Справа № 134/1667/23
Провадження №11-кп/801/93/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження № 0000214, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 01.07.2023 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Крижопільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 червня 2024 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця смт. Вапнярка Тульчинського району Вінницької області, проживаючого по АДРЕСА_1 , з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України,-

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.

Вироком Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 червня 2024 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284, абз. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів в розмірі 3029 (три тисячі двадцять дев`ять) гривень 12 копійок віднесено на рахунок держави.

Вирішено питання про долю речових доказів.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за висунутим обвинуваченням, суд визнав недопустимим доказом відеозапис, здійснений поліцейським ОСОБА_10 на власний телефон, оскільки такий доказ отриманий з порушенням п. 1 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» та положень Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-, і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018.

У зв`язку з цим суд також визнав неналежним доказом висновок експерта № СУ-19/102-23/16010-ВЗ від 04.04.23024, як виконаний на підставі недопустимих доказів.

Окрім того суд визнав неналежним доказом відеозапис з камери спостереження з будинку свідка ОСОБА_11 , оскільки такий доказ не підтверджує винуватість обвинуваченого.

Також суд зазначив, що показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 жодним чином не підтверджують причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що їх подала

В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні прокурора Крижопільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_9 ставиться питання про скасування вироку Крижопільського районного суду Вінницької області від 17.06.2024 через істотні порушення кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 369 КК України та призначити покарання у виді двох років шести місяців обмеження волі. Також просить стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта та вирішити питання про долю речових доказів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з огляду на положення кримінального процесуального закону визнаний судом недопустимим доказ (відеозапис, здійснений поліцейським на власний телефон) не є таким насправді, натомість сукупність інших доказів, в тому числі показання свідків та письмові докази, отримані шляхом тимчасового доступу, у своїй сукупності цілком доводять обґрунтованість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.

Установлені фактичні обставини та формулювання обвинувачення, визнаного доведеним судом апеляційної інстанції

ОСОБА_7 маючи мету уникнути відповідальності за адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 130 та ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 30.06.2023 року близько 19 години 30 хвилин, перебуваючи на автомобільній дорозі сполученням смт. Крижопіль смт. Вапнярка на відрізку в селі Сонячне Тульчинського району Вінницької області висловив пропозицію службовій особі поліцейському офіцеру громади Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_10 про надання неправомірної вигоди в розмірі 15 000 гривень за нескладання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП та невинесення відносно нього постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Так, поліцейським офіцером громади Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_10 , який згідно з п. 1 примітки до ст. 364 КК України є службовою особою, відповідно до затвердженою начальником відділення поліції № 1 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області підполковником поліції ОСОБА_13 від 29.06.2023 року розстановкою несення служби працівників відділення поліції № 1 Тульчинського РВП та СПД № 1 ВП № 1 ГУНП у Вінницькій області на 30.06.2023 року, на службовому автомобілі марки «Renault Duster» державний номерний знак НОМЕР_1 здійснював патрулювання.

Під час чергування, 30.06.2023 року близько 19 години 10 хвилин до ОСОБА_10 на мобільний телефон зателефонував ОСОБА_11 , який повідомив, що на автомобільній дорозі сполученням між смт. Крижопіль та смт. Вапнярка на відрізку при в`їзді в село Сонячне легковий автомобіль на швидкості з`їхав за межі проїжджої частини дороги. Так як село Сонячне входить до зони обслуговування ОСОБА_10 , ним було здійснено виїзд за даним повідомленням. Прибувши в село Сонячне ОСОБА_10 було встановлено, що у кюветі біля дороги перебував автомобіль «Wolkswagen Golf» державний номерний знак НОМЕР_2 та біля нього перебував водій даного автомобіля ОСОБА_7 . При перевірці інформації за базами даних ІПС ІПНП було встановлено, що зазначений водій раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП та позбавлений права керування транспортними засобами.

При спілкуванні з ОСОБА_7 , поліцейський ОСОБА_10 виявив у останнього явні ознаки наркотичного сп`яніння, зокрема, звужені зіниці очей, порушення мови, порушення координації рухів, та у зв`язку з цим запропонував пройти огляд в медичному закладі на стан наркотичного сп`яніння то повідомив, що у разі позитивного результату, на підставі ст. 30 Закону України «Про національну поліцію» та п. 4, 5 ч. 2 розділу І, ч. 2 розділу ІІІ та розділу Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 року, відносно нього будуть складенні адміністративні матеріали за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130 та ч. 4 ст. 126 КУпАП.

