ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/215/25 Справа № 200/5706/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0003536 від 09 грудня 2017 року, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кустанай, Казахстан, громадянина України, який має неповну вищу освіту, офіційно не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнаного невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та виправданого на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2024 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та виправданого на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_6 , 09.12.2017 року, близько 03 год. 00 хв., знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків із потерпілим ОСОБА_11 , реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, перебуваючи за вищевказаною адресою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, наблизившись в притул до потерпілого ОСОБА_11 , утримуючи в руці ніж, який він носив при собі та визначивши його знаряддям злочину, умисно почав наносити хаотичні удари вищевказаним ножем потерпілому ОСОБА_11 в різні ділянки тіла, чим ОСОБА_12 заподіяв потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді: 35 колото-різаних ран: в лівій лопатковій ділянці; на лівій бічній поверхні грудної клітини на рівні 6-го ребра; на рівні 7-го ребра, на правій задньо-бічній поверхні грудної клітини від рівня остюка лопатки до рівня 9-го ребра, на передній поверхні грудної клітини по центру та ліворуч, від рівня рукояті грудини до рівня 9- го ребра по передньо-пахвовій лінії; на передній та лівій бічній поверхнях шиї; біля правого кута нижньої щелепи; на передній поверхні підборіддя, на слизовій оболонці верхньої губи біля лівого кута рота; на межі в проекції правого колінного суглобу та гомілки. Дві різані рани: на підборідді ліворуч, розповсюджується на край нижньої щелепи; між правою щокою та краєм нижньої щелепи. Садна: по задньо-пахвовій лінії, від реберної дуги до рівня 9-го ребра; на лівій щоці, розповсюджуючись на виличну, скроневу ділянки та на ліву вушну скойку; на підборідді праворуч; на чолі праворуч; на передній поверхні грудної клітини праворуч на рівні 2-го ребра по середньо-ключичній лінії; на передній поверхні в проекції лівого колінного суглобу; по передньо-пахвовій лінії ліворуч на рівні 4 го ребра; на слизовій оболонці верхньої губи посередині; на переніссі праворуч. Синці: в правій тім`яній ділянці; на верхній повіці праворуч. Крововиливи в м`які покровні тканини голови. Крововиливи в м`яких тканинах навколо всіх ранкових каналів. Пошкодження серцевої сорочки та серця. Крововилив в плевральній та черевну порожнини. Крововилив в порожнину серцевої сорочки.

Заподіяні ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді саден та синців, крім садна на переніссі, утворились незадовго до настання смерті від дії тупого твердого предмету (предметів), або при ударі об такий (такі), в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають та згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, вони є легкими, як ті, що не супроводжувались розладом здоров`я.

Тілесні ушкодження колото-різаних та різаних поранень утворились незадовго до настання смерті (не більш ніж за декілька десятків хвилин), від багаторазової дії плаского твердого предмету або предметів, який мав колюче-ріжучі властивості та не менш одного загостреного леза. Ці ушкодження в своїй сукупності перебувають в причинному зв`язку з настанням смерті та згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень є тяжкими за ознакою небезпеки для життя. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у період часу з 03 год. 00 хв., до 03 год. 30 хв., більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 115 КК, як умисне вбивство, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у слідчої ОСОБА_13 у кримінальному проваджені не було повноважень здійснювати слідчі дії та приймати будь-які процесуальні рішення, не було повноважень які би надавали їй процесуальне право складати, повідомляти та вручати ОСОБА_6 повідомлення про підозру у скоєні злочину, оскільки відсутні у кримінальному провадженні доручення керівника прокуратури - слідчому чи постанова про визначення відповідного слідчого або групи слідчих у кримінальному провадженні, та які прокурорами під час судового розгляду не подані суду, а тому всі рішення, прийняті слідчою, та слідчі дії виконані нею, в тому числі повідомлення слідчою ОСОБА_13 про підозру у скоєнні злочину ОСОБА_6 , є незаконними, а докази, отримані після повідомлення ОСОБА_6 про підозру, а саме: висновки судово-медичних цитологічних експертиз № 1622, № 1623, № 1624, висновок медико-криміналістичної експертизи № 390МК та висновок судово-психіатричної експертизи № 68, є недопустимими.

