У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(резолютивна частина)

26 лютого 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_6 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000105 від 12.07.2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 368, частиною першою статті 114-1 КК України про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_6 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000105 від 12.07.2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 368, частиною першою статті 114-1 КК України звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.

В обгрунтування вимог клопотання прокурор посилається на те, що Ужгородською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесені до ЄРДР № 0000105 від 12.07.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 368, частиною першою статті 114-1 Кримінального кодексу України.

Здійснення досудового розслідування у вказаному провадженні доручено слідчим відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Відповідно до матеріалів, встановлено, що ОСОБА_7 перебуваючи на посаді доцента кафедри Античності, Середньовіччя та історії України домодерної доби Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет», в порушення Закону України «Про державну службу» та Положення про організацію освітнього процесу в Державному вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет», листа Міністерства освіти і науки України від 17.05.2024 року № 1/8722-24 «Про підготовку до початку та особливості організації освітнього процесу в 2024/2025 та статуту Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет», Законів України «Про вищу освіту», «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність» з метою особистого незаконного збагачення, сприяла з прийняттям до навчального закладу осіб чоловічої статті віком від 25 до 60 років з метою подальшого оформлення відстрочки у зв`язку з навчанням, однак такі особи не складали екзамени особисто та не були присутні під час навчального процесу.

Згідно з відомостями, що надійшли від 2 сектору 2 відділу ГВ ЗНД УСБУ в Закарпатській області встановлено, що ОСОБА_7 залучила до зазначеної протиправної діяльності адвоката ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , моб.тел. НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , який являється адвокатом та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 в будинку який офіційно не ведено в експлуатацію, фактично розташований на земельних ділянках зареєстрованих за кадастровими номерами :11:024:0305 та :11:024:0304, за місцем проживання якого можуть зберігатися речі та документи які мають доказове значення у кримінальному провадженні та співробітника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , моб.тел. НОМЕР_3 , НОМЕР_4 . До обов`язків вищевказаних осіб входить надання сприяння «клієнтам» - військовозобов`язаним особам, які відмовляються проходити військову службу та ухиляються від мобілізації у виготовлені військово-облікових документів, вклеювання штрихкоду, оновлення даних, проходженні військово-лікарської комісії, а також вплив на пришвидшене прийняття комісією ТЦК та СП рішень про надання відстрочки від мобілізації особам призовного віку.

У ході проведення огляду особистого мобільного телефону марки «Iphone» підозрюваної ОСОБА_7 було виявлено в застосунку «WhatsApp» листування з особою з обліковим записом « ОСОБА_9 », моб.тел. НОМЕР_5 , яке містить підтверджуючі відомості щодо здійснення ОСОБА_7 протиправної діяльності, а також підтримання ОСОБА_10 зв`язку з особою на ім?я ОСОБА_11 , який працює в ІНФОРМАЦІЯ_4 та який надає сприяння ОСОБА_7 та ОСОБА_12 в оформленні відстрочки особам призовного віку. Було встановлено, що зокрема ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . ОСОБА_4 було підготовлено документи з метою уникнення мобілізації в період військового стану.

Згідно відповіді на доручення 2 сектору 2 відділу ГВ ЗНД УСБУ в Закарпатській області встановлено, що ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на території міста Ужгород здійснюють відбір та виготовляють документи особам чоловічої статті призовного віку від 25 до 60 років, що дають право на відстрочку у зв`язку з навчанням в ДВНЗ «УжНУ», зокрема виготовляли накази про зарахування, витяги з наказів про зарахування, контракти вступників, документи в електронних кабінетів вступника, довідки та інші документи видані ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Оперативними заходами встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , батько останньої ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_10 та мати ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , які ведуть спільний побут та проживають за однією адресою.

Прокурор зазначає, що 14 лютого 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайого суду в Закарпатській області ОСОБА_20 по справі № 308/126/25 1-кс/308/854/25 від 12 лютого 2024 року по місцю фактичного проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловому будинку розташованому на земельних ділянках із кадастровими номерами :11:024:0305 та :11:024:0304 в АДРЕСА_2 під час обшуку було виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Iphone» моделі 11, IMEI1: НОМЕР_6 , IMEI2: НОМЕР_7 , з карткою абоненського зв`язку «Vodafone» № НОМЕР_5 та карткою абоненського зв`язку «Київстар» № НОМЕР_8 , упаковано в спец. пакет з логотипом «НПУ» ICR 0215583, витяг з «Резерв +» на гр. ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , упаковано в спец. пакет з логотипом «НПУ» WAR 1882500.

