ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/8981/24 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/360/25 Доповідач ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 13 лютого 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000037 від 07 березня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.199, ч.3 ст. 28 ч.1 ст.204, ч.1 ст.209 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Відділом поліції №3 ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні 0000037 від 07 березня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.199, ч.3 ст.28 ч.1 ст.204, ч.1 ст.209 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що група осіб організували злочинну схему незаконного зберігання, транспортування та збуту тютюнової продукції без марок акцизного податку та з підробленими марками акцизного податку.

За версією досудового розслідування ОСОБА_8 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є одним з учасників злочинної схеми та займається транспортуванням та збутом тютюнових виробів.

У своїй злочинній діяльності ОСОБА_8 для транспортування незаконно виготовленої тютюнової продукції використовувала транспортний засіб марки «TOYOTA LAND CRUISER», модель «Prado» чорного кольору, державний номер « НОМЕР_1 », який виступав знаряддям вчиненням кримінального правопорушення.

29.01.2025 року ОСОБА_8 повідомлено про зміну підозри, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28 ч.1 ст.204 КК України.

Відповідно до інформації реєстраційної карти транспортного засобу було встановлено, що після повідомлення про зміну підозри ОСОБА_8 за ч.3 ст.28 ч.1 ст.204 КК України, 01 лютого 2025 року остання перереєструвала зазначений транспортний засіб на іншого власника, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER», модель «Prado» чорного кольору, д.н.з. « НОМЕР_1 », на якому пересувалась ОСОБА_8 , був знаряддям вчинення кримінального правопорушення та підпадає під ознаки положень ст. 98 КПК України.

10.02.2025 року прокурор подав до суду клопотання про арешт автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER», модель «Prado» чорного кольору, д.н.з. « НОМЕР_1 ».

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що метою накладання арешту на майно є забезпечення у майбутньому конфіскації майна, як виду покарання та збереження речових доказів у справі.

Ухвалою слідчої судді Дергачівського районного суду Харківської області від 13 лютого 2025 року клопотання прокурора задоволено частково. Суд вирішив накласти арешт з тимчасовим позбавленням права на відчуження, розпорядження на рухоме майно, а саме на: автомобіль марки «TOYOTA LAND CRUISER», модель «Prado», 2005 року випуску, код кольору - чорний, державний номер « НОМЕР_1 », номер двигуна НОМЕР_2 , vin ТЗ - НОМЕР_3 , який до 01 лютого 2025 року належав на праві власності ОСОБА_8 , на підставі Договору укладеного у СГ № 5755/24/004950 від 14.06.2024 року, а 01 лютого 2025 року перереєстровано ТЗ (тех. операція 314) із укладанням договору купівлі-продажу через електронні сервіси та зовнішні ресурси на ОСОБА_6 .

В решті клопотання суд вирішив відмовити

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що слідчий суддя дійшов необґрунтованого висновку про арешт майна, оскільки вона є добросовісним набувачам автомобіля та їй повідомлення про підозру у даному кримінальному провадженні не вручалось.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор до початку судового розгляду подав до апеляційного суду заяву в якій просить провести судовий розгляд без його участі та просить відмовити у задоволені апеляційної скарги.

Власник майна ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просила провести розгляд справи без її участі.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав

Мотиви суду

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

З матеріалів судового провадження встановлено, що відділом поліції №3 ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні 0000037 від 07 березня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.199, ч.3 ст.28 ч.1 ст.204, ч.1 ст.209 КК України.

Вирішуючи питання щодо наявності правової підстави для арешту зазначеного рухомого майна слідчий суддя дійшов висновку про доведеність стороною обвинувачення обґрунтованості підозри тією мірою, щоб виправдати застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, зокрема, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (п.1 ч.3 ст.132 КПК).

Відповідно до ч.5 ст.170 КПК у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

При цьому, за вимогами п.3 ч.2 ст.173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

На переконання колегії суддів, на цьому етапі кримінального провадження достатньою мірою його матеріалами підтверджується наявність необхідності розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.199, ч.3 ст.28 ч.1 ст.204, ч.1 ст.209 КК України.

