Справа № 158/3651/24 Провадження №11-кп/802/250/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001120 від 24.10.2024 року, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та в її інтересах захисника ОСОБА_8 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 січня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ромської національності, громадянку України, уродженку міста Новоград-Волинський Житомирської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженої, непрацюючої, без освіти, має на утримані неповнолітню дитину, раніше не судимої,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Міру запобіжного заходу відносно засудженої ОСОБА_7 обрано у вигляді тримання під вартою, взято її під варту в залі судового засідання.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з часу проголошення вироку 01.01.2025 року.

Вироком суду вирішено долю арештованого майна та речових доказів.

Стягнуто із ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати, пов`язані із проведенням судової експертизи у розмірі 3183 (три тисячі сто вісімдесят три) гривень 60 копійок.

Згідно вироку суду, обвинувачена ОСОБА_7 24.10.2024 року близько 11 години 00 хвилин, перебуваючи на території ринку, що за адресою вулиця Соборності, 27, місті Ківерці Луцького району Волинської області, діючи в умовах воєнного стану, введеного на підставі Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом № 2102-IX від 24.02.2022 року, та подальшим продовженням строку воєнного стану, востаннє, згідно зі ст.1 Указу Президента України № 469/2024 від 23.07.2024 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», який затверджений Законом України № 3891-ІХ від 23.07.2024 року, в Україні продовжено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 12.08.2024 року строком на 90 діб, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом і метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, таємно викрала з жіночої сумки, належної ОСОБА_9 , котру остання тримала на лівому передпліччі, жіночий гаманець з грошовими коштами в сумі 2000 доларів США, що, згідно офіційного курсу, встановленого Національним банком України, станом на 24.10.2024 року, еквівалентно 82547,80 гривень, та 300 гривень, в подальшому розпорядилася ними на власний розсуд, чим заподіяла потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 82847,80 гривень.

Таким чином, ОСОБА_7 інкримінується таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчинене в умовах воєнного стану, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого за ч.4 ст.185 КК України (а.с.67-70).

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.01.2025 року задоволено частково заяву начальника Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» ОСОБА_10 . Виправлено описку допущену в вироці Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.01.2025 року, а саме: абзац другий резолютивної частини вироку викладено в наступній редакції: «Міру запобіжного заходу відносно засудженої ОСОБА_7 обрати у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, взявши її під варту в залі судового засідання» (а.с.91-92).

Не погоджуючись із вироком суду в частині призначеного покарання обвинувачена та в її інтересах захисник ОСОБА_8 подали апеляційні скарги. Вказують на те, що не опорюють висновки суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 .

Вважають, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі є надто суворим, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винної. Вказують на те, що ОСОБА_7 свою вину визнала повністю, щиро кається, готова понести покарання, не пов`язане з позбавленням волі, просила вибачення у потерпілої.

Також ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_11 , 2012 року народження. Батько дитини з ними не проживає та не піклується про сина, а тому вона повинна утримувати та доглядати дитину. Її мама ОСОБА_12 є інвалідом першої групи та потребує догляду та піклування. Крім цього судом першої інстанції не враховано, що потерпіла ОСОБА_9 до ОСОБА_7 не має претензій, не наполягала на суворому покаранні.

Просять змінити вирок в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України (а.с.98-101, 107-108).

На адресу Волинського апеляційного суду 10.03.2025 року від прокурора у кримінальному провадженні прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_13 надійшли заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченої. Вважає вирок Ківерцівського районного суду Волинської області законним та обґрунтованим, що постановлений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а доводи скарги безпідставними та необґрунтованими. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.01.2025 року - без змін (а.с.119-121).

В судове засідання не з`явилася потерпіла ОСОБА_9 , хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від неї на адресу апеляційного суду 19.02.2025 року надійшла заява про розгляд справи у її відсутності (а.с.118). Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілої ОСОБА_9 . Її неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку обвинуваченої та її захисника, які апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити; прокурора, яка проти задоволення апеляційних скарг заперечила, просила вирок суду першої інстанції залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, та правильність кваліфікації її дій за ч.4 ст.185 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази, які судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченої та кваліфікацію її дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_7 повністю визнала себе винною в обсязі висунотого їй обвинувачення, у вчиненому щиро розкаялася, просила суворо не карати. Потерпіла ОСОБА_9 вказала, що претензій до обвинуваченої не має, щодо міри покарання поклалася на розсуд суду.

Оскільки обвинувачена та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченої та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинувачену, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Водночас щодо доводів апелянтів в апеляційних скаргах про те, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі є суворим, та про наявність підстав для пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, то вони частково заслуговують на увагу апеляційного суду із врахуванням наступного.

Так, поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2018 року по справі № 761/34674/15.

Дискреційні повноваження суду також визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Частина 2 ст.50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає та попереджує вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Виходячи з положень ст.65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року, суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого, дані про її особу та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , суд першої інстанції не вбачав.

Як убачається з вироку суду та матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченій врахував, що ОСОБА_7 по місцю проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, має на утримані неповнолітню дитину, раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, однак вчинила умисний корисливий злочин, чим завдано потерпілій ОСОБА_9 значної майнової шкоди в розмірі 82847,80 гривень, позицію потерпілої, а також враховано конкретні обставини справи, а саме спосіб вчинення кримінального правопорушення.

