Справа № 643/3606/25
Провадження № 1-кс/643/1193/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 року слідчий суддя Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові погоджене з прокурором клопотання старшого слідчого СВ Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000738 від 06.03.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, відносно якого 29.09.2023 до Голосіївського районного суду м. Києва спрямовано обвинувальний акт за ч.5 ст.27, ч.3 ст.190, ч.3 ст.190 КК України; 28.02.2025 до Московського районного суду м. Харкова спрямовано обвинувальний акт за ч.2 ст.190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.360 КК України, які на теперішній час не розглянуто, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Під час досудового розслідування встановлено, що 06.03.2025 приблизно о 13:00 год., ОСОБА_6 , стосовно якого судом розглядаються два обвинувальні акти за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, знаходився біля входу у супермаркет «Клас» за адресою: м. Харків, вул. Гв. Широнінців, 42, де у останнього виник раптовий злочинний намір, спрямований на викрадення майна, а саме металевої урни попільнички у кількості двох штук, що належать ТОВ «Гранд-Маркет».

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_6 розуміючи, що в Україні діє воєнний стан, який введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, строк дії якого було неодноразово продовжено, у зв`язку із військовою агресією РФ проти України, розуміючи, що його протиправні дії можуть бути поміченими сторонніми особами з числа прохожих в момент скоєння злочину, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного особистого збагачення за рахунок чужого майна, взяв дві металеві урни попільнички та побіг у бік проїжджої частини. Протиправні дії останнього були помічені охоронцем супермаркету «Клас», який намагався зупинити ОСОБА_6 , голосно викрикуючи вимоги припинити злочинні дії, однак ОСОБА_6 ігноруючи вигуки останнього, розуміючи, що його злочинні дії викрито, продовжуючи реалізацію злочинного наміру, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, продовжив бігти через проїжджу частину утримуючи при цьому майно, та не бажаючи бути викритими у вчиненні злочину, з місця скоєння кримінального правопорушення зник, утримуючи викрадене майно при собі, маючи на меті розпорядитись ним у подальшому на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ТОВ «Гранд-Маркет» матеріальну шкоду, яка на даний час встановлюється.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.4 ст.186 КК України тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно , в умовах воєнного стану.

Слідчий в клопотанні посилався на обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні злочину, який, є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання від семи до десяти років позбавлення волі.

У органу досудового розслідування є підстави вважати що у підозрюваного можуть виникнути передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України спроби:

- переховуватись від органів досудового розслідування або суду, оскільки ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину проти власності, який скоєно повторно, в умовах воєнного часу, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком до 10 років позбавлення волі, тому, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, останній буде переховуватись від органів досудового розслідування, та, в подальшому, суду, з метою уникнення покарання;

- незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину проти власності та може шляхом погроз, вмовлянь незаконно вплинути на свідків, примусити останніх змінити показання на його користь, що унеможливить якісне проведення досудового розслідування та позбавить можливості притягти винну особу до кримінальної відповідальності. Також, підозрюваному вручені додатки із копіями матеріалів досудового розслідування, що свідчить про те, що йому відомо анкетні дані свідків та їх фактичне місце мешкання;

- вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_6 офіційно не працює, не має законних джерел отримання заробітку, відносно якого 29.09.2023 до Голосіївського районного суду м. Києва спрямовано обвинувальний акт за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 190, ч.3 ст. 190, який перебуває на розгляді та 28.02.2025 до Московського районного суду м. Харкова спрямовано обвинувальний акт за ч.2 ст.190, ч.2 ст.15, ч. 4 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.360 КК України.

Враховуючи викладене, у органу досудового розслідування є обґрунтовані підстави вважати, що до підозрюваного ОСОБА_6 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою строком на 60 діб.

Прокурор в судовому засіданні наполягав на задоволенні клопотання та обранні стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підозрюваний ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначив, що підозра необґрунтована, викладене не відповідає дійсності. Не погоджується з кваліфікацією за ч.4 ст.186 КК України, вважає, що його дії необхідно кваліфікувати за ч. 4 ст.185 КК України. Підтвердив, що дійсно порушив раніше обраний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, хоча йому були відомі наслідки про порушення. Просив обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначила, що позиція з її підзахисним узгоджена. Просила обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, оскільки ризики зазначені у клопотанні необґрунтовані, документально не підтверджуються. Прокурор у клопотанні посилається на рішення ЄСПЛ, хоча відповідно до сталої практики, якщо рішення ЄСПЛ йде не на користь обвинуваченої особи, воно не може бути застосовано.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вислухавши учасників кримінального провадження встановив наступне.

В силу ст.ст.131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 06.03.2025 за погодженням із прокурором Салтівської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 , слідчим ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні інкримінованого злочину.

Надані стороною обвинувачення докази свідчать про обґрунтованість повідомленої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, що підтверджується: протоколом ОМП від 06.03.2025; заявою ОСОБА_7 адміністратора ТОВ «Гранд-Маркет» про вчинене кримінальне правопорушення від 06.03.2025; протоколом затримання ОСОБА_6 від 06.03.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 06.03.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 06.03.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 06.03.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 06.03.2025; повідомленням про підозру ОСОБА_6 від 06.03.2025; іншими матеріалами кримінального провадження в сукупності.

Слідчий суддя також вважає встановленим та доведеним стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України: переховуватися від органів досудового розслідування, суду; впливати на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні, вчинити новий злочин.

Слідчий суддя констатує, що питання про належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, для підтвердження винуватості підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вирішується судом безпосередньо під час розгляду кримінального провадження. Оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість, на даній стадії досудового розслідування слідчим суддею суду першої інстанції перевірці не підлягають.

Встановлення того, вчинила чи не вчинила особа кримінальне правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

При розгляді даного клопотання слідчим суддею встановлено, що на теперішній час стосовно ОСОБА_6 у суді на розгляді знаходяться два обвинувальні акти за скоєння ряду корисливих злочинів, наразі він підозрюється у скоєнні тяжкого корисливого злочину, офіційного місця працевлаштування не має, соціальних зв`язків не має, що, на думку слідчого судді, свідчить про недостатність застосування до останнього запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі в межах даного кримінального провадження, оскільки вказаний запобіжний захід не дозволить забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Крім того, настання кожного окремо, та усіх у сукупності ризиків можливе і з урахуванням невідворотності призначення реального покарання особі, оскільки санкція статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років позбавлення волі.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; відсутність офіційного працевлаштування; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5&1(с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання» (справа «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.2007).

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Відповідно до п. «с» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Даних щодо неможливості застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я чи з інших підстав слідчому судді не надано.

В судовому засіданні не здобуто відомостей, які безумовно свідчили про неможливість тримання підозрюваного під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України, тому суд доходить переконання, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних прав та обов`язків, не буде ефективним та доцільним в рамках даного кримінального провадження, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

У відповідності до положень ч.4 ст.183 КК України, слідчий суддя при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає розмір застави.

Частина друга статті 197 КПК України регламентує, що строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Відповідно до пункту 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів, експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 206, 211, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задовольнити та застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» терміном на 60 діб з моменту затримання.

Строк тримання під вартою рахувати з моменту фактичного затримання з 13.05 години 06.03.2025.

Строк дії ухвали (в частині тримання під вартою) до 13.05 години 04.05.2025.

Зобов`язати орган досудового розслідування негайно повідомити про взяття під варту ОСОБА_6 родичів останнього.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а ОСОБА_6 в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Копію ухвали отримав: «_____» ______2025 року ______________________________________