КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/343/23 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3652/2024 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який має вищу освіту, працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 , раніше до кримінальної відповідальності не притягувався,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання в виді позбавлення волі з випробуванням, установивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Роз`яснено ОСОБА_7 , що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили - не обирано.

Цивільний позов ОСОБА_11 , який подано в інтересах малолітнього ОСОБА_12 , до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди - 16 233 (шістнадцять тисяч двісті тридцять три) грн. 00 коп., моральної шкоди - 700 000 (сімсот тисяч) грн. 00 коп.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди - 10 603 (десять тисяч шістсот три) грн. 76 коп., моральної шкоди - 300 000 (триста тисяч) грн. 00 коп.

Скасовано арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 14.10.2022 (судове провадження № 761/21553/22) на транспортний засіб, легковий автомобіль марки «SsangYong», моделі «Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду, 06.10.2022, близько 11:40 год., ОСОБА_7 , будучи водієм технічно справного транспортного засобу - легкового автомобіля марки «SsangYong», моделі «Rexton», реєстраційний номер НОМЕР_3 , знаходився в житловій зоні біля під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_3 .

У цей час, на проїзній частині житлової зони, позаду вказаного транспортного засобу, стояли пішоходи ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Перед початком руху заднім ходом, водій ОСОБА_7 у супереч вимог пунктів 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, розпочав рух заднім ходом не переконавшись, що початок руху буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху. Зокрема, розпочавши рух, маючи об`єктивну змогу завчасно виявити пішоходів звернувшись за допомогою інших осіб, поблизу під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 допустив наїзд вказаним транспортним засобом на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які стояли на проїзній частині дворової території, позаду транспортного засобу, під керуванням ОСОБА_7 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_11 спричинено - середньої тяжкості тілесне ушкодження, а ОСОБА_12 - тяжкі тілесні ушкодження.

При цьому, порушення водієм ОСОБА_13 вимог пунктів 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, у вигляді заподіяння відповідних тілесних ушкоджень потерпілим.

Вказаними діями ОСОБА_13 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, - а саме порушення правил безпеки дорожнього руху (порушення пунктів 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України) особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості та потерпілому ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження.

Прокурор в кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання із застосуванням статей 75, 76 КК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_14 покарання за ч.2 ст.286 України у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає про те, що суд не врахував того, що неуважність обвинуваченого призвела до наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень малолітньому потерпілому ОСОБА_12 та середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .

Ухвалюючи рішення про застосування положень ст.75 КК України суд залишив поза увагою характер допущеного обвинуваченим грубого порушення ПДР.

Прокурор вважає, що визнання вини обвинуваченим і щире каяття не підтверджується матеріалами провадження, оскільки ОСОБА_15 під час допиту в суді першої інстанції не надавав правдиві показання пояснивши, що не знає яким чином стався наїзд на пішоходів, шкодує про вчинені дії, однак щирого каяття і визнання вини не виявив. При цьому прокурор послався на правову позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 15.11.2021 року (справа № 199/6365/19). Більше того, сторона захисту подала заяву про вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ст.291 КК України, що також свідчить про відсутність у обвинуваченого визнання вини та щирого каяття.

Прокурор звертає увагу на те, що суд не взяв до уваги позицію потерпілих з приводу призначення обвинуваченому реального позбавлення волі та їх показань з приводу тиску на них стороною захисту.

На думку прокурора, жодних підстав, які б дозволяли законно застосувати ст.75 КК України в ході судового розгляду не встановлено.

Захисник обвинуваченого не погоджуючись з вироком суду подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок відносно ОСОБА_16 змінити в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 в інтересах малолітнього ОСОБА_17 та цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_16 на користь ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 моральну шкоду в розмірі 250 000 грн., та на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. В решті вирок залишити без змін.

На підтвердження своїх вимог, захисник посилається на те, що суд не навів обґрунтувань в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілих в розмірах 700 000 грн. та 300 000 грн., які не узгоджуються з принципами розумності, справедливості, не ґрунтуються на належних, допустимих, достовірних доказах. На думку захисника, розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому апелянт посилається на правові позиції Верховного Суду, зазначених у постановах від 03.10.2019 року (№709/1173/17), 23.03.2022 року (№127/35822/21), 31.01.2023 року (№535/171/20).

