Справа № 165/3243/23 Провадження №11-кп/802/123/25 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000576 від 12.07.2023 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 11 жовтня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.162, ч.4 ст.185, ч.2 ст.186, ч.1 ст.357 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Нововолинськ, Волинської області, громадянина України, із професійно-технічною освітою, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 30.09.2021 року за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців,

- вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13.11.2023 року за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.357, ч.1 ст.162, ч.4 ст.185, ч.4 ст.186 КК України, призначено покарання:

- за ч.1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин;

- за ч.1 ст.357 КК України у виді обмеженням волі на строк до 2 (два) роки;

- за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеженням волі на строк до 3 (три) роки;

- за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- за ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених судом покарань за даним вироком та вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13.11.2023 року остаточно призначено обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 1 (один) місяць.

Початок строку відбування покарання за даним вироком обчислювати обвинуваченому ОСОБА_7 з 02.08.2023 року.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в дохід держави 4743 (чотири тисячі сімсот сорок три) гривні 70 копійок процесуальних витрат за проведення у кримінальному провадженні судових експертиз.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 11.07.2023 року близько 18 години 45 хвилин, достовірно знаючи, що на території України введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022 року, продовженого Указом Президента України № 254/2023 від 01.05.2023 року та затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 02.05.2023 року № 3057-IX, керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, шляхом проникнення через незачинені вхідні двері у квартиру АДРЕСА_2 , переконавшись, що його дії є непомітними стороннім особам, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав жіночий гаманець, який матеріальної цінності не становить та в якому знаходились грошові кошти у сумі 4000 гривень, чим спричинив ОСОБА_10 майнову шкоду на вищевказану суму.

Окрім того, ОСОБА_7 16.07.2023 року близько 22 години 00 хвилин, перебуваючи на зупинці громадського транспорту, неподалік 5 Державної пожежно-рятувальної частини, що знаходиться за адресою: Волинська область, Володимирський район, місто Нововолинськ, вулиця Святого Володимира, 1, знайшовши платіжну банківську картку № НОМЕР_1 , емітентом якої є АТ КБ «ПриватБанк», оснащену технологією безконтактного проведення платежів, та на якій встановлений ліміт по оплаті без підтвердження PIN-коду, яка була втрачена її держателем ОСОБА_11 та лежала на землі неподалік вищевказаної зупинки громадського транспорту, і яка в силу вимог ст.1 Закону України «Про інформацію» № 2657-ХІІ від 02.10.1992 року, п.7, 13, 56, 63 ч.1 ст.1, ч.10 ст.38 Закону України «Про платіжні послуги» № 1591-IX від 30.06.2021 року, ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07.12.2000 року, Інструкції про виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 320 від 16.08.2006 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.09.2006 року за № 1035/12909, та примітки до ст.358 КК України, є офіційним документом, керуючись прямим умислом та корисливим мотивом, привласнив дану банківську картку з метою подальшого розпорядження з її допомогою грошовими коштами, які знаходились на банківському рахунку держателя даної платіжної картки..

Крім того, ОСОБА_7 01.08.2023 року, близько 23 години 50 хвилин, перебуваючи по вулиці Григорія Сковороди у місті Нововолинськ, Володимирського району, Волинської області, діючи з прямим умислом, направленим на незаконне проникнення житла та іншого володіння особи, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи при цьому суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч волі володільця та без його на те дозволу, шляхом відкриття воріт незаконно проник на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , яке на праві приватної власності належить ОСОБА_12 . Після цього продовжуючи свої незаконні дії, перебуваючи на території вказаного домоволодіння шляхом відкриття незачинених дверей гаражного приміщення, незаконно проник у середину чим порушив право на недоторканість житла та іншого володіння ОСОБА_12 гарантоване ст.30 Конституції України, згідно якої «Проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку можливе виключно на підставі мотивованого рішення суду».

