У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000569 від 18.02.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.289 Кримінального кодексу України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 Кримінального кодексу України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 Кримінального кодексу України,

в с т а н о в и в:

У провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває вищевказане кримінальне провадження.

15.11.2024 до суду надійшло клопотання захисника власника майна адвоката ОСОБА_10 , що діє в інтересах ОСОБА_11 про скасування арешту, накладеного ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.04.2024 у справі № 308/3074/24 на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Volkswagen Polo» державний номерний знак НОМЕР_1 , яке упаковано до спец. пакет НПУ WAR 0003238 та автомобіль «Volkswagen Polo» державний номерний знак НОМЕР_1 , який поміщено на штраф майданчик Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області за адресою: м. Ужгород, вул. Карпатської України. 10а, та повернути його власнику ОСОБА_11 або уповноваженій нею особі.

В обґрунтування клопотання зазначив, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права інтереси власника/володільця майна, оскільки за викладених у клопотанні про арешт майна обставин та доданих до нього матеріалів не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна. Слідчим/прокурором у клопотанні про арешт майна, у постанові про визнання речовими доказами та прилученнях їх до провадження не умотивовано та не обґрунтовано визнано майно речовим доказом, не доведено, що відповідно до вимог ст.98 КПК України, дане майно було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, було об`єктом кримінально протиправних дій, набуте кримінально протиправним шляхом. Зазначає, що в порушення вимог ст. 100 КПК України, майно, яке стороною обвинувачення вилучене і визнане речовим доказом - не оглядалось, не фотографувалось та докладно не описувалось в протоколі огляду. Зазначений факт підтверджує про те, що вказане майно, не містить жодних ознак речових доказів, слідів злочинів, тощо, які повинні бути описані та зафіксовані і протоколі огляду речових доказів, а отже вказане майно, вилучене під час обшуку та арештоване судом, не потрібне органу досудового розслідування в якості речового доказу, і скасування арешту зазначеного майна жодним чином не буде перешкоджати кримінальному провадженню.

Зазначив, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 підозра не повідомлялась, вона навіть не допитувалась у статусі свідка.

Також вказує, що у постанові про визнання даного автомобіля речовим доказом від 26.02.2024 відсутнє обґрунтування чому саме автомобіль має значення речового доказу у даному кримінальному провадженні, така постанова є невмотивована та така, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального законодавства. Крім того, прокурор не додав до клопотання про накладення арешту на майно жодних інших документів, які б підтверджували необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

З огляду на викладене, вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси ОСОБА_11 як власника транспортного засобу. Крім того, відсутні підстави вважати, що даний транспортний засіб є доказом кримінального правопорушення. ОСОБА_11 є фактичним власником транспортного засобу, не має ніякого відношення до кримінального провадження, проте внаслідок необґрунтованого, незаконно накладеного арешту, у неї можуть виникнути перешкоди у реалізації законних прав щодо мирного, безперешкодного володіння, користування, розпорядження транспортним засобом.

В судовому засіданні представник власника майна адвокат ОСОБА_10 клопотання підтримав, просив задовольнити.

В судовому засіданні прокурор та представник потерпілого не заперечували проти задоволення клопотання.

Захисники та обвинувачені просили задовольнити подане клопотання.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали поданого клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.03.2024 по справі №308/3074/24 (провадження 1-кс/308/1325/24) задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000569, відомості про яке внесені до ЄРДР 18.02.2024 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Volkswagen Polo» державний номерний знак НОМЕР_1 , яке упаковано до спец. пакет НПУ WAR 0003238 та автомобіль «Volkswagen Polo» державний номерний знак НОМЕР_1 , який поміщено на штраф майданчик Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області за адресою: м. Ужгород, вул. Карпатської України. 10а.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 3 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно ч.1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявляти клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з`ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (п. 46 рішення у справі "Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі "Рябих проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Згідно вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Так, арешт на грошові кошти було накладено слідчим суддею з метою збереження їх як речових доказів та оскільки такі мають доказове значення для встановлення всіх обставин кримінального правопорушення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_11 є власником автомобіля автомобіль «Volkswagen Polo» державний номерний знак НОМЕР_1 , на який накладено арешт.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні не має.

У постанові від 18.09.2013 у справі №6-92цс13 Верховний Суд зазначив, що основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність забезпечення справедливої рівноваги між інтересами суспільства та дотриманням фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в ст.1 Першого протоколу, де йдеться про досягнення обґрунтованої пропорційності між ужитими заходами та метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Європейський суд з прав людини неодноразово акцентував увагу на тому, що обмеження володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Суддею встановлено, що на даний час з вказаним транспортним засобом проведені всі необхідні слідчі дії, даний транспортний засіб не є власністю обвинувачених, а належить третій особі, яка не має жодного процесуального статусу в даному кримінальному провадженні

За таких обставин, враховуючи розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, вважаю, що накладення арешту на транспортний засіб, належний ОСОБА_11 створює обмеження у реалізації основоположних прав та свобод, які гарантуються Конституцією України та є найвищою соціальною цінністю, суд приходить до висновку, що клопотання про скасування арешту майна підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170, 174, 309, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.04.2024 у справі № 308/3074/24 на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Volkswagen Polo» державний номерний знак НОМЕР_1 , яке упаковано до спец. пакет НПУ WAR 0003238 та автомобіль «Volkswagen Polo» державний номерний знак НОМЕР_1 , який поміщено на штраф майданчик Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області за адресою: м. Ужгород, вул. Карпатської України. 10а, та повернути його власнику ОСОБА_11 або уповноваженій нею особі.

Ухвала оскарженню не підлягає, набирає законної сили з моменту її підписання.

Головуючий суддя ОСОБА_1