Справа №630/306/25 Провадження № 1-кп/630/24/25
В И Р О К

Іменем України

17 березня 2025 року м. Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі головуючого ОСОБА_1 , розглянувши в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні, за відсутності учасників судового провадження, обвинувальний акт від 10 березня 2025 року, складений прокурором Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 0000072 від 04 березня 2025 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Люботин Харківської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, не працюючого, ідентифікаційний № НОМЕР_1 , раніше не судимого:

вироком Люботинського міського суду Харківської області від 31 липня 2014 року за ч. 3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 28 січня 2016 року за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України, із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України, до 4 років та 4 місяців позбавлення волі, звільненого 19 лютого 2018 року з Диканівської ВК-12 по відбуттю покарання;

вироком Люботинського міського суду Харківської області від 13 квітня 2021 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого 25 травня 2024 року з Темнівської ВК-100 по відбуттю строку покарання;

вироком Люботинського міського суду Харківської області від 29 жовтня 2024 року за ч. 1 ст. 162 КК України до 1 року обмеження волі;

вироком Люботинського міського суду Харківської області від 30 грудня 2024 року за ч. 1 ст. 162 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до 2 років обмеження волі;

вироком Люботинського міського суду Харківської області від 29 січня 2025 року за ч. 1 ст. 162 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до 2 років і 6 місяців обмеження волі;

вироком Люботинського міського суду Харківської області від 24 лютого 2025 року за ч. 1 ст. 162 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до 3 років обмеження волі;

який не має зареєстрованого місця проживання та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162, ст. 395 КК України,

в с т а н о в и в:

Стосовно ОСОБА_4 , як до особи, яка звільнилась з місць позбавлення волі, ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 31 жовтня 2024 року у справі № 630/1158/24 встановлено адміністративний нагляд та застосовано обмеження, терміном на 1 (один) рік, а саме: заборонити виходити з будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 21:00 до 06:00 години наступного дня; заборонено виїжджати за межі Харківської області в особистих справах без дозволу працівників відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області; заборонити відвідувати кафе, бари, ресторани, магазини, де реалізуються на розлив спиртні напої, з метою розпиття в них спиртних напоїв; зобов`язати з`являтися до відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області на реєстрацію кожну п`ятницю місяця з 9 годин до 11 години до начальника СП відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області, а в його відсутність до чергового відділення поліції.

ОСОБА_4 12 листопада 2024 року оголошено та його ознайомлено під підпис із обмеженнями, встановленими вказаною ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 31 жовтня 2024 року, якою останнього зобов`язано дотримуватись встановлених обмежень та попереджено про відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду.

Однак ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на порушення правил адміністративного нагляду, а саме ухилення від адміністративного нагляду, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ігноруючи встановлені щодо нього обмеження, самовільно приблизно на початку лютого 2025 року (більш точну дату та час вчинення кримінального правопорушення встановити під час дізнання не виявилось за можливе), тобто без дозволу або попередження відповідного працівника відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області, залишив обране місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 та без повідомлення працівників поліції, які здійснюють адміністративний нагляд змінив місце проживання.

Під час неодноразових перевірок працівниками СРПП та ДОП відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області за місцем вказаного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 був відсутній у період з початку лютого 2025 року по початок березня 2025 року (більш точну дату та час вчинення кримінального правопорушення встановити під час дізнання не виявилось за можливе), про поважність причин відсутності за місцем вказаного проживання не повідомляв, чим умисно порушив обмеження встановлені ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 31 жовтня.2024 року та, таким чином, порушив правила адміністративного нагляду, тобто самовільно залишив місце проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду.

Крім того, ОСОБА_4 03 березня 2025 року приблизно о 21-00 год. (більш точного часу під час дізнання не виявилось за можливе встановити), перебуваючи поблизу кіоску по АДРЕСА_2 , переконавшись у відсутності власника приміщення кіоску, підійшов до лицьової сторони кіоску, де перебували вхідні двері та вікно, що являло собою перешкоду для вільного доступу, та схопивши шматок каменю, розбив скло та незаконно проник до кіоску, власником якого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_4 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, які дозволяли б останньому проникнути до приміщення кіоску ОСОБА_5 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу власника приміщення, через розбите скло, 03 березня 2025 року приблизно о 21-00 год. проник до кіоску, розташованого по АДРЕСА_2 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість іншого володіння потерпілої ОСОБА_5 .

Крім того, ОСОБА_4 04 березня 2025 року приблизно о 01-00 год. (більш точного часу під час дізнання не виявилось за можливе встановити), перебуваючи поблизу кіоску по АДРЕСА_2 , маючи намір на незаконне проникнення до приміщення кіоску, переконавшись у відсутності власника приміщення кіоску, підійшов до лицьової сторони кіоску, де перебували вхідні двері та вікно, що являло собою перешкоду для вільного доступу, схопивши цеглу, розбив скло та незаконно проник до кіоску, власником якого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_4 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, які б дозволяли останньому проникнути до приміщення кіоску ОСОБА_5 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу власника приміщення, через розбите скло, 04 березня 2025 року приблизно о 01-00 год. проник до кіоску, розташованого по АДРЕСА_2 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість іншого володіння потерпілої ОСОБА_5 .