Крім того, ОСОБА_7 25.04.2023 року, близько 13 години 20 хвилин, перебуваючи у місті Нововолинськ, Волинської області, діючи з прямим умислом, направленим на незаконне проникнення до володіння особи, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи при цьому суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч волі та дозволу володільця ОСОБА_13 , зайшов на огороджену територію (кадастровий номер :02:047:0062), яка розташована по АДРЕСА_4 , чим порушив право на недоторканість іншого володіння останнього, гарантоване ст.30 Конституції України, згідно якої «Проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку можливе виключно на підставі мотивованого рішення суду».

Крім того, ОСОБА_7 , 25.04.2023 року, близько 13 години 30 хвилин, перебуваючи навпроти магазину «Motoshop», розташованого за адресою: місто Нововолинськ, вулиця Василя Стефаника, 1А, у ході раптово виниклого конфлікту, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_13 близько чотирьох ударів кулаком руки в область голови, спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді садна в ділянці лівого носо-губного трикутника, забійної рани верхньої губи дещо зліва, які згідно висновку судово-медичного експерта №32 від 28.04.2023 року за ступенем тяжкості виявлені ушкодження відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, ОСОБА_7 близько 16 години 00 хвилин 20.01.2023 року, перебуваючи неподалік будинку № 9 по вулиці Володимирській у місті Нововолинську, Володимирського району, Волинської області, достовірно знаючи, що на території України введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-IX від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», строк дії якого в подальшому неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 року Про продовження строку дії воєнного стану в Україні затвердженим Законом України № 2738-IX від 16.11.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 року строком на 90 діб, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та метою незаконного заволодіння чужим майном, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та суспільно небезпечні наслідки, застосувавши до ОСОБА_14 фізичне насильство, яке не є небезпечним для його життя чи здоров`я та виразилось у поштовху ОСОБА_14 , внаслідок якого останній впав, без отримання тілесних ушкоджень, відкрито, повторно викрав, вирвавши з рук ОСОБА_14 , поліетиленовий пакет, у якому знаходилися грошові кошти в сумі 11 000 гривень, чим спричинив ОСОБА_14 майнову шкоду на вказану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 своїми діями, що виразились: у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному із проникненням у житло, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбаченеч.4 ст.185 КК України; у привласненні офіційного документу, вчиненому із корисливих мотивів, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.357 КК України; у незаконному проникненні до житла та іншого володіння особи та умисні дії ОСОБА_7 , які виразилися незаконному проникненні до іншого володіння особи, вчинив кримінальне правопорушення, передбаченеч.1 ст.162 КК України; в заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбаченеч.1 ст.125 КК України; у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбаченеч.4 ст.186 КК України (том 1 а.с.198-200).

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на те, що апеляційна скарга подається у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Вказує на те, що місцевим судом безпідставно виключено з обвинувачення за ч.4 ст.186 КК України обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення стосовно особи похилого віку, про що зазначено в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 та не заперечувалося ним під час проведення допитів як на досудовому розслідуванні, так і в судовому засіданні. У порушення ст.374 КПК України, будь-яких мотивів, з яких судом не враховано цієї обставин, у вироку не наведено, що свідчить про необхідність усунення зазначених порушень вимог кримінального закону під час апеляційного перегляду та ухвалення нового вироку у цій частині.

Також, мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 покарання суд узяв до уваги, що засуджений щиро розкаявся, активно сприяв розкриттюкримінального правопорушення, однак оскаржуваний вирок не містить переконливого обгрунтування того, що зазначені обставини в своїй сукупності дають підстави для призначення засудженому мінімальних покарань, передбачених санкціями тяжких злочинів - ч.4 ст.185, ч.4 ст.186 КК України, і, як наслідок, остаточно на підставі ч.4 ст.70 КК України.

