У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/11533/24

№ 1-кс/183/2750/24

27 грудня 2024 року м. Самар

Слідчий суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, відомості, про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000156 від 11 вересня 2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Петропавлівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період старшого оператора 2-го відділення радіоелектронної боротьби взводу радіоелектронної боротьби 4-го аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

встановив :

Прокурор Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з клопотанням про продовження строку тримання вартою до підозрюваного ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000321 від 11 вересня 2024 року.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_7 підозрюється у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи її на посаді старшого оператора 2 відділення радіоелектронної боротьби взводу радіоелектронної боротьби НОМЕР_2 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , в порушення ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів і начальників, без поважних причин, в умовах воєнного стану 08 липня 2024 року у ранковий час доби (більш точно час під час досудового розслідування не встановлено) самовільно залишив місце служби - місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу АДРЕСА_2 та ухилявся від несення обов`язків військової служби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 10 серпня 2024 року, доки самостійно не прибув до місця служби - місця тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу АДРЕСА_2 , де повідомив про намір далі проходити військову службу, тим самим припинив вчиняти зазначене триваюче кримінальне правопорушення, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

07.11.2024 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5ст. 407 КК України.

08.11.2024 до підозрюваного ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якої закінчується 05.01.2025.

20.12.2024 прокурором Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 скеровано до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області для розгляду по суті.

Однак, ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області підготовче судове засідання у вказаному кримінальному провадженні призначене на 09.01.2025 на 15:00.

У разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами цієї статті.

Таким чином, для досягнення мети і завдань кримінального провадження, на даний час у сторони обвинувачення виникла необхідність у продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого.

Статтею 176 ч. 8 КПК України визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України, тобто тримання під вартою.

Метою продовження запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спроб: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Така потреба обумовлена наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які наразі не зменшилися. Так, в обґрунтування продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого покладається необхідність запобігання спробам:

- переховуватися від суду, що підтверджується, тим що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який, передбачено понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 10 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, згідно ст. ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 Європейський суд з прав людини вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитись від слідства.

- незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, що підтверджується тим, що обвинувачений може вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій. Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином що підтверджується тим, що обвинувачений розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, при цьому як військовослужбовець маючи певну підтримку серед інших військовослужбовців може будь-яким чином здійснювати вплив на свідків або інших підозрюваних. Імовірність впливу на свідків за допомогою насилля складатиме суть ризику вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджання кримінальному провадженню будь-яким чином. Крім цього, обвинувачений перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, в якому обвинувачується, як військовослужбовець може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового розгляду.

- вчиняти інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений вчиняючи самовільне залишення місця служби, в умовах воєнного стану, фактично відмовився виконувати бойові завдання та наказ командира підрозділу щодо виконання свої службових обов`язків на бойових позиціях в умовах воєнного стану.Більше того, вказаний ризик тісно переплітається із ризиком, що обвинувачений буде переховуватися від та суду, оскільки за ним зберігається статус військовослужбовця, і у разі відсутності законних підстав перебування поза межами підрозділу настає кримінальна відповідальність.

Неможливість застосування запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту та особистої поруки відносно обвинуваченого пов`язана з тим, що вказані запобіжні заході будуть не достатніми для запобігання вищевказаним ризиками та в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

Прокурор клопотання слідчого підтримав, просив його задовольнити, мотивуючи обставинами, викладеними в ньому, вказавши, що ризики, які були застосовані раніше судом не втратили значення та і достатніми для продовження запобіжного заходу.

Підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання.

Слідчий суддя, дослідивши заявлене клопотання, вислухавши доводи прокурора, підозрюваного у відповідності до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 177, ст. 178, ст. 183 КПК України вважає його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу тримання під вартою, який був обраний ОСОБА_4 ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2024 року строк дії якого спливає 05 січня 2025 року, слідчий суддя враховує вимоги п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Вирішуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою та наявності вказаних ризиків, слідчий суддя, відповідно до ст. 178 КПК України враховує вагомість наявних доказів, які є достатніми для висновку про обґрунтовану підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України віднесений до категорії тяжкого кримінального правопорушення, суворість покарання за вказаною статтею КК України у разі визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі, дані про особу підозрюваного, відсутні відомості про наявність хвороб, які б виключали застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою, та доходить висновку, що докази та обставини, на які посилається слідчий та прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені 08 листопада2024 року слідчим суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області при вирішенні питання про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на цей час не зменшились.

В той же час, слідчий суддя вважає, що органом досудового розслідування не доведено ризику, передбаченого п. 5 ч. ст. 177 КПК України, а саме що підозрюваний ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, запобіжні заходи відносно нього раніше не застосовувалися.

Внаслідок чого, слідчий суддя вважає, що перебування на волі ОСОБА_4 буде суперечити інтересам суспільства і є беззаперечною підставою для продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 25 лютого 2025 року, якого буде достатньо для виконання процесуальних дій.

При перевірці наявності ризиків переховування від органу досудового розслідування та суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, слідчий суддя також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризики втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 р. ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 КПК України.

В своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р. ЄСПП зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є тримання під вартою.

Ця норма має імперативний характер, тому суд зобов`язаний її дотримуватися у всіх випадках вирішення питання про обрання, скасування, зміну або продовження запобіжного заходу.

Отже, враховуючи всі обставини по справі, суд вважає за необхідне продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою в межах строків, визначених КПК України, а саме на 60 днів.

Розглядаючи питання щодо застосування застави, суд виходить з того, що ч. 3 ст. 183 КПК України покладає на слідчого суддю, суд обов`язок при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті, згідно з якою, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України (ч. 4 ст. 183 КПК України).

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини та особу обвинуваченого, заслухавши прокурора, вислухавши думку обвинуваченого, суд приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 177, 178, 183 КПК України необхідно продовжити до 25 лютого 2025 року без визначення розміру застави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 181, 183, 184, 194, 196 КПК України, слідчий суддя,-

постановив :

Клопотання задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 25 лютого 2025 року включно.

Копію ухвали направити для виконання начальнику гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали оголошений 30 грудня 2024 р. о 10 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1