Колегія суддів вбачає, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна призведе до його відчуження, пошкодження, знищення, перетворення та лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Частиною 2 ст.59 КК України передбачено, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Тобто, для перевірки апеляційним судом доцільності застосування такої правової підстави для арешту майна, як його можлива конфіскація, обов`язковими умовами є обґрунтованість підозри, а також можливість застосування конфіскації майна як додаткового покарання за інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Викладена у письмовому повідомленні та вручена у належний спосіб підозра є підставою для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні, і у такий спосіб з`являються можливості для підозрюваного впливати на наступне формулювання обвинувачення. Сформульована підозра встановлює межі, в яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний та його захисник одержують можливість цілеспрямовано реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК України (п.2.2. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №536/2475/14-к, провадження №13-34кс19).

При цьому, статус підозрюваного особа набуває з моменту вручення їй повідомлення про підозру у належний спосіб.

В ході досудового розслідування, як убачається з матеріалів справи, 07 березня 2024 року до ЄРДР внесені відомості про вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204, ч. 1 ст. 209 КК України.

29.01.2025 року ОСОБА_8 було повідомлено про зміну підозри, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28 ч. 1 ст. 204 КК України.

Санкція ч. 1 ст. 204 КК України передбачає обов`язковий вид покарання штраф від п`яти тисяч до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією та знищенням незаконно виготовлених товарів, що вказує на необхідність досягнення мети арешту у відповідності до положень п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 961 КК України, визначено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених КК України, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 204 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що автомобіль марки «TOYOTA LAND CRUISER», модель «Prado» чорного кольору, д.н.з. « НОМЕР_1 », на якому пересувалась ОСОБА_8 , був знаряддям вчинення кримінального правопорушення та підпадає під ознаки положень ст. 98 КПК України.

Відповідно до інформації реєстраційної карти транспортного засобу було встановлено, що відразу після повідомлення про зміну підозри ОСОБА_8 за ч.3 ст.28 ч.1 ст.204 КК України, остання перереєструвала зазначений транспортний засіб на іншого власника: 01 лютого 2025 року перереєстровано ТЗ (тех. операція 314) із укладанням договору купівлі-продажу через електронні сервіси та зовнішні ресурси на ОСОБА_6 .

Твердження апелянта про те, що вона є добросовісним набувачем автомобіля та їй не було вручено повідомлення про підозру, а тому клопотання прокурора не підлягає задоволенню, є необґрунтованими виходячи з наступного.

Так, ч. 5 ст.96-2 КК України передбачено, що гроші, цінності, в тому числі кошти, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, інше майно, зазначені в цій статті, підлягають спеціальній конфіскації у третьої особи, якщо вона набула таке майно від підозрюваного, обвинуваченого, особи, яка переслідується за вчинення суспільно небезпечного діяння у віці, з якого не настає кримінальна відповідальність, або в стані неосудності, чи іншої особи безоплатно, за ринкову ціну або за ціну вищу чи нижчу ринкової вартості, і знала або повинна була і могла знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої цієї статті, (в даному випадку були предметом кримінального правопорушення)

Таким чином, підозрювана ОСОБА_8 , перебуваючи під кримінальним переслідуванням, повинна була попередити ОСОБА_6 про можливі негативні наслідки щодо зазначеного автомобіля. Встановлення обставин, передбачених ч.5 ст.96-2 КПК України, та вирішення питання щодо подальшої долі цього майна є прерогативою органу досудового розслідування та суду, який вирішить це питання під час ухвалення судового рішення у даному провадженні по суті

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, власником не надано та колегією суддів не встановлено. Визначений слідчим суддею спосіб процесуального примусу не позбавляє власника прав володіння та користування таким майном.

Крім того, Конституційним судом України від 30.06.2022 року у справі № 1-22/2020(391/20) зроблено висновок про те, що статті 96-1, 96-2 КК України не суперечать частинам другій та третій статті 22, статті 64 Конституції України та за своїм змістом не порушують прав і свобод людини і громадянина, визначених частиною другою статті 61, частиною першою статті 62 Конституції України, як власника майна так і третьої особи, щодо майна якої може бути застосована спеціальна конфіскація майна.

Із вищенаведених підстав колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді на момент її постановлення відповідала фактичним обставинам справи та доказам, наданим стороною обвинувачення на обґрунтування клопотання про арешт майна, а тому є цілком законною та обґрунтованою.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, як на тому наполягає апелянт, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 13 лютого 2025 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4