КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0001779 від 19 серпня 2019 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 361, частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 209 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно - задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_10 і набуте у власність 03 липня 2019 року, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не погоджуючись з указаною ухвалою адвокат ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження; ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0001779.

Уважає, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні та встановленні судом істотних обставин, без урахування всіх доказів, наявних у матеріалах справи, що у свою чергу призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

У мотивування скарги зазначає, що за наслідками відкриття даного кримінального провадження та здійснення досудового розслідування ОСОБА_8 у жовтні - листопаді 2021 року було допитано в якості свідка та у подальшому жодних процесуальних дій за участі останньої не вчинялось, відтак станом на сьогодні попередній процесуальний статус ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні - свідок, відповідно до чого зв`язку між арештованим нерухомим майном - квартирою та особою, яка скоїла кримінальне правопорушення, відсутній.

Зауважує, що жодного доказового значення у кримінальному провадженні №0001779 від 19 серпня 2019 року вказана квартира не має, оскільки ОСОБА_8 володіє майном на легальних підставах, а арештоване нерухоме майно не має ніякого значення для досудового розслідування (доказів зворотного у матеріалах кримінального провадження не міститься), поряд з цим органом досудового розслідування не встановлено, що арештована квартира здобута злочинним шляхом.

На думку адвоката, з моменту накладення арешту на квартиру пройшло майже три роки, відповідно до чого в органу досудового розслідування було достатньо часу аби провести відносно нерухомого майна усі слідчі та процесуальні дії.

Звертає увагу суду на те, що зазначена квартира придбана ОСОБА_8 та її батьком у законний спосіб та повністю відповідає її задекларованим доходам, з огляду на те, що ОСОБА_8 з 2019 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, загальна сума доходу ОСОБА_8 за звітній (податковий) період (2019 рік) - 530 000 грн, загальна сума доходу за звітний (податковий) період (2020 рік) - 1 289 786 грн, загальна сума доходу за звітний (податковий) період (2021 рік) - 980 700 грн.

Вказує, що квартира придбана 03 липня 2019 року, а провадження, у рамках якого здійснюється досудове розслідування, розпочате 19 серпня 2019 року, а отже ОСОБА_8 набула вказане майно, що до моменту вчинення кримінального правопорушення (невідомими їй особами).

Як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що про існування арешту на нерухоме майно (квартиру) ОСОБА_8 дізналась у травні 2024 року, коли намагалась здійснити продаж своєї частки квартири, після чого її представник звернувся до Печерського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового рішення, проте станом на 05 серпня 2024 року жодної відповіді, як і самого рішення суду, представником отримано не було, у зв`язку з чим останній 05 серпня 2024 року подав адвокатський запит про видачу копії повного тексту судового рішення, яким накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_8 , у подальшому 16 вересня 2024 року на адресу адвоката ОСОБА_7 надійшла відповідь на адвокатський запит разом з копією оскаржуваної ухвали.

Власник майна та її адвокат у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, з клопотанням про відкладення судового засідання не звертались.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна.

При цьому, у матеріалах судової справи відсутні докази отримання власником майна та/або його представником копії ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року.

Як зазначає адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, про існування арешту на нерухоме майно (квартиру) ОСОБА_8 дізналась у травні 2024 року, коли намагалась здійснити продаж своєї частки квартири, після чого її представник звернувся до Печерського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового рішення, проте станом на 05 серпня 2024 року жодної відповіді, як і самого рішення суду, представником отримано не було, у зв`язку з чим останній 05 серпня 2024 року подав адвокатський запит про видачу копії повного тексту судового рішення, яким накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_8 , у подальшому 16 вересня 2024 року на адресу адвоката ОСОБА_7 надійшла відповідь на адвокатський запит разом з копією оскаржуваної ухвали.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає обґрунтованими доводи адвоката про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України розслідується кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до ЄРДР за №0001779 від 19 серпня 2019 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 361, частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 209 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що французька компанія «ALTRAN» в ніч з 23 січня 2019 року на 24 січня 2019 року зазнала нападу (кібератаки) у вигляді шкідливого програмного засобу «LOCKER GOGA», тобто дані компанії у складі сотні серверів, робочої станції та поштовий шлюз було заблоковано та в неї вимагали сплатити викуп у вигляді біткойнів в обмін на відповідний шифрувальний ключ для отримання доступу до заблокованих даних. Загалом, компанія ALTRAN заплатила викуп у розмірі 410 біткойнів, щоб отримати дешифрувач та повернути дані компанії.

Крім того, 18 березня 2019 року приблизно о 23 год. 00 хв. норвежська компанія «HIDRO» зазнала атаки шкідливої програми вимагача «LOCKER GOGA», в результаті чого було зашифровано значну частину комп`ютерної системи компанії (центральні системи ведення виробництва, включно із системою замовлень і постачання товарів, а також допоміжні системи оплати працівникам не працювали), що негативно вплинуло на їх функціонування у кількох країна та завдано істотної шкоди у ряді напрямків у багатьох країнах і компанія була змушена перейти на ручне управління у значних підрозділах виробництва. Це спричинило матеріальний ущерб, що оцінюється приблизно у 650 мільйонів норвезьких крон.

На відміну від загальних атак-вимагачів, які шифрують велику кількість невстановлених персональних комп`ютерів та серверів, за допомогою методів соціальної інженерії, таких як електронна пошта, вказаний випадок - це атака ART (Advanced Persistent Threat), яка націлена на комп`ютерну мережу конкретної жертви та заражає всю систему жертв за допомогою програми-вимагача, шантажує жертву в обмін на розшифровку.