В свою чергу, ОСОБА_7 усвідомлюючи, що працівник поліції є службовою особою, яка згідно зі ст. 255 КУпАП уповноважена на складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП та яка згідно зі ст. 222 КУпАП уповноважена на розгляд справ про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП, розуміючи незаконність своїх дій та достовірно знаючи про кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди службовій особі, про яку неодноразово був попереджений працівником поліції, діючи умисно, близько 19 години 30 хвилин, перебуваючи на відрізку автомобільної дороги сполученням смт. Крижопіль смт. Вапнярка в селі Сонячне Тульчинського району Вінницької області, поблизу службового автомобіля «Renault Duster» державний номерний знак НОМЕР_1 , з метою уникнення адміністративної відповідальності та нескладання відносно нього адміністративних матеріалів, за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130 та ч. 4 ст. 126 КУпАП, запропонував поліцейському офіцеру громади Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_10 неправомірну вигоду, а саме о 19 годині 30 хвилин грошові кошти в розмірі 10 000 гривень, за що був попереджений поліцейським про неправомірність його дій та кримінальну відповідальність за указану пропозицію надання службовій особі неправомірної вигоди, після чого о 19 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 знову запропонував поліцейському офіцеру громади Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_10 неправомірну вигоду в сумі 15 000 гривень, за що був вкотре попереджений поліцейським про неправомірність його дій та кримінальну відповідальність за указану пропозицію надання службовій особі неправомірної вигоди. Однак ОСОБА_7 на відповідні попередження поліцейського ОСОБА_14 не реагував, а продовжував, діючи свідомо та умисно, вчиняти дії, пов`язані з уникненням від адміністративної відповідальності та незаконно пропонувати поліцейському неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів, за прийняття ним незаконного рішення щодо не складання відносно ОСОБА_7 адміністративних матеріалів за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130 та ч. 4 ст. 126 КУпАП, після чого поліцейським було викликано слідчо-оперативну групу.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 1 ст. 369 КК України - пропозиція службовій особі надати їй неправомірну вигоду за невчинення цією службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, повторно дослідивши обставини кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з оскаржуваного вироку, зазначені норми закону місцевим судом не дотримані, натомість допущені істотні порушення кримінального процесуального закону в частині визнання недопустимими та неналежними окремих доказів, а висновки суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 369 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За клопотанням прокурора відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України апеляційний суд повторно дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження та дійшов наступних висновків.

За змістом ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому ч. 11 ст. 615 КПК України визначено, що показання, отримані під час допиту свідка, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Під час апеляційного провадження установлено, що свідок обвинувачення ОСОБА_10 відповідно до Наказу начальника ГУНП у Вінницькій області від 29.12.2024 за № 147-дск відряджений до складу сил та засобів ОСУВ «Хортиця» у підпорядкування командира зведеного підрозділу Департаменту поліції особливого призначення «Обєднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють», що унеможливлює безпосередній допит зазначеного свідка судом апеляційної інстанції.

Також установлено, що даний сівдок був допитаний судом першої інстанції із застосуванням технічних засобів відеофіксації, що відповідно до ч. 11 ст. 615 КПК України дозволяє використати такі показання в ході апеляційного провадження.

З відтворених під час апеляційного розгляду показань свідка ОСОБА_10 установлено, що приблизно у червні-липні 2023 року він заступив на чергування. Громадянин ОСОБА_11 зателефонував до нього на мобільний телефон та повідомив, що з траси злетіла машина. Коли приїхали на місце події, то запитали у водія, чи все у нього нормально. Помітили ознаки алкогольного сп`яніння, після чого перевірили його по базі. Запропонували водію пройти тест на стан алкогольного сп`яніння, попередили, що буде складатися протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП. Обвинувачений відкликав його у сторону, він відійшов з ним, оскільки думав, що останній хоче його щось запитати про особисте. Особисто ОСОБА_15 не знає, бачив його вперше. Все знімав на свій власний телефон, оскільки його боді-камера була в ремонті. Він повідомив керівництво та внутрішню безпеку, про те що камера не працює. З чергування його не зняли. Про те, що на нього було накладено дисциплінарне стягнення знає, наказ про накладення на нього дисциплінарного стягнення не оскаржував. Чи працювала боді-камера у напарниці він не знає. Напарницю він не просив про те, щоб вона включила боді-камеру, чому, пояснити не може. ОСОБА_7 запропонував 10 000 гривень грошової винагороди за те, щоб він не проходив освідування на стан алкогольного сп`яніння та щоб не складали протокол відносно нього. Останній був неодноразово попереджений про кримінальну відповідальність за дачу хабаря. Що відповів на це ОСОБА_7 він не пам`ятає. В подальшому сума зросла до 15000 гривень. ОСОБА_7 йому особисто пропонував хабар. Ним була викликана слідчо-оперативна група. Відеозйомку почав він тоді, коли ОСОБА_7 почав пропонувати йому грошову винагороду, на запитання чому зразу не почав відеозйомку, як прибули на місце події, пояснити не може.