Крім того, ОСОБА_4 06 березня 2025 року приблизно о 15-00 год. (більш точного часу під час дізнання не виявилось за можливе встановити), перебуваючи поблизу домоволодіння по АДРЕСА_3 , маючи намір на незаконне проникнення до домоволодіння, переконавшись у відсутності власника в будинку, шляхом розбиття вікна незаконно проник до вказаного будинку, власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_4 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, як б дозволяли останньому проникнути до приміщення будинку ОСОБА_6 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу власника приміщення, шляхом розбиття вікна, 06 березня 2025 року приблизно о 15-00 год. проник до будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість житла потерпілого ОСОБА_6 .

Крім цього, ОСОБА_4 08 березня 2025 року приблизно о 13-00 год. (більш точного часу під час дізнання не виявилось за можливе встановити), перебуваючи поблизу домоволодіння АДРЕСА_4 , маючи намір на незаконне проникнення до приміщення гаражу, переконавшись у відсутності власника приміщення гаражу, підійшов до воріт, що являло собою перешкоду для вільного доступу, після чого відкрив їх та проник до приміщення гаражу власником якого є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_4 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, які б дозволяли останньому проникнути до приміщення гаражу ОСОБА_7 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу власника приміщення, через ворота, 08 березня 2025 року приблизно о 13-00 год. проник до гаражу, розташованого по АДРЕСА_4 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість іншого володіння потерпілої ОСОБА_7 .

Також ОСОБА_4 08 березня 2025 року приблизно о 18-00 год. (більш точного часу під час дізнання не виявилось за можливе встановити), перебуваючи поблизу домоволодіння АДРЕСА_5 , маючи намір на незаконне проникнення до двору домоволодіння (огороджена земельна ділянка), переконавшись у відсутності власника домоволодіння, підійшов до вхідної хвіртки, що являло собою перешкоду для вільного доступу, після чого відкрив її та проник до двору домоволодіння, власником якого є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_4 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, які б дозволяли останньому проникнути до двору домоволодіння ОСОБА_8 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу власника двору домоволодіння, через вхідну хвіртку 08 березня 2025 року приблизно о 18:00 год. проник до двору домоволодіння (огороджена земельна ділянка), розташованого по АДРЕСА_5 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість іншого володіння потерпілого ОСОБА_8 .

Крім того, ОСОБА_4 08 березня 2025 року приблизно о 23-00 год. (більш точного часу під час дізнання не виявилось за можливе встановити), перебуваючи поблизу домоволодіння АДРЕСА_6 , маючи намір на незаконне проникнення до двору домоволодіння (огороджена земельна ділянка), переконавшись у відсутності власника домоволодіння, підійшов до вхідної хвіртки, що являло собою перешкоду для вільного доступу, після чого відкрив її та проник до двору домоволодіння власником якого є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_4 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, яке б дозволяли останньому проникнути до двору домоволодіння ОСОБА_9 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу власника домоволодіння, через вхідну хвіртку 08 березня 2025 приблизно о 23-00 год. проник до двору домоволодіння (огороджена земельна ділянка), розташованого по АДРЕСА_6 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість іншого володіння потерпілого ОСОБА_9 .

Також ОСОБА_4 09 березня 2025 року приблизно о 20-00 год. (більш точного часу під час дізнання не виявилось за можливе встановити), перебуваючи поблизу домоволодіння АДРЕСА_7 , маючи намір на незаконне проникнення до господарського приміщення, переконавшись у відсутності власника господарського приміщення, розташованого у дворі домоволодіння, підійшов до вхідної хвіртки, що являло собою перешкоду для вільного доступу, після чого відкрив її та проник до двору домоволодіння, а згодом і до господарського приміщення, власником якого є ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_4 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, що дозволяли б останньому проникнути до господарського приміщення у дворі домоволодіння ОСОБА_10 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу власника господарського приміщення, через вхідну хвіртку 09 березня 2025 приблизно о 20-00 год. проник до господарського приміщення у дворі домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_7 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість іншого володіння потерпілого ОСОБА_10 .

Положеннями ч. 2 та 3 ст. 381 КПК України передбачено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.