Вказує, що у матеріалах провадження містяться чеки та призначення лікарів станом на 16.02.2023 року, інші пояснення та твердження потерпілої ОСОБА_11 щодо наслідків заподіяних травм для малолітнього ОСОБА_17 доказами не підтверджуються, зокрема нічим не підтверджуються обставини щодо продовження лікування потерпілого малолітнього, погіршення стану його здоров`я до дня винесення вироку, заборони і рекомендації лікарів на активний спосіб життя та інші обмеження, отримання допомоги психолога, заключний висновок психолога відносно тяжкості ментальних страждань дитини. Однак, за відсутності таких доказів суд дійшов висновку, що такі обставини встановлені з пояснень потерпілої. Такі докази з урахуванням ст.23 ЦК України мають першочергове значення. Вважає, що обвинувальний вирок відповідно до ч.3 ст.373 КПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд не навів належних мотивів щодо співставлення розміру стягнутої моральної шкоди - 700 000 грн. з прожитковим мінімумом для непрацездатної особи. В матеріалах провадження відсутні будь-які висновки експертів, спеціалістів щодо розрахунку розміру моральної шкоди в цій частині цивільного позову. Захисник звертає увагу на постанову від 03.08.2022 року (№607/11755/20), у якій Касаційний цивільний суд Верховного Суду зазначив висновок про стягнення остаточно моральної шкоди в розмірі 700 000 грн., завданої смертю фізичної особи, втратою рідної людини, що є найвищою немайновою втратою.

Звертає увагу на те, що в даному провадженні є підстави врахувати, що ОСОБА_15 , його дружина намагалися всім можливим зменшити глибину страждань та переживань потерпілих, які відмовлялися від будь-якої допомоги та відшкодувань, після ДТП ОСОБА_15 з дружиною, яка була свідком, викликали медичну допомогу для потерпілих, звертався до потерпілих з метою відшкодувати витрати на лікування, намагався тримати з потерпілими зв`язок, цікавився станом здоров`я, пропонував надати будь-яку допомогу, висловлював співчуття, жаль і вибачення. Обвинувачений порушував питання щодо укладення угоди про визнання вини, що б зменшило переживання потерпілих, на що потерпіла заперечила. Також обвинувачений здійснював спробу відшкодувати в повному обсязі матеріальну шкоду шляхом грошових переказів в розмірах 16 233 грн. та 10 603.76 грн., що підтверджується копіями квитанцій, однак потерпіла відмовилася отримувати зазначені кошти.

Захисник зазначає, що обвинувачений визнав свою вину, зробив належні висновки з приводу вчиненої дорожньо-транспортної пригоди.

Тому, на думку сторони захисту, належними і допустимими доказами у провадженні підтверджується заподіяння потерпілим моральної шкоди у розмірах 50 000 грн. та 250 000 грн. та відповідає конкретним обставинам справи, тривалості моральних страждань, яких зазнали потерпілі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, обвинуваченого та захисника, представника потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, встановлених судом, є правильним, обґрунтованим і в цій частині ніким по справі не оспорюється.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню новий злочинів, як засудженим так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому із застосуванням ст.75 КК України, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких відповідно до ст. 12 КК України; його вид та суспільну небезпечність, те, що злочин стосується порушення правил безпеки дорожнього руху, які допущені з грубої необережності. А внаслідок вчинення злочину було завдано значну шкоду (тяжкі тілесні ушкодження) малолітньому потерпілому та його матері (середньої тяжкості тілесні ушкодження), а також майнову шкоду, яку хоча і не відшкодовано, але достеменно встановлено спроби її відшкодувати.

Крім того, суд врахував відомості про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має вищу освіту, працює, має міцні соціальні зв`язки, зокрема дружину та неповнолітню дитину, бажає виправити наслідки своїх дій, зокрема допомагати в подальшому родині потерпілих.

При цьому в судовому засіданні при дослідженні особистості обвинуваченого відповідно до положень ст.50 КК України, підстав для призначення покарання в порядку передбаченому статей 69, 69-1 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, суд визнав щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

На підставі вищевикладених обставин, суд призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому покарання, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, належним чином не мотивував та не навів переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України.

