УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року

м. Київ

справа № 133/3710/21

провадження № 51-131ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 ,

встановив:

За вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2023 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краснодона Луганської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Відповідно до вироку 24 серпня 2021 року близько 01:45 ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Тоуоtа Саmгу», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Довженка в м. Козятин Хмільницького району Вінницької області, в напрямку вул. Катукова, порушуючи пункти 12.2., 12.3., 12.4. Правил дорожнього руху, внаслідок необережності, яка полягала у злочинній самовпевненості, не врахував дорожніх умов, які склалися на той момент, не обрав безпечної швидкості руху, перевищив дозволену швидкість руху, не переконався у безпечності маневру, та здійснюючи маневр об`їзду автомобіля марки «Volkswagen Passat В4», д.н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований з увімкненою аварійною світловою сигналізацією та габаритними ліхтарями біля правого узбіччя проїзної частини дороги, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка стояла біля лівої передньої частини автомобіля та надавала допомогу водію в підкачуванні колеса. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження середнього степеню тяжкості.

Ухвалою Вінницькогоапеляційного суду від 23 травня 2024 року вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасовано через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Калинівський районнийсуд Вінницької області ухвалою від 11 вересня 2024 року закрив кримінальне провадженняза обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2024 ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись з ухваламиКалинівського районного суду Вінницької області від 11 вересня2024 року та Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2024 року, представник потерпілої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Представник потерпілої стверджує, що в матеріалах провадження достатньо доказів, які свідчать про ухилення ОСОБА_6 як від досудового розслідування, так і від суду. Вказує, що дії сторони захисту були спрямовані на затягування процесу та уникнення відповідальності за вчинення проступку, оскільки обвинувачений, за відсутності обґрунтованих підстав для цього, не з`являвся в судове засідання, ініціював питання про перевірку достовірності документів, на підставі яких встановлено інвалідність потерпілої. Свої доводи обґрунтовує посиланням на постанову Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справі № 639/793/17.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексуУкраїни (далі - КПК)суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і судові рішення переглядає в межах касаційної скарги.

Доводи, викладені у касаційній скарзі представника потерпілої, зводяться до тверджень про безпідставність закриття провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та, за своєю суттю, є аналогічними доводам його апеляційної скарги.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Оскільки ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, яке згідно зі ст. 12 КК є проступком, з дня вчинення якого (24 серпня 2021 року) минуло більше трьох років, місцевий суд уважав, що наявні підстави для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 49 КК оскільки обвинувачений не ухилявся від слідства і суду, перебіг строків давності не переривався і не зупинявся.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду та виходив з того, що суд першої інстанції дотримався вимог закону, перевірив передбачені ст. 49 КК підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності, врахував доводи сторони захисту, за ініціативою якої вирішувалося питання, думку прокурора, заперечення потерпілої та її представника.

При цьому апеляційний суд перевірив покликання представника потерпілої щодо ухилення обвинуваченого ОСОБА_6 від досудового розслідування та суду та вказав на відсутність будь-яких даних, офіційних відомостей, документів та доказів про таке, зокрема про оголошення ОСОБА_6 в розшук та зупинення кримінального провадження, а також про вчинення ним нового кримінального правопорушення. Наведене апеляційний суд обґрунтовано вважав таким, що засвідчує безперервність перебігу строків давності.

При перевірці доводів представника потерпілого щодо навмисної неявки ОСОБА_6 в судове засідання саме з метою затягування судового розгляду апеляційний суд встановив, що відкладення судових засідань під час судового розгляду здійснювалося з об`єктивних підстав і не було встановлено факту зловживання своїми процесуальними правами.

Апеляційний суд правильно виходив із того, що під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК слід розуміти умисні дії, вчинені особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 335 КПК, у разі якщо обвинувачений ухилився від суду, суд зупиняє судове провадження щодо цього обвинуваченого до його розшуку і продовжує судове провадження стосовно інших обвинувачених, якщо воно здійснюється щодо декількох осіб. Розшук обвинуваченого, який ухилився від суду, оголошується ухвалою суду, організація виконання якої доручається слідчому та/або прокурору.

