду покарання.

Відтак, відповідне втручання ґрунтується на національному законі.

Також, на думку слідчого судді, відповідне втручання у вигляді арешту майна переслідує легітимну мету, закріплену у частині 2 ст. 170 КПК України збереження речових доказів; конфіскації майна як виду покарання.

Також в ході розгляду клопотання слідчий суддя приходить до висновку про те, що на даний час критерію пропорційності заходу втручання (у вигляді його арешту) у право мирного володіння майном легітимній меті такого втручання відповідатиме накладення арешту на шрошові кошти, які вилученеі в ході обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_4 , враховуючи факт повідомлення вказаній особі підозри у кримінальному провадженні; можливості застосування судом такого виду покарання як конфіскація майна за однією зі статей кримінального закону, у якій підозрюється ОСОБА_4 ; виходячи із завдань кримінального провадження, закріплених статтею 2 КПК України та необхідності дотримання справедливого балансу інтересів усіх учасників даного кримінального провадження.

В цій частині слідчим таку обставину, як розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження доведено.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Крім того, у справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналіз відповідних норм КПК України, що регламентують питання арешту майна, свідчить про те, що арешт майна може бути накладений щодо будь-якого майна, навіть майна осіб не причетних до вчинення злочину, якщо вказане майно містить ознаки речового доказу, може бути використане стороною обвинувачення в процесі доказування.

Якщо ж майно не містить ознак речового доказу, то таке майно може бути арештовано виключно в тому разі, якщо воно належить певній особі та вказана особа має певний процесуальний статус (підозрюваний, обвинувачений, юридична особа - суб`єкт спеціальної конфіскації).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про те, що в поданому до суду клопотанні про арешт майна слідчим доведено наявність передбачених процесуальним законом підстав для накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_4 .

Доводи сторони захисту про те, що частина вилучених грошових коштів, зокрема, в сумі 35 000,00 грн. належать цивільній дружині підозрюваного не підтверджуються належними доказами, які повинні бути надані слідчому судді, однак таких стороною захисту не надано.

Отже, на підставі вищенаведеного та враховуючи наявність правових підстав для задоволення клопотання, та з метою забезпечення можливої конфіскації майна, як можливого виду покарання, а також з метою збереження речових доказів, зважаючи на правову підставу для арешту майна та наслідки арешту майна для інших осіб, керуючись засадами розумності та співмірності, вважаю,що клопотання слід задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 395 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке було вилучено в ході обшуку, який проведено 26.02.2025 року за місцем фактичного проживання ОСОБА_4 в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , із забороною користування та розпорядження, а саме на грошові кошти в загальній сумі 58 400 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста) гривень, 40 (сорок) євро, 440 (чотириста сорок) доларів США.

Ухвала підлягає до негайного виконання та може бути оскаржена безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано 04.03.2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1