Апеляційним судом досліджено ухвалу слідчого судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 13.07.2023 (т. 1, а. п. 123-124), згідно якої надано тимчасовий доступ до належного ОСОБА_10 мобільного пристрою телефону «Iphone 12 Pro» з можливістю запису наявної інформації на оптичний диск; протокол тимчасового доступу від 17.07.2023 (т. 1, а. п. 125-126), відповідно до якого слідчим вилучені навні записи на оптичний диск «DVD-R», «X Digital 4,7 Gb» з наявними двома відеозаписами; протокол огляду відеозапису від 17.-7.2023 (т. 1, а. п. 129-134) та власне відеозаписи (т. 1, а. п. 128), де зафіксовано розмову між працівником поліції ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_7 .

Із відеозапису під назвою «IMG_3030» розміром 324 МБ, який починається о 19 год.48 хв. 30.06.2023 року вбачається, що ОСОБА_10 запитує у ОСОБА_7 чи пив він, на що останній відповів, що «пив вчора, а сьогодні ні»; на пропозицію ОСОБА_10 , щоб ОСОБА_7 продув, останній відповів, що «даю п`ятнашку і закриють це питання», на питання ОСОБА_10 п`ятнашку чого, ОСОБА_7 відповів «наших, совєцких, українських». Після чого ОСОБА_10 стверджує Гривень? Та попереджає, що це є кримінальною відповідальністю. В подальшому ОСОБА_7 впрошує ОСОБА_10 «спасти його душу і сім`ю», на що останній попереджає що, за те що він пропонує передбачена кримінальна відповідальність. При відтворені відеозапису під назвою «IMG_3029» розміром 1,49 ГБ вбачається, що ОСОБА_10 попереджає ОСОБА_7 про кримінальну відповідальність, на що останній говорить, що підставляти нікого не бажає і грошей із собою не має, просить щоб не продувати, оскільки він уже позбавлений прав і залишилось 5 місяців до закінчення терміну, вказує що «відблагодарить», на запитання ОСОБА_10 «як саме, словом спасибі?», на шо останній відповів, що «не словом, оскільки спасибі в карман не покладеш». В подальшому ОСОБА_7 говорить, що ще накине; на пропозицію ОСОБА_10 пройти освідування ОСОБА_7 вказує на те, що ОСОБА_10 камеру не включено; в подальшому ОСОБА_10 неодноразово попереджає ОСОБА_7 про кримінальну відповідальність.

Оцінюючи зазначений доказ, місцевий суд за клопотанням сторони захисту визнав його недопустимим з огляду на порушення процедури його отримання, а саме з недотриманням Закону України «Про національну поліцію» та п.п. 1 п. 6 розділу ІІ наказу МВВС України від 18.12.2018 № 1026 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису».

Проте з такі висновки не грунтуються на законі.

За змістом ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Як установлено вище, досліджений відеозпис з мобільного телефону ОСОБА_10 отримано за визначено кримінальним процесуальним законом процедурою тимчасового доступу.

Щодо здійснення відеозапису події працівником првоохоронного органу на власний мобільний пристрій суд зазначає, що у висновку про застосування норм кримінального процесуального права щодо визнання недопустимими певних доказів, викладених у Постанові ВП ВС від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17) Суд зазначив, що відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Повертаючись до оцінки доказу (відеозапису на мобільний телефон працівни5ка правоохоронного органу) суд також зазначає, що Верховний Суд у постанові від 26.03.2024 (справа № 749/630/21) за подібних обставин виснував, що відповідно до статті 307 ЦК України «згода особи на знімання її … припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці…». Спірна зйомка відбувалась в публічному місці, засуджений усвідомлював, що його знімають і не висловив жодного заперечення щодо цього. Сторона захисту не обґрунтувала, як за таких обставин відеозйомка події істотно порушила права та свободи засудженого. Суд також відхилив посилання сторони захисту на недопустимість цього доказу через порушення внутрішніх інструкцій Національної поліції України щодо використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів). Для здійснення спірного відеозапису не використовувався відеореєстратор, тому відповідні інструкції до використання телефону не застосовні.