За наслідками розгляду кримінального провадження місцевий суд прийшов до висновку, що покарання обвинуваченій ОСОБА_7 слід призначити в межах санкції частини статті, за якою вона засуджується у виді мінімального позбавлення волі, яке неможливе без ізоляції від суспільства.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції безпідставно та необґрунтовано не віднесено до пом`якшуючих покарання обставин щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Місцевий суд не виклав у вироку обґрунтування співмірності призначеного ОСОБА_7 покарання з вчиненим нею кримінальним правопорушенням. Відтак оскаржуване судове рішення не містить аргументів, які би доводили, що саме такий захід примусу, який визначений певним строком судом першої інстанції, буде достатнім для виконання мети покарання, визначеної статтею 50 КК України.

За таких підстав вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання.

Під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачена вказала на те, що вона визнає вину у вчиненому, щиро розкаюється, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, шкода потерпілій відшкодована шляхом поверенння викраденого майна, потерпіла до неї будь-яких претензій не має, вона просила вибачення у потерпілої. Окрім цього у неї є двоє дітей, одна із яких є непонолтіньою та потребує її догляду, має маму інваліда І групи, яка теж потребує її допомоги. Додатково пояснила, що вчинила кримінальне правопорушення із-за скрутного матеріального становища, обіцяла, що більше таке не повториться.

Відповідно до ч.1 ст.66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинна знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення кримінального правопорушення. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19.

Як вбачається з матеріалів справи під час судового розгляду в місцевому суді обвинувачена вину у вчиненому визнала повністю, погодилася на проведення розгляду відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, та під час судового засідання в суді апеляційної інстанції від цього не відмовлялася, вказувала, що жалкує про вчинене.

Наведені обставини, на переконання апеляційного суду, свідчать про те, що обвинувачена щиро розкаялася у вчиненому.

Водночас, із матеріалів провадження також убачається, що ОСОБА_7 активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, про що свідчить її позиція під час досудового розслідування, де вона надала показання з приводу події, приймала участь у слідчих діях, її позиція під час судового розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001120 від 24.10.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, обставини, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченої, сторона обвинувачення зазначила щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (а.с.2-5).

Отже беручи до уваги обставини цього конкретного кримінального провадження, відповідно до приписів ст.66 КК України, колегія суддів вважає за можливе визнати пом`якшуючими покарання ОСОБА_7 обставинами щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та вважає доводи апелянтів в цій частині обгрунтованими.

Окрім цього, варто зазначити, що вчинення кримінального правопорушення у наслідок тяжких особистих обставин, як зазначала обвинувачена в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, не може братися до уваги судом в даному випадку, оскільки необхідність коштів не може зумовити вчинення кримінального правопорушення та вважатися обставиною, яка пом`якшує покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, апеляційний суд не вбачає.

Апеляційний суд вважає, що за наслідками апеляційного розгляду кримінального провадження знайшли своє підтвердження вищезазначені обставини, а тому призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України колегія суддів, відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, відомості, які характеризують особу обвинуваченої, а саме, що ОСОБА_7 раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності (а.с.57); має постійне місце проживання (а.с.46), по місцю проживання характеризується задовільно (а.с.47), на обліку у лікаря психіатра не перебуває (а.с.56), має двоє дітей (а.с.49, 50), син є непонолтіньою особою та потребує її догляду, має маму інваліда І групи (а.с.52), яка потребує стороннього догляду, думку потерпілої ОСОБА_9 , яка суду першої інстанції подала заяву про відсутність претензій до обвинуваченої, щодо призначеного покарання покладається на розсуд суду (а.с.32).

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

На переконання апеляційного суду посткримінальна поведінка ОСОБА_7 засвідчує про суб`єктивне ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнала свою провину, критично оцінила свої дії, шкодує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою, повністю усвідомила наслідки свого діяння, настання яких не бажала, зробила для себе відповідні висновки, запевнила, що подібне більше ніколи не повториться.

А тому, за наявності вищевказаних декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає за можливе при призначенні покарання за скоєне кримінальне правопорушення застосувати до обвинуваченої норми ст.69 КК України.

Положеннями ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

А тому, за наявності вищевказаних декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , з огляду на бажання і прагнення її стати на шлях виправлення, що на переконання суду у сукупності також пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, апеляційний суд вважає за можливе при призначенні покарання за скоєне кримінальне правопорушення застосувати до ОСОБА_7 норми ст.69 КК України. Відповідно до приписів ст.69 КК України колегія суддів призначає покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч.4 ст.185 КК України, яке буде необхідне й достатнє для її виправлення, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, та яке слід відбувати реально, що унеможливлює застосування положень ст.75 КК України.

На думку суду апеляційної інстанції у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

За правилами п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.408 КПК України, з врахуванням ч.2 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з положенням ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника слід задовольнити частково, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.01.2025 року в частині призначеного покарання ОСОБА_7 - змінити.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та в її інтересах захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 січня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Зменшити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Головуючий

Судді