Також суд зазначив, що всі протоколи пред`явлення особи для впізнання містять висновки про те, що свідки впізнали ОСОБА_6 за рисами обличчя, однак не конкретизовано якими саме та чим ці риси обличчя відрізняються від рис обличчя інших осіб, які пред`являлись для впізнання, а тому суд дійшов висновку про порушення слідчою ОСОБА_13 вимог процесуального закону, яке є істотним, оскільки вплинуло на об`єктивність результатів цих слідчих дій, а тому протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , визнані недопустимими доказами.

Протокол вилучення та огляду ножа від 09 грудня 2017 року, суд першої інстанції також визнав недопустимим доказом, оскільки вказаний протокол було складено слідчою ОСОБА_18 09 грудня 2017 року, однак вказана слідча набула процесуальних повноважень на здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні лише 11 грудня 2017 року, що вказує на отримання вказаного доказу неуповноваженою особою. Суд також звернув увагу, що фіксація вилучення ножа відбувалась фактично після його вилучення, що підтверджується показами свідка ОСОБА_16 та свідка ОСОБА_19 , всупереч ч. 2 ст. 100 КПК України, в протоколі відсутні фотографії та докладний опис вилученого ножа, в протоколі відсутні відомості про упакування ножа з метою надійного збереження з засвідченням підписами слідчого та інших осіб, які брали участь у вилученні такого ножа та, в порушення вимог ч. 3 ст. 107 КПК України, матеріали кримінального провадження не містять оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії, хоча мається відповідний запис про застосування камери мобільного телефону у якості засобів фіксації.

На підставі наведеного вище, оскільки висновок медико-криміналістичної експертизи № 390 МК від 27 березня 2018 року був отриманий в результаті дослідження ножа, який вилучений недопустимим доказом протоколом огляду від 09 грудня 2017 року, суд першої інстанції застосував правову доктрину «плодів отруйного дерева» та визнав вказаний доказ недопустимим, як похідний від недопустимого джерела.

Судом першої інстанції зроблено висновок, що органом досудового розслідування не надано будь-яких доказів, які б підтверджували той факт, що обвинувачений в період інкримінованого йому діяння дійсно перебував за зазначеною адресою, що у нього виявлено та вилучено речі, які містять сліди крові, які можуть належати потерпілому, враховуючи спосіб вбивства потерпілого ОСОБА_11 , або інші, будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про причетність саме обвинуваченого ОСОБА_6 до інкримінованого злочину.

В апеляційній скарзі з доповненнями:

- прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновку суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування вказує, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 повідомив, що побачив невідомого йому чоловіка, який тримав в руках ніж після чого залишився. Свідок чув крики, а потім, злякавшись, що ОСОБА_6 може побачити, пішов додому.

Крім того, прокурор посилається на те, що згідно показів свідка ОСОБА_16 , після проведення огляду залу ігрових автоматів співробітниками поліції, він попросив ніж у ОСОБА_6 , та останній його дістав, протер та передав свідку.

Прокурор також вказує, що під час судового розгляду було долучено витяг у формі скрін-шотів з ЄРДР, про повний рух кримінального провадження, відповідно до якого 23 лютого 2018 року внесено запис про призначення слідчого, в тому числі й слідчу ОСОБА_13 . Постанова про створення вказаної слідчої групи в матеріалах кримінального провадження є у наявності, а тому суд безпідставно визнав недопустимим ряд доказів, зокрема повідомлення слідчою ОСОБА_13 про підозру у скоєнні злочину ОСОБА_6 , а також висновки судово-медичних цитологічних експертиз № 1622, № 1623, № 1624, висновок медико-криміналістичної експертизи № 390МК та висновок судово-психіатричної експертизи № 68.

Позиції учасників судового провадження

Прокурори та потерпілий підтримали апеляційну скаргу прокурора з підстав, викладених в скарзі, просили її задовольнити, вирок суду скасувати та ухвалити новий, обвинувальний вирок.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просили апеляційний суд залишити його без змін.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За статтею 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За пунктом 1 частини 3 статті 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, в її мотивувальній частині зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

При цьому, обвинувальний вирок може бути постановлений лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 лютого 2019 року №1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