Суд також не вважав, що існування внутрішніх інструкцій щодо використання відеореєстраторів свідчить про заборону поліцейським використовувати власні мобільні телефони. Суд не виключає, що здійснення запису на мобільний телефон може викликати питання щодо достовірності наданого доказу, оскільки фіксування за допомогою штатного відеореєстратора забезпечує додаткові гарантії достовірності запису. Однак такий доказ не може бути визнаний недопустимий за правилами допустимості, передбаченими положеннями КПК.

Крім того ВС зазначив про необхідність здійснення висновків про обставини справи не виключно на підставі цього відеозапису, а також на показаннях засудженого та поліцейських, свідчення яких співпадали з обставинами, зафіксованими на відеозаписі. Таким чином, обставини події доводилися сукупністю взаємоузгоджених доказів.

Виходячи з наведеного, ВС відхилив доводи сторони захисту, що стосуються незаконності використання відеозапису, здійсненого поліцейськими, на обґрунтування винуватості засудженого.

У провадженні, що є предметом апеляційного розгляду, відомості, що містяться на досліджених відеозаписах, повністю співпадають з полказаннями свідка ОСОБА_10 черз що суд вважає безпідставними восновки місцевого суду про недопустимість доказу.

Судом також досліджено ухвалу слідчого судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 21.07.2023 (т. 1, а. п. 152-153), згідно якої надано тимчасовий доступ до камери відеоспостереження розташованої по АДРЕСА_2 можливістю запису наявної інформації на оптичний диск; протокол тимчасового доступу від 24.07.2023 (т. 1, а. п. 154), відповідно до якого слідчим вилучений навний відеофайл; протокол огляду відеофайлу від 25.07.2023 (т. 1, а. п. 157) та власне відеозапис (т. 1, а. п. 156), де зафіксовано факт зїзду належного обвинуваченому автомобіля з дороги.

Місцевий суд визнав цей доказ неналежним з огляду на те, що він не містить жодних відомостей про інкриміноване ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Проте з такими висновками не погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки саме цей доказ дозволяє встановити місце та час кримінального правопрушення та особу, яка перебувала за кермом транспортного засобу.

При цьому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України час та місце кримінального правопорушення відносяться до обставин, які з-поміж інших, підлягають доказуванню.

Апеляційним сцудом повторно досліджений висновок експерта № СЕ-19/102-23/16060-ВЗ від 04.04.2024 року за результатами судової експертизи відео-, звукозапису за експертною спеціальністю 7.1 «Технічне дослідження матеріалів та засобів відео-, звукозапису», який містить результати дослідження та вказано, що відеозапис, що міститься у файлах формату МOV із назвами «IMG_3029», «IMG_3030» є безперервними та послідовними, ознак монтажу чи змін, що могли бути привнесені як до початку запису, так і після нього не виявлено.

Місцевий суд не взяв до уваги зазначений висновок з огляду на те, що він проведений з використанням доказів, зібраних у позапроцесуальний спосіб.

Сторона захисту також наголошувала на недопустимості такого доказу, оскільки він не був відкритий стороні захисту та отриманий строною обвинувачення поза межами строку досудового розслідування.

Проте такі висновками суду першої інстанції та сторони захисту не грунтуються на законі.

Стосовно висновків місцевого суду щодо недопустимості похідних доказів доводи суду апеляційної інстанції викладені вище.

Щодо доводів сторони захисту суд наголошує, що ухвалою слідчого від 06.09.2023 було призначено судову експертизу відео-, звукозапису, про що містяться відомості у реєстрі досудових розслідувань (Розділ ІІ, п. 7) (т. 1, а. п. 11). Обвинувальний акт у кримінальному провадженні був скерований до суду 18.09.2023 (т. 1, а. п. 1). Таким чином на момент відкриття стороні захисту матеріалів кримінального провадження, відповідна сторона була ознайомлена з прийнятим рішенняфм про призначення експертизи та повинна була мати легітимні очікування про долучення нових доказів (результатів експертизи) в ході судового розгляду після їх отримання стороною обвинувачення.

Як убачається з виснровку експерта, остання складена 04.04.2024 (т. 1, а. п. 202-208), тобто в той час, коли обвинувальний акт перебував на розгляді у суді першої інстанції.

При цьому прокурором було вжито заходів про відкриття такого додаткового доказу стороні захисту (т. 1, а. п. 198-199).

