Справа №127/1035/25
Провадження №1-кп/127/31/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 13 в м. Вінниці кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Голендри, Калинівського району, Вінницької області, громадянки України, з середньою освітою, заміжньої, маючої на утримані трьох неповнолітніх дітей, працюючої водієм в КП «ВТК», проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , раніше не судимої,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000763 від 30.10.2024, -

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2024 року близько 22:47 годині, водій ОСОБА_4 , керуючи трамваєм «Ве 4/6 Міраж», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Батозькій в м. Вінниця, маршрутом №6, біля кінцевої трамвайної зупинки «Залізничний вокзал», не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, не реагувала на її зміну, в момент виникнення небезпеки для руху, яку вона об`єктивно спроможна була виявити, не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, у зв`язку із чим допустила наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який перебував біля колій по ходу її руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав сполучну травма тіла у вигляді: закритої тупої травми грудей та живота, закритої тупої хребетно-спинномозкової травми та відкритого уламкового косо-поперечного перелому діафізу правої великогомілкової кістки (множинних синців та саден тулуба, та кінцівок, крововиливів в м`які тканини грудей та живота, множинні непрямих переломів ребер, крововиливу в заочеревинному просторі справа, розриву правої нирки, павутиноподібних розривів правої долі печінки, гемоторакс - 200мл, гемоперитонеум - 1000мл, повних поперечних переломів остистих відростків 2-го - 4-го поперекових хребців, відкритого повного косо-поперечного перелом діафіза правої великогомілкової кістки).

Смерть ОСОБА_7 настала від вказаної сполучної травми тіла, між смертю та вказаною сполучною травмою тіла є причинний зв`язок.

У діях водія трамвая «Ве 4/6 Міраж», реєстраційний номер 339, ОСОБА_4 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 «Правил дорожнього руху», які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Належним виконанням вимог п. 12.3 «Правил дорожнього руху», водій трамвая «Ве 4/6 Міраж», реєстраційний номер 339, ОСОБА_4 мала технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_7 .

Таким чином, водій ОСОБА_4 за вищевикладених обставин порушила вимоги п. 12.3 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (зі змінами та доповненнями), згідно з якими:

п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, водієм ОСОБА_4 знаходяться в причинному зв`язку з вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, а саме з настанням смерті ОСОБА_7 .

Обвинувачена в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, визнала у повному обсязі, суду пояснила, що керувала трамваєю до зупинки «Залізничний вокзал» та по вул. Батозькій, під`їхавши до кругу, який погано освітлювався, де проводились будівельні роботи, побачила на колії незрозумілі предмети та вирішивши, що це звичайне сміття і продовжила свій рух, після чого, почула з боку удар в трамвай, одразу зупинилась. Коли вона вийшла з трамвая, то побачила, що на колії лежала людина, після чого почала звати на допомогу. Про вчинене шкодує, просила суд суворо її не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами, оскільки вона працює водієм, що є основним джерелом доходу для забезпечення сім`ї. Також, повідомила, що підприємство відшкодувало шкоду рідній тітці потерпілого, яка здійснювала його поховання, до неї будь яких претензій ніхто не пред`являв.

Зважаючи на те, що обвинувачена свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнала повністю, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає недоцільним досліджувати фактичні обставини справи, які ніким не оспорюються і проти цього не заперечують учасники процесу. З`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового розгляду змісту цих обставин за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку, на підставі допиту обвинуваченої, дослідження витягу з кримінального провадження №0000763 від 30.10.2024 (т.1 а.с. 64), висновку фототехнічної та інженерно-транспортної експертизи №КСЕ-19/102-24/24914 від 17.12.2024 (т.1 а.с. 70-76), постанови про визнання предметів речовими доказами та приєднання до кримінального провадження від 30.10.2024 (т.1 а.с. 65), ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2024 (т.1 а.с. 66, 67), суд приходить до висновку, що вина обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю, а її дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Суд зважає на те, що обвинувачена раніше не судима (т.1 а.с. 87), за місцем проживання характеризується позитивно (т.1 а.с. 82), на обліку у лікаря-психіатра не перебуває (т.1 а.с. 86), під час вчинення кримінального правопорушення перебував в тверезому стані (т.1 а.с. 85), офіційно працевлаштований в КП «ВТК» на посаді водія з 07.02.2018 (т.1 а.с. 77), за місцем роботи характеризується позитивно (т.1 а.с. 77), має на утриманні троє неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , 2009 року народження, ОСОБА_9 , 2014 року народження, ОСОБА_10 , 2022 року народження та статус багатодітної сім`ї (т.1 а.с. 78-81).

Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченої суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченої судом не встановлено.

Враховуючи вищезазначене, ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, обставини справи, з урахуванням вимог закону та передбачених цим законом санкцій, ставлення обвинуваченої до вчиненого, суд приходить до висновку, що покарання достатнє для перевиховання та виправлення обвинуваченої, а також для запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень в майбутньому слід призначити у виді позбавлення волі на строк, визначений в межах санкції передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позитивну характеристику за місцем проживання та місцем роботи, визнання нею вини, те що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утримані трьох неповнолітніх дітей, суд приходить до переконання, що виправлення обвинуваченої можливе без реального відбування покарання та на підставі ст. 75 КК України вона підлягає звільненню від відбування призначеного за цим вироком покарання з випробуванням, а також із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Початок іспитового строку обвинуваченій рахувати з дати ухвалення вироку.

Вирішуючи питання про доцільність призначення обвинуваченій додаткового покарання, судом враховано обставини справи в їх сукупності, у тому числі й ті, що характеризують особу обвинуваченої та інші обставини, які мають суттєве значення.

Зокрема, відповідно наданих документів обвинувачена офіційно працевлаштована в КП «ВТК» на посаді водія муніципального транспорту з 07.02.2018 по теперішній час. (т.1 а.с. 77).

Згідно виробничої характеристики за час роботи на підприємстві обвинувачена проявила себе, як відповідальна, ввічлива, уважна і сумлінна працівниця, аварій і порушень правил дорожнього руху зі своєї вини не допускала, дисциплінарних стягнень за час роботи не має, посадові обов`язки виконує старанно. Крім того, в даний час в зв`язку зі складним становищем на підприємстві та дефіциту кадрів, особливо водіїв муніципального транспортну є нагальна потреба не позбавляти права керування ОСОБА_4 (т.1 а.с. 77)

Таким чином, суд приходить до висновку, про недоцільність застосування до обвинуваченої додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки позбавлення права керування транспортними засобами позбавить її можливості заробляти кошти та поставить сім`ю в скрутне матеріальне становище, оскільки обвинувачена працює на посаді водія трамвая з 2018 року, що є основним видом її трудової діяльності.

Відповідно до вимог ст. ст. 124, 126 КПК України, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченої процесуальні витрати у відшкодування вартості проведення судової експертизи (т.1 а.с. 69), оскільки її проведення було зумовлено розслідуванням вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення.

Долю речових доказів в кримінальному провадженні слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України, скасувавши відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України арешт накладений на речові докази в кримінальному провадженні.

Крім того, в межах даного кримінального провадження було подано позовну заяву про відшкодування майнової шкоди, стягнення моральної шкоди, витрат на утримання неповнолітньої дитини, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Зокрема, позивач просить визнати ОСОБА_11 , як законного представника ОСОБА_12 та ОСОБА_13 цивільними позивачами по справі, а КП «Вінницька транспортна компанія» визнати цивільним відповідачем та стягнути з нього моральну шкоду та матеріальну шкоду, яка пов`язана з втратою годувальника.

Представник цивільного відповідача ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що в частині відшкодування моральної шкоди позивачі повинні довести належними та допустимими доказами наявність спільних планів та інтересів з загиблим, наявність спілкування з ним та медичних розладів внаслідок його смерті. Однак, дані обставини доведені не були, зважаючи на те, що ОСОБА_7 не проживав з дітьми та не брав участі у їх виховані, що стало причиною для розірвання шлюбу ще у 2016 році. Крім того, непрямим доказом відсутності родинних зв`язків є той факт, що похованням ОСОБА_7 опікувалась тітка потерпілого. Щодо стягнення витрат на в зв`язку з втратою годувальника, то в цій частині доводи позивача є взагалі абстрактними та не базуються на нормах права.