Прокурор зазначає, що вищевказане майно відповідно до статті 98 КПК України є речовим доказом даного кримінального провадження, а тому в органу досудового розслідування виникла необхідність у накладанні арешту на вилучене майно.

На даний час існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вищевказані речі є доказами у кримінальному провадженні, адже вони відповідають критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України (вони є матеріальні об`єкти, які могли зберегти на собі сліди злочину, містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження). У зв`язку із цим є необхідність у накладенні арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів.

Позиція сторін :

В судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримав з підстав зазначених у клопотанні. Наголосив на тому, що вилучений мобільний телефон вважається тимчасово вилученим майном.Вказав, що під час огляду мобільного телефону було виявлено видалену інформацію та відповідно є необхідність проведення експертизи з метою її відновлення. Мобільний термінал системи зв`язку разом з інформацією, що на ній міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження. Вказав, що постановою слідчого від 21.02.2025 року в даному кримінальному провадженні призначено судову комп`ютерно-технічну експертизу для проведення якої залучено судових експертів. Просив слідчого суддю клопотання задовольнити.

В судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_4 захисник ОСОБА_22 проти задоволення клопотання заперечив, з підстав зазначених у запереченні, просив слідчого суддю відмовити у задоволенні даного клопотання. Після оголошеної перерви в судовому засіданні, в наступне судове засідання не з`явився.

В судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_4 - захисник ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечив, з підстав зазначених у запереченні, яке подав у письмовому вигляді. Зокрема зазначив, що при винесенні ухвали про надання дозволу на проведення обшуку слідчий суддя відмовив у задоволенні клопотань в частині вилучення мобільних телефонів. Однак, не зважаючи на відмову слідчого судді, слідчий під час обшуку будинку вилучив мобільний телефон, який не підлягав вилученню. Зазначив, що мобільний термінал зв`язку використовується у професійній діяльності адвоката ОСОБА_4 та містить відомості, що становлять охоронювану законом адвокатську таємницю. Вважає, що слідчий діяв поза межами наданих йому повноважень, вилучивши мобільний термінал зв`язку, що використовується адвокатом у своїй професійній діяльності. Наголосив на тому, що під час обшуку слідчим не було виявлено та вилучено жодного предмету та документів, на вилучення яких було надано дозвіл в ухвалі слідчого судді. Захисник вважає, що арешт телефону порушує гарантії адвокатської діяльності, передбачені п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є непропорційним втручанням у професійну діяльність адвоката ОСОБА_4 та суперечить статті 8 Конвенцій про захист прав людини та основоположних свобод. Відомості, які містяться на вилученому пристрої, становлять адвокатську таємницю, не можуть бути використані в якості доказу та не підлягають арешту.

Також зазначив, що прокурор звернувся з пропуском строку звернення з клопотанням про накладення арешту на майно. З посиланням на викладене просив слідчого суддю відмовити в задоволенні клопотання.

Власник майна ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав доводи представників, просив слідчого суддю відмовити в задоволенні клопотання.

Заслухавши доводи сторін, перевіривши докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 12.07.2024 року внесені до ЄРДР за №0000105, попередня правова кваліфікація ч. 3 ст. 368, ч.1 ст. 114-1 КК України.

Слідчим суддею встановлено, що ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 12.02.2025 року надано дозвіл на проведення обшуку будинку, розташованого на належних ОСОБА_18 земельних ділянках із кадастровими номерами :11:024:0305 та :11:024:0304, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку», що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Сторожниця, урочище «Чонкаш», та який являється фактичним місцем проживання ОСОБА_4 , з метою виявлення, вилучення та відшукування:

- оригіналів /копій/, що посвідчують або надають право відстрочки в Україні на період дії воєнного стану студентам ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у період 2024-2025 роки;

- оригіналів /копій/ заяв, листів, запрошень, звернень з усіма додатками, поданих до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стали підставою для оформлення відстрочки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у зв?язку із навчанням в ДВНЗ «УжНУ» у період 2024-2025 роках;

- оригіналів/копій/наказів, розпоряджень, листів, підписаних керівником ІНФОРМАЦІЯ_2 або іншими службовими особами вище зазначеного органу, які посвідчують право на відстрочку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у зв?язку з навчанням в ДВНЗ «УжНУ» у періоді 2024-2025 роках;

- рішень ІНФОРМАЦІЯ_2 , на яких розглядалися відстрочки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у зв`язку з навчанням в ДВНЗ «УжНУ» в період 2024-2025 роках. В іншій частині клопотання відмовлено.

14.02.2025 під час обшуку будинку за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Сторожниця, урочище «Чонкаш», на земельних ділянках із кадастровими номерами :11:024:0305 та :11:024:0304 було вилучено мобільний телефон марки «Iphone» моделі 11, IMEI1: НОМЕР_6 , IMEI2: НОМЕР_7 , з карткою абоненського зв`язку «Vodafone»№ НОМЕР_5 та карткою абоненського зв`язку «Київстар» № НОМЕР_8 та витяг з «Резерв +» на гр. ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_23 від 14.02.2025 року який здійснює досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні мобільний телефон марки «Iphone» моделі 11, IMEI1: НОМЕР_6 , IMEI2: НОМЕР_7 , з карткою абоненського зв`язку «Vodafone»№ НОМЕР_5 та карткою абоненського зв`язку «Київстар» № НОМЕР_8 та витяг з «Резерв +» на гр. ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , які було виявлено та вилучено 14.02.2025, під час проведення обшуку визнано речовими доказами.

Слідчим суддею встановлено, що постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_23 від 21.02.2025 року в даному кримінальному провадженні призначено судову комп`ютерно-технічну експертизу для проведення якої залучено судових експертів Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, що за адресою: м. Ужгород, Слов`янська набережна, 25.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170 - 174 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів , грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.

Згідно положень ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК).

Застосовуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК слідчий суддя зауважує, що стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого у даній ситуації передбачає ч. 3 ст. 170 КПК, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

При цьому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Отже, чинним КПК не заборонено з метою збереження речових доказів накладати арешт на майно у кримінальному провадженні, коли у ньому нікому, в тому числі й тим, на чиє майно накладається арешт, не повідомлено про підозру.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст.173 КПК України).

Згідно зі ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Щодо строку звернення з клопотанням

Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

У відповідності до ст. 116 КПК України процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. Строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту .

З матеріалів судової справи слідує, що 14.02.2025 слідчими Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області на підставі ухвали слідчого судді проведено обшук в житловому будинку розташованому на земельних ділянках із кадастровими номерами :11:024:0305 та :11:024:0304 в АДРЕСА_2 та 15.02.2025 засобами поштового зв`язку направлено до суду клопотання про арешт тимчасово вилученого майна з додатками.

Отже, клопотання прокурора про арешт майна подано у визначений абз. 2 ст. 5 ст. 171 КПК України строк.

Власник майна оспорює законність вилучення мобільного телефону, а тому слідчий суддя вважає за необхідне надати цьому оцінку.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст. 168 КПК тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, забороняється, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

У кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Щодо аргументтів власника майна та його представників про те, що на мобільному телефоні може міститись інформація, яка містить адвокатську таємницю, слід зазначити наступне.

Слід зазначити, що адвокатська таємниця розповсюджується не на будь-яке спілкування між адвокатами, юристами щодо здійснення їх професійної діяльності, а лише на відомості, що безпосередньо стосуються обставин справи, в межах якої надається правова допомога на підставі відповідного договору, інакше особи, які скоїли злочин, маючи адвокатські посвідчення та перехресні права і обов`язки, які випливають з договорів про надання правової допомоги, або особи, будь-яким чином пов`язані з адвокатами та адвокатською діяльність, будуть недосяжні для правоохоронних органів з метою притягнення їх до кримінальної відповідальності.

Гарантії, передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», передбачають певний комплекс прав адвоката, які дозволяють бути незалежним від будь-якого незаконного впливу, але в той же час, дані гарантії повинні використовуватися з належною (легітимною) метою і не можуть використовуватися для ухилення від кримінальної відповідальності самого адвоката чи будь-кого з його оточення та бути карт-бланшом для скоєння злочинів.

За змістом ч. 1 ст. ст. 22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатською таємницею є будь-яка інформація, що стала відома адвокату, помічнику адвоката, стажисту адвоката, особі, яка перебуває у трудових відносинах з адвокатом, про клієнта, а також питання, з яких клієнт (особа, якій відмовлено в укладенні договору про надання правничої допомоги з передбачених цим Законом підстав) звертався до адвоката, адвокатського бюро, адвокатського об`єднання, зміст порад, консультацій, роз`яснень адвоката, складені ним документи, інформація, що зберігається на електронних носіях, та інші документи і відомості, одержані адвокатом під час здійснення адвокатської діяльності.

Забороняється вимагати від адвоката, його помічника, стажиста, особи, яка перебуває у трудових відносинах з адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням, а також від особи, стосовно якої припинено або зупинено право на заняття адвокатською діяльністю, надання відомостей, що є адвокатською таємницею. З цих питань зазначені особи не можуть бути допитані, крім випадків, якщо особа, яка довірила відповідні відомості, звільнила цих осіб від обов`язку зберігати таємницю в порядку, передбаченому законом (п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Статтею 23 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що професійні права, честь і гідність адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України, цим Законом та іншими законами, зокрема:забороняються будь-які втручання і перешкоди здійсненню адвокатської діяльності; забороняється вимагати від адвоката, його помічника, стажиста, особи, яка перебуває у трудових відносинах з адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням, а також від особи, стосовно якої припинено або зупинено право на заняття адвокатською діяльністю, надання відомостей, що є адвокатською таємницею. З цих питань зазначені особи не можуть бути допитані, крім випадків, якщо особа, яка довірила відповідні відомості, звільнила цих осіб від обов`язку зберігати таємницю в порядку, передбаченому законом.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дозволяє втручання в гарантії адвокатської діяльності та не визнає адвокатську таємницю абсолютною. При цьому, ЄСПЛ виходить з того, що втручання в гарантії адвокатської діяльності має відбуватися «згідно з законом», переслідувати одну із «законних цілей» і бути «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї мети. Поняття необхідності передбачає, що є нагальна суспільна потреба і втручання є пропорційним щодо переслідування законної мети.

За змістом ч. 2 ст. ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у разі проведення обшуку чи огляду житла, іншого володіння адвоката, приміщень, де він здійснює адвокатську діяльність, тимчасового доступу до речей і документів адвоката слідчий суддя, суд у своєму рішенні в обов`язковому порядку зазначає перелік речей, документів, що планується відшукати, виявити чи вилучити під час проведення слідчої дії чи застосування заходу забезпечення кримінального провадження, а також враховує вимоги пунктів 2-4 частини першої цієї статті.

Недотримання відповідних процесуальних гарантій під час проведення обшуку і вилучення речей у помешканні адвоката чи іншому його володінні зумовлює порушення ст. 8 Європейської конвенції з прав людини (п. п. 66-68 рішення ЄСПЛ у справі «Візер та Бікос Бетейліґунґен ҐмбХ проти Австрії» / WIESER AND BICOS BETEILIGUNGEN GmbH v. AUSTRIA від 16.10.2007, заява №744336/01).

Конвенція не забороняє накладення на адвокатів певних зобов`язань, котрі стосуються їхніх відносин з клієнтами. Це стосується, зокрема, наявності достовірного доказу причетності адвоката до скоєння злочину, або стосовно намагань подолати певні незаконні практики. Однак, ЄСПЛ наголосив, що вкрай важливо забезпечити суворі рамки для таких заходів. У кожному випадку заходи з боку правоохоронних органів щодо адвокатів мають бути чітко обмеженими, оскільки адвокати посідають центральне місце в здійсненні правосуддя, і їхній статус посередників між підсудними та судами дозволяє кваліфікувати їх як служителів закону (п. 42 рішення ЄСПЛ від 24.07.2008 у справі «Андре і інші проти Франції» /Andre and Other v. France, заява №18603/03).