За змістом ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, визначених ч. 2 цієї статті, покладено на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого. Тобто саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Суд першої інстанції зазначених норм закону під час ухвалення виправдувального вироку дотримався та дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не здобуто і не надано жодних переконливих доказів, які б підтвердили, що саме обвинувачений ОСОБА_6 вчинив умисне вбивство потерпілого ОСОБА_11 , що, з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, є підставою для ухвалення виправдувального вироку у даному кримінальному провадженні.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд визнав недопустимими та оцінку сукупності інших доказів кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду

В апеляційній скарзі прокурор стверджує, що суд безпідставно визнав низку доказів, здобутих на стадії досудового розслідування, а також повідомлення ОСОБА_6 по підозру недопустимими, з посиланням на те, що під час судового розгляду було долучено витяг у формі скрін-шотів з ЄРДР, про повний рух кримінального провадження, відповідно до якого, 23 лютого 2018 року внесено запис про призначення слідчого, в тому числі й слідчу ОСОБА_13 .

Однак, з таким ствердженням прокурора не можна погодитись з огляду на наступне.

Кримінальний процесуальний закон у ст. 110 КПК України встановлює, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 39 та ч. 1 ст. 214 КПК України визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, належить до компетенції керівника органу досудового розслідування.

Така специфічна процесуальна форма рішення про визначення слідчого (групи слідчих), який здійснюватиме відповідні повноваження у конкретному кримінальному провадженні, як постанова, вбачається із тлумачення положень ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК у взаємозв`язку із положеннями ст. 110 цього Кодексу.

Виконання вимог кримінального процесуального закону забезпечуються дотриманням кримінальної процесуальної форми, тобто пов`язане із дотриманням гарантій прав і свобод учасників кримінального провадження щодо будь-яких дій та рішень владних суб`єктів кримінального провадження, зокрема: щодо гарантій оскарження та можливості перевірки законності таких рішень, перевірки безсторонності та об`єктивності владних суб`єктів.

Тобто, витяг у формі скрін-шотів з ЄРДР, як на це вказує прокурор, не може замінити постанову керівника відповідного органу про призначення (визначення) слідчого або групи слідчих, які здійснюватимуть повноваження з досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні.

Отже, рішення про визначення уповноважених осіб, які здійснюватимуть повноваження слідчих у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має знаходитись у матеріалах досудового розслідування.

Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.

Такі само наслідки тягне за собою складання та підписання постанови про визначення складу слідчих в кримінальному провадженні пізніше здійснення слідчих (розшукових) дій та складання протоколів про їх проведення.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду щодо визначення осіб, уповноважених в кримінальному провадженні на збирання доказів обвинувачення, що викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року (справа № 754/7061/15, провадження № 51-4584кмо18).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.

Повертаючись до матеріалів кримінального провадження, встановлено, що постановою начальника СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_20 , яка датована 11 грудня 2017 року, доручено проведення досудового розслідування групі слідчих у складі слідчих ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_18 .

Водночас, із матеріалів кримінального провадження слідує, що повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, складено 30 грудня 2017 року слідчим СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_13 , яка до групи слідчих не входила і така постанова в матеріалах цього кримінального провадження відсутня і прокурором такої постанови як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду надано не було.

Слід зазначити, що від законності зазначеної процесуальної дії, а саме повідомлення про підозру, залежить правомірність набуття особою статусу підозрюваного і вчинення всіх подальших слідчих дій за його участю у відповідному статусі, а також наявність правових підстав для пред`явлення йому обвинувачення згідно з обвинувальним актом.

Тобто, порушення порядку повідомлення ОСОБА_6 про підозру призвело до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст. 2 КПК України, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

Неналежне здійснення етапу повідомлення про підозру унеможливило правомірне здійснення наступних етапів кримінального провадження, призвело до викривлення змісту кримінально-правових і кримінальних процесуальних відносин і унеможливило внаслідок цього належну реалізацію учасниками цих відносин своїх прав і обов`язків.

Отже, всі докази, зібрані в здійсненому всупереч встановленій у КПК України правовій процедурі досудовому розслідуванні, з порушенням форми і змісту кримінального провадження, необхідно визнавати недопустимими.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У цій нормі закріплено як загальну підставу визнання доказів недопустимими - їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, так і підставу, яку в доктрині кримінального процесу іменують правилом про плоди отруєного дерева, - здобуття інших доказів завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому, для визнання недопустимим кожний доказ має бути оцінений судом як автономно, так і в сукупності з іншими доказами, а в рішенні суду - наведено належне обґрунтування та мотиви, які би вказували на підставу визнання цього доказу недопустимим.