При цьому суд апеляційної інстанції не залишив поза увагою посилання представника потерпілої на застосування до обвинуваченого приводу за ухвалою від 14 червня 2022 року та накладення грошового стягнення. Апеляційний суд вказав, що підстав для оголошення обвинуваченого в розшук та зупинення судового провадження суд не має, оскільки ОСОБА_6 надав документи про перебування його на амбулаторному лікуванні в ТОВ «Дім Медицини».

Отже, апеляційний суд не вбачав ознак ухилення від суду у процесуальній поведінці ОСОБА_6 , а в матеріалах провадження відсутні будь-які дані як про оголошення його у розшук в ході судового та апеляційного розгляду, так і про обрання останньому запобіжного заходу.

Враховуючи наведене, висновок апеляційного суду колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованим. Цей висновок узгоджується із правозастосовними позиціями Верховного Суду в постановах від 13 березня 2023 року (справа № 171/705/20) та від 23 березня 2023 року (справа № 542/1739/19).

Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги представника потерпілої, апеляційний суд правильно виходив із того, що звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за наявного спливу строків давності, передбачених ч. 1 ст. 49 КК, та згоди обвинуваченого на таке звільнення, було обов`язком суду першої інстанції. При цьому таке звільнення не звільняє обвинуваченого ОСОБА_6 від обов`язку відшкодувати заподіяну його діями шкоду.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - ККС ВС), закріпленою у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 171/705/20 (провадження № 51-3768км22).

Посилання представника потерпілої на постанову ККС ВС від 30 травня 2019 року у справі № 639/793/17 (провадження № 656км19) є нерелевантним. У вказаному адвокатом провадженні суд касаційної інстанції зазначив, що закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, пов`язує зупинення строків давності не з фактом ухвалення постановами про зупинення слідства, а саме із вчиненням умисниих дій особою, спрямованих на ухилення від слідства. Отже, для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства. З цих підстав Верховний Суд скасував ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року в провадженні, де за наявності рішень про оголошення підозрюваного у розшук матеріали справи не містили даних щодо підтвердження самого факту умисного вчинення особою аби-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства.

Процесуальні дії ОСОБА_6 , вчинені з метою перевірки відомостей щодо обґрунтованості рішення про встановлення інвалідності у потерпілої, не є тим ухиленням, про яке йдеться у розумінні ч. 2 ст. 49 КК.

Таким чином ухвала Калинівського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року є належно умотивованою та обґрунтованою, за змістом відповідає вимогам статей 370, 372 КПК, у ній наведено мотиви, з яких суд виходив, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

Суд апеляційної інстанції у свою чергу перевірив усі доводи апеляційної скарги представника потерпілої, які є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі, надав на них вичерпні відповіді. Недотримання ним приписів статей 370, 419 КПК колегією суддів Верховного Суду не встановлено.

Як вбачається із доводів касаційної скарги та копій судових рішень, до ОСОБА_6 ухвалою місцевого суду було застосовано привід до цього суду. Разом із тим, за вмотивованою оцінкою матеріалів справи апеляційний суд не вбачав ознак ухилення від суду в процесуальній поведінці ОСОБА_6 , обґрунтовано взявши до уваги той факт, що в матеріалах провадження відсутні дані про оголошення його в розшук в ході досудового розслідування чи судового розгляду. Отже, доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 ухилявся від апеляційного суду, в належний спосіб не підтверджено.

Думка потерпілої про звільнення від кримінальної відповідальності особи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (п. 2 ч. 1 ст. 49 КК) не може впливати на прийняття такого рішення, оскільки прийняття судом рішення про звільнення від кримінальної відповідальності особи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є не правом суду, а його обов`язком.

Таким чином, за доводами касаційної скарги представника потерпілої істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли би бути підставами для скасування чи зміни оскаржених судових рішень щодо ОСОБА_6 , судами першої та апеляційної інстанцій допущено не було.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд доходить висновку, що на підставі приписів п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3