Справа № 483/1362/24
Номер провадження № 1-кп/488/165/25

У Х В А Л А

(Повний текст)

24.01.2025 р м. Миколаїв

Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі колегії:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7

розглянувши клопотання прокурора відносно обвинуваченого за ч. 2 ст. 111 КК України ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Корабельного районного суду м. Миколаєва перебуває вищевказане кримінальне провадження.

21.01.2025 р. до суду надійшло клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_6 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строк дії якої спливає 02 лютого 2025 року.

В обгрунтування свого клопотання прокурор зазначає, що продовжують існувати ризики переховуватися обвинуваченого від суду, а також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

В судовому засіданні прокурор підтримав дане клопотання з мотивів, наведених у ньому, та вважав, що більш м`який вид запобіжного заходу не здатен запобігти заявленим ризикам і забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Обвинувачений заперечував проти задоволення клопотання, вказуючи на необгрунтованість заявлених ризиків.

Захисник вважала, що заявлені прокурором ризики є лише припущеннями, жоден з яких не підтверджено належними та допустимими доказами. Зазначала, що забезпечення належної процесуальної поведінки її підзахисного можливо забезпечити із застосуванням такої міри запобіжного заходу як цілодобовий домашній арешт.

Приймаючи рішення щодо заявленого клопотання сторони обвинувачення колегія виходить з такого.

В ході підготовчого судового засідання у даному кримінальному провадженні відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строк дії якого спливає 02.02.2025 року.

Відповідно до приписів ч.4 ст.199 та ч.3 ст.331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За приписами ч.3 ст.199 КПК клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Стосовно обґрунтованості підозри, то у відповідності до норм КПК України, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду провадження по суті, а саме питань пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи не винною у вчиненні злочину.

При цьому, обгрунтованість підозри була перевірена в ході досудового розслідування під час обрання відносно обвинуваченого міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою слідчим суддею, та в даних межах є достатньою для вирішення питання про вищевказане клопотання.

Щодо заявлених прокурором ризиків, то суд вважає слушними доводи прокурора щодо продовження існування та незменшення таких ризиків як переховування від суду та продовження злочинних дій, з огляду на таке.

Щодо ризику переховування обвинуваченого від суду, то тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, істотно впливає на оцінку ризиків переховування від суду, на що скеровує і усталена практика ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ від 20.05.2020 р. у справі Москаленко проти України, від 26.07.2001 р. у справі Ілійков проти Болгарії).

Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.111 КК України, яке відноситься до категорії особливо тяжких відповідно до ст. 12 КК України, та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, що у зв`язку з знаходженням України у воєнному стані підвищує ризик втечі на тимчасово непідконтрольну Україні територію.

З огляду на зміст висунутого обвинувачення, характер інкримінованих ОСОБА_6 злочинних дій, продовження рф на території України повномасштабної збройної агресії, а як слідує з обвинувального акту, протиправні дії в яких обвинувачується ОСОБА_6 були припинені за втручанням правоохоронних органів, то ж є слушними доводи прокурора щодо існування ризику продовження ОСОБА_6 вчинення інших кримінальних правопорушень, аналогічних за висунутим обвинуваченням.

З урахуванням доведеності ризиків переховування обвинуваченого від суду та продовження вчинення ним інших кримінальних правопорушень, аналогічних за висунутим обвинуваченням, а також, приймаючи до уваги імперативні вимоги ч.6 ст. 176 КПК, згідно якої до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, серед яких також передбаченого ст.111 КК України, застосовується запобіжний захід лише у виді тримання під вартою, та правовау позицію щодо даної норми, викладену у рішення Другого сенату Крнституційного суду України №7-р(ІІ)/2024 від 19.06.2024 року, з огляду на положення ч.2 ст.183 КПК України, доведеність вище вказаних ризиків, тяжкість обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 , та міри покарання, передбаченої за даним обвинуваченням у разі визнання судом його винним, не зважаючи на те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, одружений, в той же час у сукупності заявлених та доведених прокурором ризиків, останнє не невілює вказаних ризиків та виправдовує застосування міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Приймаючи рішення щодо необхідності застосування виняткового запобіжного заходу (тримання під вартою), колегія прийшла до переконання, що інший вид запобіжного заходу, серед них і такий як домашній арешт з носінням електронного засобу контролю, на якому наполягала сторона захисту, не здатні запобігти заявленим ризикам з огляду на характер та зміст дій, що ставляться у провину ОСОБА_6 за висунутим обвинуваченням, адже перебування під домашнім арештом не перешкоджатиме доступу ОСОБА_6 до мережі Інтернет та месенджерам, які були, за версією сторони обвинувачення, засобами зв`язку та передачі військово значимої інформації, спрямованої на надання допомоги у підривній діяльності проти України. Та вважає за необхідне знову ж звернути увагу на положення ч.6 ст. 176 КПК України та згадане рішення Конституційного Суду України, який вбачає правомірною мету, з якою законодавець доповнив частиною шостою статтю 176 КПК, маючи намір посилити захист суверенітету територіальної цілісності, недоторканості, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України за рахунок установлення вказаною нормою Кодексу тимчасово (на період дії воєнного стану)особливого порядку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів, які за тяжкістю й характером є наднебезпечними в умовах воєнного стану.

Щодо посилання захисника обвинуваченого на недоведеність ризиків, які не підтверджено доказами, то слід зазначити, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь вірогідності, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, обвинуваченого має дійти висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій такої особи та/чи вчинення іншого злочину, а не обов`язкове настання цих подій.

З огляду на наведені прокурором доводи, суд дійшов висновку про доведеність таких ризиків як переховування від суду та продовження злочинних дій, обгрунтування щодо цього наведено вище, як і підстави, що вказують на неможливість запобігти даним ризикам з обранням іншого виду запобіжного заходу.

Щодо встановлення застави, то ОСОБА_6 висунуте обвинувачення за ст.111 КК України, а тому, відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, з урахуванням продовження дії воєнного стану, змісту висунутого обвинувачення, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, в тому числі відсутність чинників, які б утримали його від втечі, та доведеність також ризиків перешкоджання кримінальному провадженню та продовження протиправних дій, вважає за необхідне не визначити обвинуваченому розмір застави.

З урахуванням стадії кримінального провадження, суд також вважає обгрунтованим строк, на який сторона обвинувачення просить обрати даний вид запобіжного заходу.

Керуючись статтями 177, 183, 184, 369-372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 24.03.2025 року включно без визначення розміру застави.

На ухвалу протягом п`яти днів з дня її оголошення до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо може бути подано апеляцію, подача якої не зупиняє виконання ухвали.

Для обвинуваченого, який утримуються під вартою, вищевказаний строк на оскарження ухвали обчислюється з дня отримання її копії.

Вступна та резолютивна частини ухвали проголошені 24.01.2025 р.

Повний текст ухвали складено 27.01.2025 року.

Головуюча ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2