В обвинувальному акті прокурором викладено клопотання, в якому зазначено, що враховуючи те, що підозрюваний беззаперечно визнає свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, у відповідності до положень ч. 1 ст. 302 КПК України просить суд розглянути кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162, ст. 395 КК України, у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

До обвинувального акта додано письмову заяву обвинуваченого ОСОБА_4 , яка складена за участі захисника ОСОБА_11 , в якій ОСОБА_4 зазначає, що свою винуватість у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162, ст. 395 КК України, він беззаперечно визнає; згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами; йому роз`яснено та зрозуміло зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також про його обізнаність у тому, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини; і що він згоден на розгляд обвинувального акта у спрощеному проваджені без проведення судового розгляду в судовому засіданні без його участі.

Відповідно до письмових заяв потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 згодні із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлені з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України та згодні з розглядом обвинувального акта в спрощеному провадженні.

Враховуючи викладене, а також те, що вимоги КПК України виконано, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт має бути розглянутий в порядку, передбаченому ст. 381-382 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 , інтереси якого представляє захисник ОСОБА_11 , обставини вчинення кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162, ст. 395 КК України, не оспорює, вважає, що органом досудового розслідування вони встановлені в повному обсязі, свою винуватість у вчиненні вказаних вище кримінальних проступків беззаперечно визнає в повному обсязі, його позиція є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу.

Розглянувши обвинувальний акт, долучені до нього додатки та матеріали кримінального провадження, суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 інкримінованих кримінальних правопорушень та кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 162 КК України, а саме як порушення недоторканності житла, тобто незаконне проникнення до іншого володіння потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ; за ч. 1 ст. 162 КК України, а саме як порушення недоторканності житла, тобто незаконне проникнення до житла потерпілого ОСОБА_6 , а також за ст. 395 КК України - як порушення правил адміністративного нагляду, тобто самовільне залишення особою місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду.

Дослідженням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , судом встановлено, що він отримав середню освіту, на даний час не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується як особа, яка зловживає алкогольними напоями і порушує громадський порядок; раніше був неодноразово засуджений за вчинення кримінальних проступків та корисливих злочинів проти власності, судимості за які не погашені.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання для обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає вчинення кримінального правопорушення повторно.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Суд, враховуючи характер вчинених кримінальних проступків, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного, який вдався до вчинення протиправної поведінки невдовзі після ухвалення останнього в часі вироку суду, з дотриманням вимог ст. 65 КК України, а також із принципів законності, справедливості, індивідуалізації та достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, призначає обвинуваченому покарання у виді обмеження волі на рівні максимальної межі санкції статті, за якою кваліфіковані його дії, що буде співмірним до вчиненого і необхідним для попередження вчинення ним подібних правопорушень в майбутньому.

Зважаючи на те, що вирок Люботинського міського суду Харківської області від 24 лютого 2025 року про засудження ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 162 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, на даний час не набрав законної сили, суд враховує правову позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у постанові від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження 51-8867кмо18), відповідно до якої, визначення законодавцем більш суворих правил призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, ніж за сукупністю злочинів, обумовлено саме фактом вчинення нового злочину (нових злочинів) після постановлення попереднього вироку, тобто після того, як цю особу вже було засуджено за інший злочин (інші злочини), але вона не зробила висновків зі своєї попередньої протиправної поведінки та факту її засудження, а навпаки продовжила злочинну діяльність, що вказує на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попереднім вироком. Таким чином, суди, призначаючи остаточне покарання, повинні застосовувати правила, передбачені ст. 71 КК, якщо злочин вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 вчинив нові кримінальні правопорушення до повного відбуття покарання за вироком Люботинського міського суду Харківської області від 24 лютого 2025 року, суд призначає остаточне покарання з урахуванням вимог ст. 71 КК України, а саме до покарання, призначеного за даним вироком, суд частково приєднує покарання за попереднім вироком у виді 2 років обмеження волі.

Цивільні позови потерпілими не заявлені. Процесуальні витрати і речові докази відсутні.

Під час досудового розслідування запобіжний захід до ОСОБА_4 не застосовувався.

Керуючись ст. 100, 369-371, 373, 374, 376, 381-382 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162, ст. 395 КК України, та призначити йому покарання.

- за ч. 1 ст. 162 КК України у виді 3 (три) років обмеження волі;

- за ст. 395 КК України у виді 1 (один) року обмеження волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити покарання для ОСОБА_3 у виді 3 (три) років обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати покарання за вироком Люботинського міського суду Харківської області від 24 лютого 2025 року у виді 2 (два) років обмеження волі і остаточно призначити ОСОБА_12 покарання у вигляді 5 (п`ять) років обмеження волі.

Строк відбування покарання у виді обмеження волі обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік в установі відбування покарання виправному центрі.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Люботинський міський суд Харківської області протягом 30 днів з дня отримання його копії, з урахуванням особливостей, передбачених ч.1 ст. 394 КПК України.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вирок суду, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 і 382 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати всім учасникам судового провадження.

СуддяОСОБА_1