Слідчий суддя дійшов висновку, що інформація, яка становить предмет адвокатської таємниці і стосується комунікації помічника адвоката зі своїм керівником, клієнтами адвоката, з позицій ЄСПЛ та національного закону може зазнавати втручання з боку держави (за умови додержання додаткових процесуальних гарантій адвокатської діяльності) у разі наявності достатніх підстав вважати, що адвокат, його помічник зловживає таким привілеєм з метою вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя виходить із того, що хоча сама по собі наявність в особи статусу адвоката не надає привілеїв, пов`язаних із можливим її кримінальним переслідуванням, оскільки заходи щодо адвокатів мають бути чітко обмеженими (п. 42 рішення ЄСПЛ від 24.07.2008 у справі «Андре і інші проти Франції» /Andre and Other v. France, заява №№18603/03), але національне законодавство визначає відповідні межі та умови втручання.

Слідчим суддею встановлено, що відповідно до ухвали слідчого суді Ужгородського міськрайонного суду від 12.02.2025 року, якою було надано дозвіл на проведення обшуку будинку, розташованого на належних ОСОБА_18 земельних ділянках із кадастровими номерами :11:024:0305 та :11:024:0304, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку», що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Сторожниця, урочище «Чонкаш», та який являється фактичним місцем проживання ОСОБА_4 , з метою виявлення, вилучення та відшукування певних речей дозвіл на вилучення мобільних телефонів та витяг з «Резерв +» на гр. ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_12 не було надано.

Виходячи з поняття «адвокатська таємниця» слідчий суддя вважає, що оскільки ОСОБА_4 на момент подій, у зв`язку з якими виникла необхідність у проведенні обшуку, був адвокатом, презюмується, що на мобільному телефоні, з якого можливий доступ до попередніх облікових записів власника та копій відомостей, створених до придбання цих носіїв, з використанням хмарного сховища iCloud, може з високою долею вірогідності міститися інформація, яка становить адвокатську таємницю, незважаючи на виявлення цього майна не в офісі, а за місцем проживання адвоката. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не містить обов`язку зберігати інформацію, яка становить адвокатську таємницю лише за місцем роботи як і порядку оформлення такої інформації. Тому висновки прокурора про недоведеність фактів зберігання на носіях адвокатської таємниці є помилковими.

На думку слідчого судді, зважаючи на відсутність в національному законодавстві гарантій, які б практично могли бути реалізовані в частині щодо огляду і вилучення з мобільного телефону лише тієї інформації, яка стосується кримінального провадження, у тому числі, при призначенні та проведенні експертизи, підстави для накладення арешту на майно адвоката ОСОБА_4 відсутні. Надаючи саме таку оцінку щодо відсутності в законодавстві гарантій слідчий суддя виходить із того, що дана справа подібна до тієї, у зв`язку з якою ЄСПЛ в справі «Андре і інші проти Франції» визнав наявність порушення прав адвоката. Крім того, матеріали клопотання містять відомості про намагання оглянути інформацію на наявних пристроях після їх вилучення за відсутності власника - адвоката, який заявляв про збереження адвокатської таємниці на них, що, за відсутності у законодавстві відповідних гарантій, є неприпустимим, у тому числі, з врахуванням відсутності статусу підозрюваного чи обвинуваченого у такого власника майна.

Слідчий суддя враховує, що через відсутність гарантій того, що при копіюванні інформації, яка стосується даного кримінального провадження, не буде скопійовано іншу інформацію, яка містить адвокатську таємницю, підстав для задоволення клопотання про арешт майна не встановлено.

До аналогічного правового висновку дійшла апеляційна палата Вищого антикорупційного суду в ухвалі від 27.07.2023 року справа №308/991/5681/23.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст.173 КПК України).

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження у відповідності до вимог КПК України, судовою процедурою гарантується дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

На підставі вищенаведеного, враховуючи, що прокурором не доведено необхідність такого арешту, а також не доведено наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу , і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, а відтак слідчий суддя прийшов до висновку, що зазначене клопотання про накладення арешту майна є безпідставним та необґрунтованим, тому в його задоволенні слід відмовити.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

За таких обставин у слідчого судді відсутні законні підстави для задоволенню клопотання.

Згідно з практикою ЄСПЛ, який, проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що ст.1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає втручання в право мирного володіння майном за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п. 203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі «Узан та інші проти Туреччини» / Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08). Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Керуючись ст.ст.170-173,309 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_6 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000105 від 12.07.2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 368, частиною першою статті 114-1 КК України про накладення арешту на майно - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Дата оголошення повного тексту ухвали- 28.02.2025 року о 16 год. 10 хв.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1