Справа № 752/2943/25
Провадження №: 1-в/752/87/25
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника заявника - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання про скасування арешту майна,

У С Т А Н О В И В :

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4 , про зняття арешту з майна, а саме з квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , та який був накладений на підставі постанови б/н від 22.07.2001, винесеної Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві (про накладення арешту на майно в рамках кримінальної справи № 09- 17490).

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання з підстав, у ньому зазначених, та просив його задовольнити.

Прокурор не заперечувала проти скасування арешту майна, оскільки кримінальна справа розглянута по суті , покарання виконано, конфіскація не була передбачена, проте питання скасування арешту вирішено не було.

Вислухавши позицію сторін, дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, суд суд дійшов наступного висновку.

Так, постановою від 22.06.2001 року в рамках кримінальної справи № 09- 17490 б/н старшим слідчим слідчого відділу Московського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6 був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ОСОБА_5 .

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2002 ОСОБА_5 було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ст.ст. 15 ч. 2, 199 ч. 2 КК України (2001р.) і призначено покарання за цим законом із застосуванням ст. 44 КК України (1960 р.) у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. В подальшому ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29.08.2002 даний вирок залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 12.12.2002 було частково задоволено скаргу засудженої ОСОБА_5 , змінено Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2002 та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29.08.2002 в частині пом`якшення покарання до 2х років 3х місяців позбавлення волі.

Однак, при винесенні вироку не було скасовано арешт на квартиру, про який було зазначено вище.

Згадана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2000 належить на праві власності ОСОБА_5 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, на підставі постанови б/н від 22.07.2001 виданої Московським РУ ГУ МВС України в місті Києві, Першою Київською державною нотаріальною конторою 23.07.2001 накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_5 - квартиру АДРЕСА_1 .

Також слід зазначити що арешт вказану квартиру було накладено на підставі положень КПК України 1960 року.

Отже, згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Положеннями КПК України ( в ред. 1960 року) передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було зазначено, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Згідно з вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2002 конфіскація майна не застосовувалася.

Відповідно до ч.1 ст. 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Про необґрунтоване і тривале знаходження під арештом нерухомого майна ОСОБА_5 свідчать і норми чинного КПК, зокрема, ч. 1 ст. 170 КПК України, яка передбачає, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Тобто чинний КПК України дозволяє знаходження майна під арештом лише на підставі ухвали слідчого судді або суду за наявності підстав, передбачених кримінально-процесуальним законом.

Відповідно до статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КПК України передбачає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та інші особи мають право звертатися до суду з клопотаннями про вирішення питань, які безпосередньо стосуються їх прав, обов`язків чи законних інтересів.

Крім того, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п. 46 рішення у справі "Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі" Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, зі змісту якої вбачається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, за винятком обмежень, установлених законом. Дана стаття гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Таким чином, за результатом розгляду даного клопотання суд дійшов висновку про його задоволення та скасування арешту, оскільки у арешті вказаного нерухомого майна відпала потреба, а незаконне перебування під арештом нерухомого майна ОСОБА_5 обмежує її права як власника майна щодо вільного володіння, користування і розпорядження власним майном.

Керуючись п.9 Перехідних положень КПК України, ст.ст.126, 214, 409 КПК України (в редакції 1960 року), ст. 8, 9, 170, 539 КПК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування арешту майна - задовольнити.

Скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який було накладено Першою Київською державною нотаріальною конторою 23.07.2001, реєстраційний номер обтяження: 1434223 (додаткові дані: архівний номер: 3521778KIEV1, архівна дата: 23.07.2001, дата виникнення: 23.07.2001, № реєстра: 3-1299, внутр. № C701163828F256317E56, коментарий: вх.5035), на підставі постанови б/н від 22.07.2001, виданої Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві про накладення арешту на майно в рамках кримінальної справи № 09-17490.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи діб.

Суддя ОСОБА_1