Крім цього, суд не дав належної оцінки встановленим обставинам, що обвинуваченим вчинено корисливі злочини проти власності повторно, у тому числі насильницького характеру, з проникненням до житла, в умовах воєнного стану, під час перебування під кримінальним переслідуванням в інших кримінальних провадженнях. Обвинувачений тривалий час займається протиправною злочинною діяльністю, неодноразово судимий за злочини проти власності та отримував дохід від таких злочинів, про що стверджено попередніми вироками. Незважаючи на відбування покарання у місцях несвободи, вперто не бажає стати на шлях виправлення, що свідчить про підвищену його небезпечність для суспільства. Матеріали кримінального провадження не містять відомостей про відшкодування потерпілим заподіяних збитків чи усунення шкоди, як і жодних матеріалів, що можуть позитивно характеризувати особу обвинуваченого. Не знижує тяжкості й небезпечності злочинів, вчинених за наведених обставин, характеристика обвинуваченого у загальносоціальному плані, а також його посткримінальна поведінка, що не була спрямована на залагодження своєї провини.

Вважає, що ОСОБА_7 необхідним та достатнім для його виправлення має бути покарання, призначене остаточно на підставі ч.4 ст.70 КК України, у вигляді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.

Окрім того, не зважаючи на встановлені судом пом`якшуючі покарання обставини за ч.1 ст.162 КК України та відсутність обставин, що обтяжують кримінальну відповідальність за цим законом, судом безпідставно не застосовані положення ст.69-1 КК України при призначені покарання за ч.1 ст.162 КК України, тобто призначене найсуворіше покарання за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки, що перевищує дві третини максимального покарання, що передбачене санкцією частини цієї статті.

Також суд першої інстанції у порушення вимог ст.374 КПК України, ст.51 КК України та ст.73 КК України, призначаючи обвинуваченому покарання за ч.1 ст.162, ч.1 ст.357 КК України не визначив розмір застосованого заходу примусу у виді обмеження волі, не зазначив конкретний строк цього покарання, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням кримінального закону.

Також, судом не дотримано вимоги ч.4 ст.70 КК України, оскільки ОСОБА_7 є судимим вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13.11.2024 року за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Злочини, за які ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком Нововолинського міського суду Волинскьої області від 11.10.2024 року, останній вчинив до постановления та набрання законної сили попереднім вироком, що свідчить про наявність підстав для застосування положень ч.4 ст.70 КК України при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та зарахування у строк остаточного покарання відбутого частково покарання за попереднім вироком.

Також у порушення ч.5 ст.72 КК України судом не зараховано у строк остаточно призначеного покарання період попереднього ув`язнення з 22.02.2024 року по день набрання вироком законної сили, враховуючи його залишення у слідчому ізоляторі на час розгляду кримінального провадження відповідно до ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 22.02.2024 року.

Просить вирок від 11.10.2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.186, ч.4 ст.185, ч.1 ст.357, ч.1 ст.125, ч.1 ст.162 КК України, та призначити покарання:

-за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт на строк 200 годин;

-за ч.1 ст.357 КК України у виді обмеженням волі на строк 2 роки;

-за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеженням волі на строк 2 роки;

-за ч.4 ст.185 КК Україниу виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці;

-за ч.4 ст.186 КК Україниу виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених судом покарань за даним вироком та вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13.11.2023 року остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.

Мотивувальну частину вироку доповнити посиланням на визнання обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК України, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Зарахувати у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, частково відбуте покарання за вироком Іваничівського районного суду Волиснької області від 13.11.2023 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 22.02.2024 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.

У решті вирок залишити без зміни (том 1 а.с.208-215).

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує на те, що він вину визнав повністю, із слідцтвом співпрацював, матеріальну шкоду відшкодував, щиро розкаявся у вчиненому. Разом з тим, звертає увагу на те, що його батько інвалід другої групи, мама інвалід третьої групи, також він хворий на смертельне інфекційе захворювання і знаходиться на обліку у Луцькій обласній інфенкційнчй лікарні. Просить переглянути вирок із врахуванням вищеперерахованого і застосувати ст.69 КК України при призначенні покарання (том 1 а.с.218).