За таких обставин суд визнає належним і доустимим доказом зазначений висновок, а відомості викладені в ньому такими, що підтверджують безперервність досліджуваного відеозапису.

Судом також досліджені надані сторною захисту доументи постанову від 08.09.2023 року Крижопільського районного суду Вінницької області (справа №134/1288/23), відповідно, до якої провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_7 закрито; копію наказу № 476 від 24.07.2023 року Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейського офіцера громади сектору превенції Тульчинського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області ст. лейтенанта поліції ОСОБА_16 »; копію рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2023 року (справа № 146/14096/23), відповідно до якого адміністративний позов ОСОБА_7 до поліцейського офіцера громади ОСОБА_10 , Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі задоволено частково.

З приводу документів, поданих стороною захисту суд приходить до висновку, що вони не спростовують обвинувачення ОСОБА_7 , адже кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 т. 369 КК України не повязане із наслідками розгляду судом справ про адміністративні правопорушення, натомість стосуються дій обвинуваченого, спрямованих на уникнення відповідальності, іншими словами, за невчинення прцівником правоохоронного органу дій, які він зобовязаний вчинити, у даному випадку скласти протокол про адміністративне правопорушення.

Таким чином, на переконання суду під час апеляційного розгляду повністю знайшло своє підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України - пропозиції службовій особі надати їй неправомірну вигоду за невчинення цією службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Рішення щодо покарання

Відповідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Таким чином кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Санкцією ч. 1 ст. 369 КК України передбачено можливість призначення альтернативних покарань у виді штрафу, обмеження волі, або позбавлення волі.

У даному провадженні установлено, що ОСОБА_7 вчинив умисне нетяжке корупційне кримінальне правопорушення, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проживає спільно з матір`ю, посередньо характеризується, офіційно не працевлаштований.

Із складеної органом пробації досудової доповіді ризики повторного вчинення кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як середні (т. 1, а. п. 179-182). Під час складання цієї доповіді органом пробації також установлено, що хоча обвинувачений офіційно не працевлаштований, проте на постійній основі має тимчасові заробітки, яких вистачає на власне забезпечення та забезпечення сім`ї. Стосунки у сім`ї є позитивними, конфліктних ситуацій не виникає.

Також у цьому провадженні не встановлено як обставин, що пом`якшують покарання, так і обставин, що його обтяжують.

Такі дані про особу винного у сукупності з встановленими обставинами провадження та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення дають суду підстави вважати, що виправлення і перевиховання обвинуваченого цілком можливе без ізоляції від суспільства, через що йому необхідно призначити покарання у виді штрафу в межах санкції частини статті Особливої частини закону про кримінальну відповідальність.

Рішення щодо процесуальних витрат

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України до процесуальних витрат віднесені, з-поміж інших, витрати, пов`язані із залученням експертів.

У цьому провадженні постановою слідчого від 06.09.2023 було залучено експерта Вінницького НДЕКЦ ОСОБА_17 для проведення судової експертизи відео-, звукозапису. 04.04.2024 з поставлених питань експертом надано висновок № СЕ-19/102-23/16060-ВЗ (т. 1, а. п. 202-208). Відповідно до довідки про витрати на проведення експертизи, вартість проведення останньої складає 3029,12 гривень (т. 1, а. п. 201).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

На підставі викладеного, процесуальні витрати в розмірі 3029,12 гривень підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Рішення щодо речових доказів

Відповідно до положень п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має прийняти з-поміж іншого, рішення про речові докази та документи.

У даному провадженні речовими доказами визнані оптичний диск DVD-R «X-Digital» з відеозаписом з мобільного телефону ОСОБА_14 (т. 1, а. п. 127, 158) та оптичний диск DVD-R «X-Digital» з відеозаписом з камери спостереження з будинку ОСОБА_11 (т. 1, а. п. 155, 159).

Оскільки зазначені докази не належать жодному учаснику провадження, їх необхідно зберігати в матеріалах кримінального (судового) провадження.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Крижопільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000214, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 01.07.2023 яким виправдано ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України скасувати через істотні порушення кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок.

Визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та призначити покарання у виді 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в дохід держави, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, в розмірі 3029 (три тисячі двадцять дев`ять) гривень 12 копійок.

Речові докази оптичний диск DVD-R «X-Digital» з відеозаписом з мобільного телефону ОСОБА_14 та оптичний диск DVD-R «X-Digital» з відеозаписом з камери спостереження з будинку ОСОБА_11 залишити в матеріалах кримінального (судового) провадження.

Вирок може бути оскаржений до суду Касаційної інстанції (Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня проголошення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: