Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2956/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/34/25
Категорія ч.1 ст.115 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №278/2956/15-к за апеляційною скаргою прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 09.01.2024 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Житомира, мешканець АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та виправдано у зв`язку недоведеністю в його діянні складу цього кримінального правопорушення.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до норм ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, відповідно до обвинувального акту 01 вересня 2014 року о 02 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на ділянці місцевості, яка розташована поблизу приміщення пилорами у АДРЕСА_2 , зустрів потерпілого ОСОБА_10 , де між ними на ґрунті тривалих неприязних відносин відбувся конфлікт, у ході якого у ОСОБА_8 виник злочинний умисел направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 .

У той же час та місці, ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, із значною силою прикладення наніс ОСОБА_10 декілька ударів дерев`яним обаполом в область голови та тулуба, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у виді багатовідламкуватого перелому кісток лицьового та мозкового черепа, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю. Внаслідок отримання вказаних ушкоджень ОСОБА_10 помер. У подальшому, з метою приховання факту умисного вбивства потерпілого, ОСОБА_8 , докладаючи фізичних зусиль, перемістив та кинув тіло ОСОБА_10 до копанки, яка знаходиться на відстані біля 15 метрів від будинку АДРЕСА_2 .

Також обвинувачений спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді переломів 6, 7, 8, 9, 10, 11 ребер, які мають ознаки середньої тяжкості по критерію довготривалого розладу здоров`я і у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю не знаходяться.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК України, які виразились у вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін. При цьому, зазначає, що при винесенні рішення судом не вірно проведено оцінку доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, допущено їх викривлення та безпідставне визнання доказів недопустимими, що призвело до постановлення незаконного вироку. Вважає, що висновок суду про визнання невинуватості ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.115 КК України та виправдання його у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК, є таким, що зроблений без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним та обґрунтованим. Так, судом фактично зроблено висновок про невинуватість ОСОБА_8 у протиправному заподіянні смерті іншій людині (вбивство) лише з огляду на показання самого обвинуваченого, поряд з цим показання свідків, а також письмові докази по справі, які в своїй сукупності достеменно доводять вину останнього у вчиненні кримінального правопорушення, до уваги судом не прийняті, що свідчить про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд встановив недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим. Разом з тим, рішення прийнято за п.1 ч.1 ст. 373 КПК України, тобто виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо в ході судового розгляду не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, яка підтримала подану прокурором апеляційні скаргу, заперечення обвинуваченого та його захисника щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Згідно статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, одним з елементів якого є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно положень ч.1 ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, рівність перед законом і судом, безпосередність дослідження показань, речей і документів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 319 КПК судовий розгляд у кримінальному провадженні має бути проведено в одному складі суддів. У разі, якщо суддя позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні, він має бути замінений іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому ч.3 ст.35 цього Кодексу. Після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку, крім як у випадках, передбачених ч. 2 цієї статті та ст. 320 КПК.

При цьому суд умотивованою ухвалою може прийняти рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд із початку та здійснювати повторно всі або частину процесуальних дій, які вже здійснювалися під час судового розгляду до заміни судді, за умови дотримання вимог, встановлених ч.2 ст.319 КПК. У такому разі докази, досліджені під час судового розгляду до заміни судді, зберігають доказове значення та можуть бути використані для обґрунтування судових рішень.

З матеріалів кримінального провадження, а саме протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2023 року вбачається, що у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_11 у відставку її було замінено на суддю ОСОБА_1 (а.п.134-135 т.5).

За змістом журналу судового засідання від 02 червня 2023 року та звукозапису цього судового засідання, який міститься на технічному носії фіксації кримінального провадження в суді першої інстанції, вбачається, що головуючий суддя ОСОБА_1 повідомив про розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 та після оголошення нового складу суду та з`ясування питання про відводи, на обговорення учасників судового провадження головуючим було поставлено питання про визначення етапу, з якого необхідно здійснювати подальший розгляд кримінального провадження новим складом суду.

Зі звукозапису судового засідання від 02 червня 2023 року вбачається, що прокурор, обвинувачений ОСОБА_8 , його захисник та потерпіла ОСОБА_12 не наполягали розпочинати судовий розгляд спочатку.

З`ясувавши думки учасників та повідомивши про те, що суд не вбачає підстав для розгляду даного кримінального провадження спочатку, суд ухвалив продовжити слухання справи з моменту, на якому було закінчено слухання справи попереднім складом суду.

На переконання колегії суддів, порушуючи приписи ст.319 КПК України, суддя ОСОБА_1 , не повідомив учасників кримінального провадження про те, що він ознайомився з ходом судового провадження та матеріалами кримінального провадження, наявними в розпорядженні суду, згоден з прийнятими судом процесуальними рішеннями та без постановлення вмотивованої ухвали продовжив судовий розгляд кримінального провадження в новому складі.

Водночас, за приписами ч. 2 ст. 23 КПК не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У цьому провадженні висновок суду у вироку про невинуватість ОСОБА_8 ґрунтується також на доказах, що були досліджені до заміни судді у складі суду за результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 02 червня 2023 року. Однак, як установлено під час апеляційного розгляду, визначених у ч.2 ст.319 КПК вимог, що забезпечували б збереження доказового значення доказів, що були досліджені під час судового розгляду до заміни судді та, відповідно, правомірність їх використання для обґрунтування судового рішення, суд першої інстанції в повній мірі не дотримав.

Таким чином, місцевий суд здійснив розгляд кримінального провадження з порушенням засади безпосередності дослідження доказів, принципу незмінності складу суду та повноти судового розгляду.

Указане порушення вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України, є істотним, оскільки перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановлений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При розгляді справи суд повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути обов`язково мотивованим у вироку.

Як вбачається із вироку суду, обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні надав показання, що між ним та ОСОБА_10 існували неприязні відносини через крадіжку останнім його мобільного телефону, а також пояснив, що між ним та ОСОБА_10 відбулася бійка на початку літа чи наприкінці весни 2014 року біля приміщення пилорами по вул. І.Франка в с.Мошківка Житомирського району. У ході цієї бійки наніс останньому удар дерев`яною палицею у ліве плече. Після того, як потерпілий впав на землю, пішов додому.

Такі показання обвинуваченого суперечать даним протоколу слідчого експерименту від 15.07.2015 року із долученим до нього відеозаписом, проведеного за участю підозрюваного ОСОБА_8 та його захисника, згідно якого ОСОБА_8 у присутності захисника з використанням манекену відтворив дії, обстановку та обставини події, які мали місце в ніч з 31.08.2014 року на 01.09.2014 року в с.Мошківка, Житомирського району, вказавши місце поблизу пилорами, де перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння і нічний час зустрів ОСОБА_10 , з яким у нього були неприязні стосунки та у зв`язку із крадіжкою останнім мобільного телефону, між ними виникла бійка, в ході якої ОСОБА_8 обаполом наніс потерпілому удар в область грудної клітини, а обапол кинув на потерпілого. В ході слідчого експерименту ОСОБА_8 показав місце, де взяв знаряддя злочину - обапол та яких він був розмірів, показав в яку частину тіла наносив удар обаполом ОСОБА_10 .

Аналіз вищенаведених доказів свідчить про те, що головна суперечність полягає у тому, що під час допиту в судовому засіданні обвинувачений повідомив, що бійка між ним та ОСОБА_10 сталася на початку літа або наприкінці весни 2014 року, що не узгоджується із даними слідчого експерименту, за яким ОСОБА_8 повідомив, що бійка між ним і ОСОБА_10 сталася в ніч з 31.08.2014 року на 01.09.2014 року, тобто в день вбивства останнього. Існує також і суперечність в частині місця нанесення удару.

З показань обвинуваченого, даних в суді першої інстанції, слідує, що таку суперечність обвинувачений пояснив тим, що під час слідчого експерименту саме поліцейські наказали йому говорити, що ця бійка з ОСОБА_10 була у ніч з 31 серпня на 01 вересням 2014 року. З приводу тиску працівниками поліції під час слідчого експерименту до правоохоронних органів не звертався. При цьому не зміг пояснити чому саме так показав.

На вчинення щодо нього психологічного тиску в ході проведення досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_8 заявив і в суді апеляційної інстанції. Захисник також підтримав таку позицію обвинуваченого, більше того останній повідомив, що й інші докази, зокрема експертний висновок психофізіологічного дослідження щодо ОСОБА_8 , який за твердженням сторони обвинувачення, викриває останнього у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_10 , також було здобуто органом досудового розслідування під психологічним тиском працівників поліції.

З урахуванням наведеного та тієї обставини, що ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечував свою причетність до злочину і вказував про застосування до нього недозволених методів слідства, перевірка таких його доводів набуває вирішального значення для оцінки вищевказаного протоколу слідчого експерименту та висновку психофізіологічного дослідження як доказів на предмет їх допустимості у цьому кримінальному провадженні.

Виходячи з положень ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція), за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст.1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена в рішеннях у справах «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), «Олексій Михайлович Захарків проти України» (рішення від 24 червня 2010 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 квітня 2011 року).

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу на те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень усупереч ст.3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст.1 Конвенції, вимагає за своїм змістом проведення ефективного офіційного розслідування.

Колегія суддів вважає, що наведені положення Конвенції та практика Європейського суду з прав людини не були враховані судом першої інстанції в ході розгляду даного кримінального провадження при оцінці тверджень обвинуваченого ОСОБА_8 щодо застосування відносно нього заходів психічного впливу працівниками правоохоронного органу під час досудового розслідування, зокрема під час проведення слідчого експерименту, в яких він давав визнавальні показання та під час проведення психофізіологічної експертизи.

В той же час, суд першої інстанції до показань ОСОБА_8 в частині тиску на нього працівниками поліції поставився критично та не взяв їх до уваги, виключно з тих підстав, що слідчий експеримент з ним проводився у присутності захисника, відсутності будь-яких зауважень у протоколі з їх боку щодо тиску під час проведення слідчого експерименту, відсутності звернень від ОСОБА_8 та його захисника до правоохоронних органів з приводу здійснення на нього тиску з боку працівників поліції.

Проте, місцевий суд не забезпечив проведення відповідної перевірки вищезазначених тверджень обвинуваченого в установлений законом спосіб, що суперечить усталеній практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у контексті ст.3 Конвенції неодноразово наголошував на необхідності проведення ефективного офіційного розслідування скарг особи про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень.

Апеляційний суд наголошує що чинним кримінальним процесуальним законом не встановлено будь-якого іншого порядку, ніж визначений у ст.214 КПК України, що має застосовуватися для розгляду і перевірки заяв про вчинення кримінального правопорушення, де визначено і повноважних суб`єктів для здійснення провадження за такими заявами, до яких суди будь-якої інстанції не належать.

За своїм змістом зазначені вище доводи обвинуваченого є твердженнями про вчинення правопорушень працівником правоохоронного органу, належним засобом доказування чого є процесуальне рішення за наслідками здійснення кримінального провадження.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів ведення досудового розслідування, шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування із внесенням відомостей до ЄРДР щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим, і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим, чого не було дотримано судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 .

Наведене узгоджується із висновками неодноразово викладеними у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 лютого 2019 року (справа № 0503/10653/2012), від 17 квітня 2019 року (справа № 472/342/16-к), від 25 лютого 2020 року (справа № 569/3673/17), від 02 вересня 2020 року (справа 185/785/17), від 1 грудня 2020 року (справа № 145/1591/16-к), від 17 березня 2021 року (справа № 281/422/18), від 01 червня 2021 року (справа № 183/4423/16).

За відсутності належної перевірки заяви обвинуваченого про застосування недозволених методів ведення досудового розслідування неспростованими залишилися доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 під час слідчого експерименту за його участю та під час проведення психофізіологічної експертизи надавав зізнавальні показання у зв`язку з застосуванням щодо нього психологічного тиску з боку працівників правоохоронного органу.

Враховуючи викладене, нездійснення належної перевірки заяви сторони захисту щодо незаконних методів слідства свідчить про незабезпечення реалізації права особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Окрім того, з мотивувальної частини вироку суду вбачається, що суд першої інстанції поставившись критично до показань обвинуваченого в частині здійснення щодо нього психологічного тиску працівниками поліції, правову оцінку решті показань обвинуваченого ОСОБА_8 , даних безпосередньо в суді першої інстанції, в порушення вимог ст.94 КПК України не надав, з судового рішення є незрозумілим чи визнав суд першої інстанції показання обвинуваченого правдивими чи поставився до них критично.

Одночасно суд першої інстанції визнав доведеним факт бійки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , та обґрунтував своє рішення тим, що дана обставина підтверджується, крім показань ОСОБА_8 , також даними протоколу слідчого експерименту проведеного за його участі від 15.07.2015 року, а також довідкою розмови з власником абонентського номеру « НОМЕР_1 », яка мала місце 15.07.2015 року о 20:54:58, в ході якої ОСОБА_8 підтвердив цю подію.

