03 березня 2025 року
справа № 355/1231/23
провадження № 51-4466км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Баришівка Баришівського району Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Баришівського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України 5 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 357 КК України 2 роки обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Баришівського районного суду Київської області від 06 липня 2023 року і за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
Вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до обставин, детально викладених у вироку, 26 червня 2023 року близько 19:20 ОСОБА_7 , перебуваючи біля банкомату АТ КБ «Приватбанк», який розташований за адресою: вул. Центральна, 15, смт Баришівка, Броварський район, Київська область, побачив як ОСОБА_8 здійснював зняття грошових коштів та запам`ятав пін-код, який вводив останній. Дочекавшись, коли той вийшов з магазину, ОСОБА_7 підійшов до банкомату, у якому виявив картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 ОСОБА_8 , та діючи таємно, в умовах воєнного стану, з корисливих спонукань, скориставшись вказаною банківською карткою, здійснив зняття з неї грошових коштів в розмірі 400 грн, що належать ОСОБА_8 , спричинивши останньому матеріальну шкоду.
Крім того, керуючись корисливими мотивами, ОСОБА_7 вирішив належну ОСОБА_8 банківську картку залишити собі, тим самим викрав офіційний документ.
Надалі, 27 червня 2023 року близько 10:12, 28 червня 2023 року близько 12:24, 29 червня 2023 року близько 11:41, 30 червня 2023 року близько 11:04, 01 липня 2023 року близько 12:05, 02 липня 2023 року близько 12:55, 03 липня 2023 року близько 14:01, 05 липня 2023 року близько 13:33, ОСОБА_7 приходив до зазначеного вище банкомату АТ КБ «Приватбанк», та щоразу, діючи таємно, в умовах воєнного стану, скориставшись раніше викраденою банківською карткою, здійснював зняття грошових коштів у розмірі по 400 грн.
Київський апеляційний судухвалою від 20 червня 2024 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив, вирок Баришівського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року в частині призначеного покарання змінив. Постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Виключив вказівку суду про призначення ОСОБА_7 покарання за правилами ст. 71 КК України. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Баришівського районного суду Київської області від 06 липня 2023 року, остаточне покарання призначив у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці. В решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі, з урахування внесених до неї змін, прокурор ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд, змінюючи вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, безпідставно не призначив останньому покарання за ч. 1 ст. 357 КК України. Також зауважує, що з 26 червня по 05 липня 2023 року ОСОБА_7 вчиняв крадіжки грошових коштів, сума яких за кожним епізодом складала 400 грн, проте вказані дії були декриміналізовані, що є підставою для закриття провадження у справі в цій частині.
Заперечень від учасників кримінального провадження на касаційну скаргу прокурора до Верховного Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні просив касаційну скаргу частково задовольнити.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
У цьому провадженні висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та кваліфікація його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не призначив засудженому покарання за ч. 1 ст. 357 КК України
Так, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що ОСОБА_7 обвинувачувався органами досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України.
За вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України 5 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 357 КК України 2 роки обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.На підставі ч. 1 ст. 71 КК України останньому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
У той же час, як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, прокурор звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вказаний вирок місцевого суду, у якій посилався на неправильне застосування цим судом приписів ст. 71 КК України. Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції змінив вирок суду першої інстанції, виключив вказівку місцевого суду про призначення покарання ОСОБА_7 за правилами ст. 71 КК України та визначив остаточне покарання останньому на підставі ч. 4 ст. 70 КК України. Водночас апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України (у виді позбавлення волі на строк 5 років) та за ч. 1 ст. 357 КК України (у виді обмеження волі на строк 2 роки) і відповідно у цій частині вирок місцевого суду залишив без змін.
Отже доводи прокурора в цій частині не можна вважати слушними.
Щодо доводів касаційної скарги про декриміналізацію діянь, передбачених ст. 185 КК України
Так, Верховною Радою України прийнято Закон України № 3886-IX, який набув чинності 09 серпня 2024 року.
Згідно з вказаним Законом, стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викладена в новій редакції, відповідно до якої встановлені санкції за: 1) дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; 2) дії, передбачені ч. 1 вказаної статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 3) повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частиною першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню; 4) дії, передбачені ч. 1 або 2 цієї статті, вчинені особою, яка три і більше разів протягом року піддавалася адміністративному стягненню за дрібне викрадення чужого майна.
Зазначеними змінами, зокрема, збільшено ціну (з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) предмету дрібної крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, яка є визначальною для розмежування кваліфікації дії між дрібною крадіжкою, передбаченої ст. 51 КУпАП, та, зокрема, крадіжкою, передбаченою ст. 185 КК України.
Відповідно до приписів ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.
Статті 185, 190, 191 фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.
Тож, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян безпосередньо вплинула на суть таких кримінально караних діянь, як крадіжка, шахрайство, привласнення та розтрата, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено і він указаний законодавцем у ст. 51 КУпАП.
Отже, із часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК України може настати, лише якщо розмір викраденого перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За приписами ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Водночас статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Частиною 1 ст. 5 КК України передбачено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Тож, фактична декриміналізація викраденого майна, вартість якого не перевищує 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, має зворотню дію у часі та «скасовує кримінальну протиправність діяння» у значенні ст. 5 КК України.
Такі висновки узгоджуються з позицією об`єднаної палати, викладеною у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21.
Варто зауважити, що відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України для кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.
Відповідно у 2023 році 2 неоподаткованих мінімума доходів громадян, передбачені ст. 51 КУпАП, становили 2684 грн.
За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 засуджено за вчинення 9 епізодів крадіжки, які вчинені у 2023 році. Водночас вартість викраденого майна за кожним з епізодів становить 400 грн.
Отже, за наведених обставин, а також з урахуванням положень 58 Конституції України та ст. 5 КК України, ОСОБА_7 вчинив дрібні крадіжки, за що передбачено адміністративну відповідальність, передбачену ст. 51 КУпАП.
Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
Відповідно до абз. 5 ч. 7 ст. 284 КПК України ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених ст. 479-2 цього Кодексу.
За статтею 479-2 КПК України суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Частиною 3 ст. 479-2 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.
Ґрунтуючись на положенні ч. 1 ст. 434 КПК України, касаційний розгляд здійснюється згідно з правилами розгляду в суді апеляційної інстанції з урахуванням особливостей, передбачених гл. 32 вказаного Кодексу.
За приписами ст. 440 КПК України суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Отже, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду тазакриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Тож касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції - зміні.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Баришівського районного суду Київської області від 15 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 рокустосовно ОСОБА_7 змінити.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України закрити на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Виключити із вказаних судових рішень посилання на призначення покарання засудженому на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів.

Уважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 357 КК Українидо покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним за попереднім вироком Баришівського районного суду Київської області від 06 липня 2023 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3