Справа № 638/7180/24
Провадження № 1-кс/638/3725/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Харків

Слідчий суддя Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши в залі судових засідань в приміщенні суду клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000039 від 28 лютого 2024 року за ч.1 ст. 367 КК України,

в с т а н о в и в :

До Дзержинського районного суду міста Харкова суду надійшло клопотання про арешт майна.

Із вказаним клопотанням звернувся прокурор Шевченківської окружної прокуратури ОСОБА_4 .

В обґрунтуванні клопотання особа, яка звернулась з ним посилається на те, що в ході досудового розслідування встановлено, в провадженні СД ХРУП № 3 ГУ Національної поліції України в Харківській області перебуває вказане вище кримінальне провадження. У вказаному кримінальному провадженні 30 жовтня 2024 року ОСОБА_5 повідомлена про підозру. Прокурор вважав за необхідне накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 власницею якої є ОСОБА_5 , з метою забезпечення можливих позовних вимог за вказаним кримінальним провадженням.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 наполягала на задоволенні клопотання. Надала суду постанову про зміну правової кваліфікації у кримінальному провадженні. Вказала, що вказані заходи забезпечення кримінального провадження дозволять у майбутньому забезпечити потенційні позовні вимоги.

Власниця квартири ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення вказаного клопотання, вказала, що вона не має стосунку до вказаного кримінального провадження, вона не є суб`єктом вказаного кримінального провадження. Підозра пред`явлена з суттєвими порушеннями, що суттєво впливає на розгляд вказаного клопотання.

Захисник ОСОБА_7 категорично заперечував проти вказаного клопотання, вказав, що вказане кримінальне провадження сфальсифіковане, не має підстав для арешту вказаної квартири.

Дослідивши зміст клопотання про арешт майна, постанови про заміну правової кваліфікації у кримінальному провадженні, суд приходить до висновку про безпідставіність заявленого клопотання.

Відповідно до вимог частини 2 статті 171КПКУкраїни у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1)підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2)перелік і види майна, що належить арештувати; 3)документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 170КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1)збереження речових доказів; 2)спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При розгляді клопотання, судом встановлено, що в його змісті відсутнє належне обґрунтування підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження. Лише посилання на те, що арешт квартири може у подальшому бути належним забезпеченням потернційних позовних вимог не є достатнім аргументом для арешту нерухомості.

У клопотанні не зазначено детальних обставин кримінального правопорушення, тому з його змісту не зрозуміло, яке відношення до розслідуваних обставин має вказана квартира, вказаної у клопотанні площі.

Отже, суд приходить до висновку, що прокурор у своєму клопотанні про арешт майна лише формально посилається на норми КПК України та зазначає, що квартира може бути використана як забезпечення у кримінальному провадженні, не вказуючи при цьому, який факт чи обставини вони можуть підтвердити, не надавши позовні вимоги.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Суд також зазначає, що заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Враховуючи, що у клопотанні про арешт майна не конкретизовано всіх обставин злочину, не наведено обґрунтованих доводів, які б свідчили про необхідність у накладенні арешту та наявність реальних ризиків, суд, з урахуванням вимог КПК України, вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна .

При вирішенні питання про вказаний арешт, суд враховує відсутність підстав для арешту, недостатність доказів, що вказує на вчинення будь- якою особою кримінального правопорушення. Суду також не зазначено можливий розмір шкоди, завданої правопорушенням та цивільний позов. В клопотанні не зазначено про наслідки арешту майна для інших осіб, інтереси, яких можливо будуть порушені при вказаному арешті майна.

Суд акцентує увагу на відсутності в даному випадку критеріїв розумності.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 159, 163, 164, 165, 166, 372 КПК слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000039 від 28 лютого 2024 року за ч.1 ст. 367 КК України залишити без задоволення.

Повний текст ухвали виготовлено 17 грудня 2024 року.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з моменту проголошення.

Суддя: ОСОБА_8