З таких висновків суду не можливо зрозуміти коли ж саме на переконання місцевого суду все ж таки відбулась бійка між обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , в день вбивства, як повідомив обвинувачений під час слідчого експерименту, чи на початку літа-наприкінці весни 2014 року, як повідомив обвинувачений під час його допиту в суді першої інстанції. В той же час, встановлення цієї обставини за конкретних обставин даного кримінального провадження, коли злочин було вчинено в умовах неочевидності для сторонніх осіб, у нічних час, зникнення потерпілого саме після ночі з 31 серпня на 01 вересня 2014 року, має важливе та ключове значення для встановлення дійсних обставин справи (або для встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженню згідно ст.91 КПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Доказування, зокрема в такій категорії справ, досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи.

На переконання колегії суддів передчасними є висновки суду першої інстанції про визнання недопустимими доказами експертні висновки психофізіологічного дослідження достовірності показань ОСОБА_13 від 03.06.2015 року, ОСОБА_8 від 04.06.2015 року, ОСОБА_14 від 03.06.2015 року, ОСОБА_15 від 03.06.2015 року, виключно з тих підстав, що чинним законодавством не передбачено перевірку показань із застосуванням спеціального технічного засобу - поліграфу та використання отриманих даних як доказу.

Посилання в цій частині суду першої інстанції на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26.01.2023 року (справа №183/3452/19), щодо підстав визнання висновків експерта недопустимими доказами, колегія суддів відхиляє, оскільки згадана судова практика не є релевантною до обставин цієї справи, і в ній предметом дослідження був Звіт про результати використання апаратного комплексу вимірювання рівня психологічного стресу (поліграфа) людини в процесі перевірки показань свідка, а не висновок психофізіологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - поліграфу.

В той же час в рамках даного кримінального провадження була проведена судова психофізіологічна експертиза на підставі постанови слідчого СВ Житомирського РВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_16 , за результами якої були складені відповідні експертні висновки, які були досліджені судом першої інстанції, однак зміст яких судом першої інстанції у вироку не розкрито.

При цьому, згідно висновку психофізіологічної експертизи від 04 червня 2015 року, проведеної за згодою ОСОБА_8 , з якого, зокрема, вбачається, що експерт зробила наступні висновки: ОСОБА_8 володіє прихованою винуватою інформацією про обставини вбивства ОСОБА_10 , у момент вбивства перебував на місці вбивства, про вбивства йому стало відомо в процесі вбивства, через кілька хвилин. ОСОБА_8 відомий характер та локалізація тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому, місце вбивства і інші обставини злочину.

Крім того, згідно висновків апеляційного суду при попередньому складі суду, колегія суддів, скасовуючи вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2019 року щодо ОСОБА_8 вказала, що не може погодитися з висновком суду про невідповідність дій ОСОБА_17 при проведенні досліджень за допомогою поліграфа вимогам п. 6.8.2 змін до Науково методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Міністерством юстиції України 27.07.2015 року, оскільки на час проведення відповідних досліджень, а зокрема станом на 04.06.2015 року, такі зміни ще не були прийняті та у цьому нормативному акті не було передбачено обов`язку отримання письмової згоди особи з якою буде проводитися таке дослідження.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суду першої інстанції необхідно було надати оцінку вказаним висновкам психофізіологічної експертизи, саме як висновкам експерта, що згідно ч.2 ст.84 КПК України є самостійним джерелом доказів на предмет його допустимості та належності, що відповідає правовій оцінці такого доказу у справі № 756/847/17 (постанова Верховного суду від 13 листопада 2024 року), у справі № 755/10943/17 (постанова Верховного суду від 08 жовтня 2020 року).

Підсумовуючи вищевикладене, оскільки вирок суду скасовується у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків фактичним обставинам провадження з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, тому колегія суддів, згідно положень ч. 2 ст. 415 КПК України, не має права наперед вирішувати питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому під час нового судового розгляду, суду першої інстанції необхідно врахувати зазначене у даній ухвалі апеляційного суду, не допускати порушення вимог кримінального процесуального закону, які стали підставами для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, повно, всебічно і об`єктивно дослідити всі зібрані докази по справі, дати кожному зібраному доказу належну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України, ретельно перевірити усі доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та за результатами судового розгляду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 09.01.2024 відносно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :