Справа № 502/2223/24
УХВАЛА

11 березня 2025 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

клопотання

Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор»

про уточнення запобіжного заходу

стосовно обвинуваченого

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Топали Красноокнянського району Одеської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості

ВСТАНОВИВ:

Вироком Кілійського районного суду Одеської області від 04.03.2025 р. у справі № 502/2223/24 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 152 КК України та призначено йому покарання у виді 13 років позбавлення волі.

06.03.2025 р. до Кілійського районного суду Одеської області надійшло клопотання від 05.03.2025 р. за підписом начальника Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор», за змістом якого вказано, що у резолютивній частині вироку Кілійського районного суду Одеської області від 04.03.2025 р. не зазначено щодо продовження запобіжного заходу до набрання вироком законної сили. У зв`язку з цим начальник відповідної установи просив суд уточнити запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Ухвалою судді від 07.03.2025 р. призначено розгляд клопотання Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» в судому засіданні на 11-ту годину 11.03.2025 р. з викликом прокурора, обвинуваченого і його захисника та повідомленням Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор».

На призначену дату та час розгляду клопотання представник Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» в судове засідання не з`явився.

З урахуванням положень абз. 2 ч. 5 ст. 539 КПК України, відповідно до яких неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття, а також приймаючи до уваги думку прокурора, захисника та обвинуваченого, які вважали за можливе провести розгляд клопотання, суд провів розгляд клопотання за відсутності представника відповідної установи.

Прокурор в судовому засіданні вважав за можливе задовольнити клопотання та уточнити ухвалений судом вирок в частині застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до дня набранням вироком законної сили.

Захисник обвинуваченого та обвинувачений також вважали за можливе уточнити відповідний вирок суду в часті запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою до дня набрання вироком законної сили.

Заслухавши учасників розгляду, проаналізувавши відповідну заяву та релевантні положення законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Згідно резолютивної частини вироку Кілійського районного суду Одеської області від 04.03.2025 р. у справі № 502/2223/24, - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 152 КК України та призначено йому покарання у виді 13 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

У строк відбування призначеного покарання ухвалено зарахувати ОСОБА_5 строк його тримання під вартою з дня затримання на підставі ст. 208 КПК України 16.05.2024 р. до дня набрання даним вироком законної сили з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Крім цього, в мотивувальний частині вказаного вироку зазначено, що запобіжний захід у вигляді тримання обвинуваченого під вартою до дня набрання вироком законної сили слід залишити без змін.

Разом з тим, в резолютивній частині вказаного вироку суду не зазначено рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, що передбачено п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України.

Як зазначено в п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

А згідно з ч. 2 ст. 539 КПК України у разі необхідності вирішення питання, передбаченого пунктом 14 частини першої статті 537 Кодексу, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до суду, який ухвалив вирок.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відповідно до Пункту 1 глави 1 розділу ІІ Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року №?1769/5, підставами для приймання до СІЗО та тримання ув`язнених і засуджених, серед інших, є вирок суду, що не набрав законної сили, але передбачає тримання особи під вартою.

А відповідно до п. 46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руслан Яковенко проти України» (заява №?5425/11 від 04.06.2015), підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим ЄСПЛ дійшов висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series A № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «с» пункту 1 статті 5 Конвенції

З аналізу вищенаведених положень національного та міжнародного законодавства, слід дійти висновку, що Державна установа «Ізмаїльський слідчий ізолятор» як установа, що виконує вирок суду, що не набрав законної сили, в частині тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, має право звернутись до Кілійського районного суду Одеської області для вирішення питання про усунення сумнівів щодо виконання вироку від 04.03.2025 р., в резолютивній частині якого не зазначено про запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Разом з тим, з аналізу змісту ухваленого 04.03.2025 р. стосовно обвинуваченого за ч. 4 ст. 152 КК України ОСОБА_5 вироку, вбачається, що, фактично, вказаним вироком суду, вирішено питання про запобіжний захід, зокрема, про залишення до набрання вироком законної сили запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою, про що зазначено в мотивувальній частині вироку.

Резолютивна частина вироку містить висновок про зарахування строку попереднього ув`язнення із вказівкою на момент закінчення такого зарахування день набрання обвинувальним вироком законної сили.

Тобто, за висновком суду, до вказаного дня обвинувачений має перебувати під вартою.

В іншому випадку зарахування попереднього ув`язнення до дня набрання вироком законної сили, є неможливим.

Разом з тим, з метою усунення сумнівів установи виконання вироку в частині строку попереднього ув`язнення, суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити та уточнити відповідний вирок в частині залишення запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою до дня набрання вироком законної сили.

Вказане уточнення не покладає додаткового, не передбаченого відповідним вироком суду обов`язку чи обмеження на обвинуваченого, не змінює зміст відповідного вироку та є необхідним для його однозначного розуміння та належного виконання в частині попереднього ув`язнення обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369-372, п. 14 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити.

Уточнити, що ухваленим стосовного обвинуваченого за ч. 4 ст. 152 КК України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вироком Кілійського районного суду Одеської області від 04.03.2025 р. у справі (кримінальному провадженні) № 502/2223/24, вирішено питання про запобіжний захід, зокрема, що запобіжний захід у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою залишений вказаним вироком суду без змін до дня набрання вироком суду законної сили.

Ухвалу може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Кілійський районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_1