Що стосується заявлених вимог про стягнення моральної шкоди на користь неповнолітнього ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по 250 000 гривень кожному, у зв`язку з втратою батька, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Положеннями ч. 1 ст. 129 КПК України, передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно вимог ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 2 ст. 1168 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, яка виконувала трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керувала трамваєм, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13, підтриманою у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61-12464св20), від 23 березня 2020 року у справі №373/1773/18-ц (провадження №61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі №501/2298/16-ц (провадження № 61-31268св18).

З наведеного слідує, що КП «Вінницька Транспортна компанія» з яким обвинувачена перебуває у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Як передбачено ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 №4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Також, суд приймає до уваги постанову пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», а саме п. 9 з якого вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди цивільним позивачам, суд, у відповідності до ст. 23 ЦК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких, необережну форму вини обвинуваченої глибину душевних страждань цивільних позивачів, які пов`язанні із смертю близької людини, а саме, батька, що спричинили нервові прояви, глибокі тривалі страждання, а також, суттєві, негативні зміни у їх подальшому житті.

З врахуванням вищевикладеного, вимог розумності та справедливості, суд вважає, що розмір заявлених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди є завищеним та підлягає частковому задоволенню у розмірі 50 000 грн. кожному цивільному позивачу.

Твердження представника цивільного позивача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди є надуманими, оскільки не зважаючи на те, що діти спільно не проживали з батьком, а шлюб між батьками був розірваний ще у 2016 році, вони мають право на відшкодування моральної шкоди, зважаючи на непоправність втрати і неможливість поновити попереднє становище, а також, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, так як сини безповоротно втратили свого батька.

Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, пов`язаної з втратою годувальника на користь ОСОБА_12 , суд зазначає наступне.

На підставі ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Оскільки, неповнолітній син померлого ОСОБА_7 був на утриманні батька, внаслідок встановленого судом обов`язку сплати аліментів, відповідно він має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю останнього.

Згідно ч. 2 ст. 1200 ЦК України, особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Судом враховано, наявність рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.07.2016 у справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Згідно вказаного рішення суд стягнув з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_11 аліменти на утримання сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 750 грн. щомісячно, до досягнення повноліття.

Таким чином, сума яка підлягає стягненню, в даному випадку, вже визначена вищевказаним рішенням суду, тому вона не може бути визначена у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого, а підлягає стягненню в розмірі 750 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 50, 63, 65-67, 75, 76 КК України, ст. ст. 100, 124, 126, 128, 129, 174, 349 ч. 3, 368, 370, 373, 374 КПК України, ст. ст. 23, 82, 1167, 1168, 1172, 1191, 1200 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді трьох років позбавлення волі, без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням з іспитовим строком один рік.

У відповідності до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Початок іспитового строку ОСОБА_4 рахувати з дати ухвалення вироку, тобто з 16.04.2025.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави Україна процесуальні витрати в загальній сумі 4775,40 грн. у відшкодування вартості проведення криміналістичних досліджень в кримінальному провадженні.

Арешт накладений на майно ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області №127/35818/24 від 05.11.2024 - скасувати.

Речовий доказ в кримінальному провадженні №0000763, а саме: трамвай «Ве 4/6 Міраж» №339, який переданий на відповідальне зберігання власнику - залишити останньому.

Позовну заяву про відшкодування майнової шкоди, стягнення моральної шкоди, витрат на утримання неповнолітньої дитини - задовольнити частково.

Стягнути з КП «Вінницька Транспортна компанія» моральну шкоду на користь ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 50 000 грн.

Стягнути з КП «Вінницька Транспортна компанія» моральну шкоду на користь ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 50 000 грн.

Стягнути з КП «Вінницька Транспортна компанія» матеріальну шкоду на користь ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в зв`язку з втратою годувальника у твердій грошовій сумі в розмірі 750 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття.

В решті позовних вимог відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1