На зараженому персональному комп`ютері, за допомогою віддаленого доступу, група осіб запустили шкідливе програмне забезпечення «LOCKER GOGA», яке проникло в заражену систему та надало можливим отримати інформацію щодо вразливостей заражених серверів для подальшого їх захоплення.

Після внутрішнього розвідки групою осіб вдалося перехопити сервер віддаленого керування робочим столом «AD», захопивши в порядку основні сервери в комп`ютерній мережі, такі як файловий сервер, сервер бази даних та сервер домашньої сторінки та отримати доступ до облікового запису адміністратора та паролю до сервера віддаленого керування.

Використовуючи сервер «AD», ці особи розповсюджували програму-вимагач на всі ПК та комп`ютерні мережі, підключені до сервера «AD» (Active Directory).

У вказаному кримінальному провадженні створені спільну міжнародну слідчу групу, зі складом компетентних органів Франції, Норвегії, Великобританії та України.

Під час спільного розслідування, проведення процесуальних дій за відомостями, отриманими в ході виконання доручення слідчого від Департаменту кіберполіції Національної поліції України та за повідомленнями компетентних органів Франції, Норвегії та інших країн установлено, що до вчинення кримінальних правопорушень серед інших причетна ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , має у власності та використовує транспортний засіб, автомобіль: «Fiat 500x», 2015 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , яка використовувала аккаунт на біржі БІНАНС для мікшування незаконно отриманої кріптовалюти, за допомогою власного біткоїн гаманця - НОМЕР_3.

Таким чином, установлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має відношення до вчинення фінансових операцій та інших угод з грошовими коштами та іншим майном, здобутих завідомо злочинним шляхом, а саме ОСОБА_8 , не маючи офіційних доходів, які співрозмірні з її видатками, купує у свою приватну власність транспортні засоби, цінне нерухоме майно, земельні ділянки та інше, таким чином своїми діями спрямовує на приховання чи маскування незаконного походження коштів або іншого майна, одержаних унаслідок вчинення предикатного діяння.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_10 і набуте у власність 03 липня 2019 року, тобто після вчинення кримінальних правопорушень.

Постановою слідчого від 28 жовтня 2021 року вказана вище квартира визнана речовим доказом у кримінальному провадженні.

29 жовтня 2021 року прокурор відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_10 і набуте у власність 03 липня 2019 року, з метою забезпечення збереження речових доказів і спеціальної конфіскації майна.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно - задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_10 і набуте у власність 03 липня 2019 року, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до вимог частини першої статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки вищевказана ухвала слідчого судді фактично оскаржена апелянтом лише в частині задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а саме квартиру, яка на праві власності належить ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , тому колегія суддів, відповідно до частини першої статті 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах доводів апеляційної скарги та лише щодо накладення арешту на вищевказане майно.

Ухвала слідчого судді в іншій частині колегією суддів не перевіряється.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За змістом частини шостої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно вимог статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач, де повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора та наклав арешт на майно за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_10 і набуте у власність 03 липня 2019 року, з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки вказане майно набуте кримінально протиправним шляхом та визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна для виконання завдань арешту майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника майна та інших осіб, а також забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту статті 368 КПК України питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Таким чином, посилання адвоката на те, що жодного доказового значення у кримінальному провадженні №0001779 від 19 серпня 2019 року вказана квартира не має, оскільки ОСОБА_8 володіє майном на легальних підставах, а арештоване нерухоме майно не має ніякого значення для досудового розслідування (доказів зворотного у матеріалах кримінального провадження не міститься), поряд з цим органом досудового розслідування не встановлено, що арештована квартира здобута злочинним шляхом; зазначена квартира придбана ОСОБА_8 та її батьком у законний спосіб та повністю відповідає її задекларованим доходам, з огляду на те, що ОСОБА_8 з 2019 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, загальна сума доходу ОСОБА_8 за звітній (податковий) період (2019 рік) - 530 000 грн, загальна сума доходу за звітний (податковий) період (2020 рік) - 1 289 786 грн, загальна сума доходу за звітний (податковий) період (2021 рік) - 980 700 грн; квартира придбана 03 липня 2019 року, а провадження, у рамках якого здійснюється досудове розслідування, розпочате 19 серпня 2019 року, а отже ОСОБА_8 набула вказане майно, що до моменту вчинення кримінального правопорушення (невідомими їй особами), не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що питання законності набуття права власності на квартиру підлягає встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Перевірка наведених апелянтом обставин, збір доказів на їх підтвердження або спростування і є метою проведення подальшого досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001779 від 19 серпня 2019 року.

Доводи апелянта, що з моменту накладення арешту на квартиру пройшло майже три роки, відповідно до чого в органу досудового розслідування було достатньо часу аби провести відносно нерухомого майна усі слідчі та процесуальні дії, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вказана квартира відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України, необхідність у накладенні арешту на квартиру виникла з метою всебічного, повного й неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а також з метою припинення злочинної діяльності та збереження речових доказів, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Посилання апелянта на те, що за наслідками відкриття даного кримінального провадження та здійснення досудового розслідування ОСОБА_8 у жовтні - листопаді 2021 року було допитано в якості свідка та у подальшому жодних процесуальних дій за участі останньої не вчинялось, відтак станом на сьогодні попередній процесуальний статус ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні - свідок, відповідно до чого зв`язку між арештованим нерухомим майном - квартирою та особою, яка скоїла кримінальне правопорушення, відсутній, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано, а тому відповідні доводи апелянта не є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Незастосування у даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді в частині, що оскаржується, необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4