В судове засідання не з`явилися потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , хоча повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілих. Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити; прокурора, яка заперечила доводи апеляційної скарги обвинуваченого, просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить на наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному із проникненням у житло, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану; у привласненні офіційного документу, вчиненому із корисливих мотивів; у незаконному проникненні до житла та іншого володіння особи та умисні дії ОСОБА_7 , які виразилися незаконному проникненні до іншого володіння особи; в заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження; у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану та правильність кваліфікації його дій зач.4 ст.185, ч.1 ст.357, ч.1 ст.162, ч.1 ст.125, ч.4 ст.186 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним в обсязі висувного йому обвинувачення, у вчиненому щиро розкаявся та просив його суворо не карати.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Разом з тим є підставними та підлягають до задоволення доводи апеляційної скарги прокурора про доповнення мотивувальної частини вироку посиланням на визнання обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК України - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Як вбачається із матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції повністю визнав свою вину, а тому дане кримінальне провадження щодо останнього розглянуто судом в порядку ч.3 ст.349 КПК України без дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не опорювалися.

В той же час, місцевим судом безпідставно виключено з обвинувачення за ч.4 ст.186 КК України обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення стосовно особи похилого віку, про що зазначено в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 (том 1 а.с.81-84) та не заперечувалося ним під час проведення допитів як на досудовому розслідуванні, так і в судовому засіданні.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

У порушення ст.374 КПК України, будь-яких мотивів, з яких судом не враховано цієї обставин, у вироку не наведено, що свідчить про необхідність усунення зазначених порушень вимог кримінального закону під час апеляційного перегляду та ухвалення нового вироку у цій частині.

Водночас, щодо доводів обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок його суворості, а також доводи апеляційної скарги прокурора про те, що обвинуваченому призначено занадто м`яке покарання, то вони підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Як убачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченогоОСОБА_7 , суд відніс щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.

Однак, під час апеляційного перегляду було вирішено доповнити мотивувальну частину вироку на визнання обставиною, що обтяжує покарання за ч.4 ст.186 КК України - вчинення кримінального правопорушення стосовно особи похилого віку.

Крім того судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є судимим (том 1 а.с.168-169, 179-191), не перебуває на обліку в лікаря-психіатра та нарколога (том 1 а.с.171), посередньо характеризується за місцем проживання (том 1 а.с.174).

Також враховано всі обставини справи та позицію сторони обвинувачення та потерпілих.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілої щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

А тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання, в межах санкцій ч.1 ст.125, ч.1 ст.357, ч.4 ст.185, ч.4 ст.186 КК України.Наявність обставини, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення стосовно особи похилого віку, хоча і враховується судом при призначенні покарання обвинуваченому за ч.4 ст.186 КК України, разом з тим на думку колегії суддів не впливає на вид та термін обраного судом першої інстанції покарання за відповідний злочин.

Однак, призначаючи обвинуваченому покарання за ч.1 ст.162 КК України суд першої інстанції, встановивши наявність сукупності обставин, що пом`якшують покарання винного, визначених ст.69-1 КК України, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, не застосував положення даної норми закону та призначив покарання, що перевищує дві третини максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.162 КК України, і цим допустив неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 КПК Країни є підставою для зміни судового рішення.

Санкцією ч.1 ст.162 КК України передбачено покарання у виді штрафу в розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років. За таких обставин максимальний строк покарання у виді обмеження волі, який можливо призначити обвинуваченому за ч.1 ст.162 КК України в даному кримінальному провадженні, становить 2 роки.

При цьому суд апеляційної інстанції, з урахуванням сукупності вищевказаних пом`якшуючих обставин, а також особи винного, в сукупності із встановленими судом першої інстанції обставинами провадження, вважає за можливе зменшити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.162 КК України із застосуванням ст.69-1 КК України, а саме до 2 років обмеження волі, яке і буде достатнім і необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим слід призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд призначив ОСОБА_7 покарання саме в тому розмірі, про який просив прокурор в судовому засіданні в суді першої інстанції, а саме у вигляді семи років позбавлення волі.