Отже, оскільки у слідчої ОСОБА_13 не було повноважень здійснювати слідчі дії та приймати будь-які процесуальні рішення і таких доказів щодо повноважень слідчого прокурором не надавалось, тому всі рішення, прийняті слідчою, зокрема і повідомлення про підозру, а також слідчі дії виконані нею, є недопустимими, оскільки отримані в порушення вимог КПК України, без передбачених законом підстав та з порушенням статті 6 Конституції України, відповідно до якої, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, тобто з істотним порушенням прав та свобод людини відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України.

Аналізуючи наведене вище в сукупності, суд першої інстанції дійшов законного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про визнання недопустимими доказами висновків судово-медичних цитологічних експертиз № 1622, № 1623, № 1624, висновок судово-психіатричної експертизи № 68, висновок медико-криміналістичної експертизи № 390МК, протоколи пред`явлення ОСОБА_6 для впізнання за фотознімками свідкам ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також протоколу вилучення та огляду ножа від 09 грудня 2017 року, які отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим.

Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Так, разом з визнанням протоколів пред`явлення ОСОБА_6 для впізнання за фотознімками свідкам ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , недопустимими доказами, судом першої інстанції було надано окрему оцінку цим протоколам.

Правила ст. 228 КПК України встановлюють вимоги до проведення такої слідчої дії, як пред`явлення особи для впізнання, недотримання яких має наслідком визнання відповідного протоколу недопустимим доказом, тобто таким, що отриманий з порушенням порядку, встановленого КПК України.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі.

Так, як зазначено місцевим судом, всі протоколи пред`явлення особи для впізнання містять висновки про те, що свідки впізнали ОСОБА_6 за рисами обличчя, однак не конкретизовано якими саме та чим ці риси обличчя відрізняються від рис обличчя інших осіб, які пред`являлись для впізнання.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки із наявних в протоколах зображень чотирьох осіб, усі вони мають різний вік, лише двоє з них мають бороду та лише один, який має бороду, вдягнутий в куртку, яким є ОСОБА_6 .

Таким чином, місцевий суд дійшов законного та обґрунтованого висновку, що перелічені вище недоліки під час проведення слідчої дії впізнання особи за фотознімками, у своїй сукупності істотно вплинути на суб`єктивне сприйняття зображення особою, яка впізнає та позбавляло можливості свідка обирати між фотокартками, тобто таке впізнання було необ`єктивним, що в свою чергу підтверджує недопустимість даних доказів з іншої точки зору.

Крім того, разом з визнанням висновку медико-криміналістичної експертизи № 390 МК недопустимим доказом у зв`язку з незаконними повідомлення слідчою ОСОБА_13 про підозру ОСОБА_6 , місцевим судом також було надано оцінку протоколу вилучення та огляду ножа від 09 грудня 2017 року, який є похідним для складання вказаного вище висновку.

Так, за показами безпосередньо допитаних судом першої інстанції свідків свідка ОСОБА_16 та ОСОБА_19 , останні повідомили, що фіксація вилучення ножа відбувалась фактично після його вилучення, зокрема, свідок ОСОБА_16 зазначив, що до відділу поліції його забрали наступного ранку, де і вилучили ніж, а свідок ОСОБА_19 , який був понятим, повідомив, що коли він зайшов в кабінет, співробітник поліції вже тримав ніж в руках.

При цьому слід зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 100 КПК України, речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду, а ч. 3 ст. 107 КПК України передбачено, що у матеріалах кримінального провадження зберігаються оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії.

Згідно безпосередньо дослідженого місцевим судом протоколу огляду та вилучення ножа від 09 грудня 2017 року слідує, що під час огляду застосовані технічні засоби, а саме камера мобільного телефону.

Однак, до матеріалів не долучені оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії, а саме -відео чи фотофіксація, що в свою чергу позбавляє можливості пересвідчитися про належне упакування ножа з метою надійного збереження з засвідченням підписами слідчого та інших осіб, які брали участь у вилученні такого ножа, як того вимагає Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Таким чином, оскільки слідча дія, - складання протоколу огляду від 09 грудня 2017 року, під час якої співробітниками поліції фактично було пред`явлено понятим на огляд раніше вилучений у ОСОБА_16 ніж, здійснювалась без технічної фіксації, що в свою чергу є істотним порушенням прав і свобод людини, то за вимогами ч. 3 ст. 87 КПК України, докази отримані внаслідок цього є недопустимими.

Також приймаються до уваги, рішення ЄСПЛ у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України», де Суд застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

За наведеного, оскільки висновок медико-криміналістичної експертизи № 390 МК від 27 березня 2018 року був отриманий в результаті дослідження ножа, який вилучений у непередбачений законом спосіб, зокрема визнаним недопустимим доказом, - протоколом огляду від 09 грудня 2017 року, то висновок місцевого суду про визнання вказаного доказу недопустимим, як похідний від недопустимого джерела, є законним та обґрунтованим.

Для визнання недопустимим кожний доказ має бути оцінений судом як автономно, так і в сукупності з іншими доказами, а в рішенні суду - наведено належне обґрунтування та мотиви, які би вказували на підставу визнання цього доказу недопустимим. Стосовно ж визнання доказу недопустимим за правилом плодів отруєного дерева, то у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені права та свободи людини.

Отже, враховуючи факт повідомлення ОСОБА_6 про підозру неуповноваженим слідчим, а також зважаючи на порушення норм чинного кримінального процесуального законодавства під час збирання доказів органом досудового розслідування, що призвело до визнання наведених вище доказів недопустимими, свідчить про порушенням статті 6 Конституції України, відповідно до якої, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, тобто з істотним порушенням прав та свобод людини відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України.

Щодо надання окремої оцінки показам свідків

Так, суд першої інстанції критично поставився до показів свідка ОСОБА_16 , оскільки останній, будучи допитаний у судовому засіданні вперше, надав виправдувальні покази щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , а після переведення до іншої установи виконання покарань, надав суду протилежні свідчення.

Судом встановлено, що хоча свідок ОСОБА_16 не стверджував про здійснення на нього будь-якого впливу з боку обвинуваченого ОСОБА_6 , однак саме після надання первісних показів свідком ОСОБА_16 , стороною обвинувачення було вжито всіх можливих заходів з метою схилити останнього до зміни власних показів, в саме шляхом його переведення до іншої установи виконання покарань.

Крім того, суд надав оцінку показам свідка ОСОБА_14 , яка працюючи адміністратором клубу гральних автоматів, бачила, як ОСОБА_6 викладав зазначений ніж під час перевірки особистих речей працівниками поліції.

Судом враховано, з даним свідком не проводилось впізнання зазначеного ножа, а тому суд не знайшов підстав стверджувати, що саме цей ніж, який визнано у справі речовим доказом, бачила свідок ОСОБА_14 та саме цей ніж був вилучений у свідка ОСОБА_16 , передавався останньому обвинуваченим ОСОБА_6 .

При цьому в цій частині суд врахував, що свідок ОСОБА_14 не зазначала про характерні відмінності ножа, що свідчить про те, що остання могла бачити будь-який ніж або інший предмет, який схожий на ніж або має аналогічні властивості.

Крім того, аналізуючи покази свідка ОСОБА_17 , суд першої інстанції дійшов висновку про їх недостовірність з огляду на те, що даний свідок, який не орієнтувався на місцевості, плутав назви вулиць, нелогічно пояснював напрямок свого руху та часові проміжки, посеред ночі, на значній відстані побачив обвинуваченого ОСОБА_6 , запам`ятав риси його обличчя та одяг, а також побачив в руках предмет схожий на ніж.

Також враховано, під час досудового розслідування із вказаним свідком не проводився слідчий експеримент, під час якого можливо було б уточнити його покази, а поняті змогли б підтвердити достатню видимість та наявність зовнішнього освітлення, щоб можна було об`єктивно сприймати характерні риси обличчя обвинуваченого та його одяг, а тим паче маленький складний ніж.

Суд першої інстанції також обґрунтовано поставив під сумнів покази цього свідка також виходячи з того, що свідок не зміг пояснити як саме йому стало відомо про вчинення кримінального правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_11 , чому він не звернувся до працівників поліції раніше, а не через декілька тижнів після вчинення злочину та не повідомив про обставини, свідком якого став. Не вказав цей свідок й прізвище та контактні дані осіб, з якими він перебував в цей день та які, в свою чергу, змогли підтвердити обставини його перебування неподалік від місця вчинення злочину.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора, щодо належності показів свідка ОСОБА_17 , з огляду на наведені вище обставини, не є прийнятними.