Щодо доводів прокурора про те, що судом першої інстанції у порушення вимог ст.374 КПК України, ст.51 КК України та ст.73 КК України, при призначенні обвинуваченому покарання за ч.1 ст.162, ч.1 ст.357 КК України не визначено розміру застосованого заходу примусу у виді обмеження волі, не зазначено конкретного строку цього покарання, що на його думку є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням кримінального закону, апеляційний суд зазначає наступне.

Підпунктом 1 та 2 пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України визначено, що у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку суду зазначається: прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом, у тому числі про позбавлення державної нагороди України.

Чіткий перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбачено ст.51 КК України, а ст.73 КК України передбачено, що строки покарання обчислюються в роках, місяцях та годинах.

Як вбачається із резолютивної частини оскаржуваного вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.357 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі «на строк до 2 роки», за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, у виді обмеження волі «на строк до 3 роки».

Враховуючи те, що судом першої інстанції вірно обраний розмір покарання у виді обмеження волі за ч.1 ст.162, ч.1 ст.357 КК України, однак помилково невірно зазначено в резолютивній частині вироку формулювання визначеного строку відбування покарання за відповідними статтями, колегія суддів приходить до висновку про необхідність уточнення резолютивної частини вироку місцевого суду в частині засудження ОСОБА_7 до покарання: за ч.1 ст.357 КК України у виді обмеженням волі на строк 2 роки та за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеженням волі на строк 2 роки.

Є слушними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції не дотримано вимоги ч.4 ст.70 КК України, згідно якої, за правилами, передбаченими в частинах 1-3 цієї статті, призначається показання, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими статтею 72 цього Кодексу.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13.11.2023 року за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців (том 1 а.с.179-191). Тобто злочини, за які ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком Нововолинського міського суду Волинскьої області від 11.10.2024 року, останній вчинив до постановления та набрання законної сили попереднім вироком, що свідчить про наявність підстав для застосування положень ч.4 ст.70 КК України при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та зарахування у строк остаточного покарання відбутого частково покарання за попереднім вироком.

Всупереч вказаним вимогам суд першої інстанції, призначивши покарання ОСОБА_7 на підставі ч.4 ст.70 КК України, не зарахував у строк остаточно призначеного покарання частково відбуте покарання за попереднім вироком.

Також у порушення ч.5 ст.72 КК України судом не зараховано у строк остаточно призначеного покарання період попереднього ув`язнення з 22.02.2024 року по день набрання вироком законної сили, враховуючи його залишення у слідчому ізоляторі на час розгляду кримінального провадження відповідно до ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 22.02.2024 року.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25.05.2023 року у справі № 357/10587/19, від 23.08.2023 року у справі № 744/1646/19 та інших.

Враховуючи зазначене апеляційний суд вважає за необхідне на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених судом покарань за даним вироком та вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13.11.2023 року остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць. Зарахувати у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, частково відбуте покарання за вироком Іваничівського районного суду Волиснької області від 13.11.2023 року. На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 22.02.2024 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.

В той же час апеляційний суд не вбачає підстав повторно зазначати про те, що ОСОБА_7 слід вважати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.357, ч.1 ст.162 ч.4 ст.185, ч.4 ст.186 КК України, як того просить прокурор, оскільки в апеляційній скарзі не оспорюється доведеність вини обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає, що пом`якшити покарання ОСОБА_7 , як цього просить обвинувачений, неможливо, оскільки покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім цього не наведено в апеляційних скаргах інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності з вимогами п.1 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає частково слушними доводи апелянтів та вбачає підстави для зміни вироку.

Будь-яких інших порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 615 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 11 жовтня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.162, ч.4 ст.185, ч.2 ст.186, ч.1 ст.357 КК України, змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання:

-за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин;

-за ч.1 ст.357 КК України у виді обмеженням волі на строк 2 (два) роки;

-за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

-за ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеженням волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених судом покарань за даним вироком та вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2023 року остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 1 (один) місяць.

Мотивувальну частину вироку доповнити посиланням на визнання обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК України - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Зарахувати у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, частково відбуте покарання за вироком Іваничівського районного суду Волиснької області від 13 листопада 2023 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 22 лютого 2024 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий

Судді