Що стосується показів свідка ОСОБА_15 , щодо заподіяння ОСОБА_6 їй тілесних ушкоджень та пошкодження куртки невстановленим в ході досудового розслідування предметом, то суд цілком обґрунтовано вважав їх неналежними, оскільки зазначені обставини не ставляться в провину ОСОБА_6 , при цьому свідок не бачила яким саме предметом було порізано їй куртку та вказаний поріз, а тому твердження про те, що вказану куртку було порізано саме ножем, який визнаний у справі речовим доказом, є припущенням.

Висновки апеляційного суду

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов висновку, що органом досудового розслідування не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що у обвинуваченого виявлено та вилучено речі, які містять сліди крові, які можуть належати потерпілому, враховуючи спосіб вбивства потерпілого ОСОБА_11 , або інші, будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про причетність саме обвинуваченого ОСОБА_6 до інкримінованого злочину.

Судом також було відхилено низку доказів сторони обвинувачення через їх отримання у непередбачений законом спосіб, які при цьому, навіть не зважаючи на їх недопустимість, не узгоджуються і іншими фактичними обставинами у справі.

Тобто, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та об`єктивного і достатньо вмотивованого висновку про те, що дослідженні у судовому засіданні на підтвердження винуватості надані стороною обвинувачення докази не відповідають критерію доведення поза розумним сумнівом, оскільки кожен з них окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку безперечно не вказують на винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Хоча наведені докази, на які посилається прокурор в підтвердження доведеності винуватості ОСОБА_6 , хоча і складені з порушеннями кримінального процесуального закону, однак в будь якому разі, з огляду інші допустимі докази в їх сукупності та покази свідків, не вказують беззаперечно на винуватість саме ОСОБА_6 , а лише підтверджують факт перебування останнього в районі вчинення злочину, чого по суті не заперечується і самим обвинуваченим.

З огляду на разом все вище наведене, суд першої інстанції, проаналізувавши в сукупності надані стороною обвинувачення і стороною захисту та досліджені в ході судового розгляду кримінального провадження докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов до обґрунтованого та законного висновку про не доведеність того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 , що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, є підставою для його виправдування.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки він повністю відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині саме виправдування з підстав не доведеності того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Щодо зауваження прокурора на те, що під час судового розгляду було долучено витяг у формі скрін-шотів з ЄРДР, про повний рух кримінального провадження, відповідно до якого було внесено запис про призначення слідчої ОСОБА_13 , що свідчить про легітимність усіх слідчий дій за участі цієї слідчої, то даній обставині була надана ґрунтована оцінка судом першої інстанції, з якою погодився і апеляційний суд, з мотивів, які на ведені вище, згідно яких що у слідчої ОСОБА_13 у даному кримінальному проваджені не було повноважень здійснювати слідчі дії та приймати будь-які процесуальні рішення.

Встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них.

Виходячи із закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст. 370 КПК України про те, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про виправдування ОСОБА_6 за не доведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Такий висновок повністю відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і узгоджується з наведеними вище нормами закону та правовими позиціями Європейського Суду з прав людини викладених в його рішеннях.

Доводи прокурора щодо вибірковості в оцінці доказів, істотності порушення вимог кримінального процесуального закону, не дослідження всіх обставин вчинення злочину та не надання їм належної правової оцінки є безпідставними і необґрунтованими.

Судом першої інстанції належним чином надана оцінка всіх перевірених судом доказів у їх сукупності, наведені підстави для виправдання обвинуваченого ОСОБА_6 з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, що в повній мірі відповідає та узгоджується з вказаними вище вимогами норм закону.

З урахуванням наведеного, вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, а тому підстав для його скасування з мотивів, наведених прокурором, не вбачається.

Будь-яких істотних порушень, які б були безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, які передбачені ч. 2 ст. 412 КПК України, прокурором у своїй апеляційній скарзі не наведено.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. ст. 22, 94, 370, 373 КПК України, забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні докази і відхиляє інші. Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а вирок суду має бути залишений без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0003536 від 09 грудня 2017 року, щодо ОСОБА_6 , визнаного невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та виправданого на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4