Викладені судом першої інстанції обставини у своїй сукупності не дають підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та його звільнення від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, а відтак доводи прокурора в цій частині обґрунтовані.

З огляду на вказані обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що звільнивши ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання, суд допустив неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими.

Санкція частини 2 статті 286 КК передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з визнаними судом першої інстанції обставинами, що пом`якшують покарання і враховує їх при призначенні покарання та відсутністю обставин, що обтяжують покарання.

Також апеляційний суд враховує відомості про особу обвинуваченого, намагання відшкодувати потерпілим завданої шкоди, відомості про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має вищу освіту, працює, має міцні соціальні зв`язки, бажає виправити наслідки своїх дій.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що для досягнення цілей покарання, передбачених ч.2 ст.50 КК України, необхідним і достатнім буде покарання у виді позбавлення волі, з реальним його відбуванням, але в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини 2 статті 286 КК із застосовуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, так як порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху призвели до наслідків у виді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень малолітньому потерпілому ОСОБА_12 та середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , і таке покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Враховуючи наведене, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_7 підлягає скасуванню на підставі ст.413 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку, за яким обвинувачений має реально відбувати покарання.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду в частині призначеного покарання скасуванню з ухваленням нового вироку .

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну вироку суду, в частині стягнення з нього на користь потерпілих відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з приписами ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов про її відшкодування.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, встановити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Задовольняючи цивільний позов потерпілої, в частині відшкодування моральної шкоди, суд в повному обсязі дослідив усі обставини провадження, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, та стягнув з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, на користь ОСОБА_12 в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди - 700 000 грн. та на користь ОСОБА_11 в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди - 300 000 грн.

Апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення розміру стягнутої із обвинуваченого моральної шкоди на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , оскільки, стороною захисту, в апеляційній скарзі, не наведено обґрунтованих підстав для такого зменшення, тоді як визначений судом розмір цієї шкоди відповідає моральним та фізичним стражданням потерпілих і засадам виваженості, розумності та справедливості.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.п.3 та 5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову, в частині відшкодування моральної шкоди, суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь моральних переживань та страждань потерпілих, що факт спричинення цієї шкоди підтверджується матеріалами кримінального провадження.

При цьому, суд врахував характери і глибину страждань ОСОБА_12 , те, що діями відповідача ОСОБА_7 позивачу ОСОБА_12 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, останньому потрібне тривале лікування. Крім того, потерпілий ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого подано позовну заяву позивачем ОСОБА_11 , на момент події був малолітнім, і який на той час не досяг чотирьохрічного віку. Так, колегія суддів доходить висновку, що стягнення з обвинуваченого на користь потерілого ОСОБА_12 моральної шкоди у розмірі 700 000 грн. є обґрунтованим та співрозмірним.

Разом з тим, матір дитини отримує моральні страждання за життя та здоров`я дитини, тим більше, враховуючи встановлені в судовому засіданні відомості щодо отриманих тілесних ушкоджень дитиною, їх вид та тривалість страждань як на момент подій так і в подальшому, а отже і зміну укладу життя матері дитини, створення нових необхідних умов для способу життя для дитини, яка втратила певні частини органів, які не можуть бути відновлені, колегія суддів приходить до висновку, що сума у розмірі 300 000 грн., що підлягає стягненню на користь потерпілої, в рахунок відшкодування моральної шкоди, є обґрунтованою та справедливою.

Виходячи із положень ст.129 КПК України, ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом на підставі фактичних обставин справи з урахуванням вимог розумності і справедливості. Тобто, вирішення даного питання законодавцем віднесено до дискреційних повноважень суду (судового розсуду).

З огляду на викладене, доводи захисника обвинуваченого про те, що суд невірно встановив розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь потерпілих, - є суб`єктивними та необґрунтованими, спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження.

Посилання сторони захисту на часткове відшкодування заподіяної шкоди на досудовому слідстві, його ставлення до потерпілих після ДТП, визнання вини та щире каяття, не є підставою для його зменшення, з огляду на зазначені вище обставини.

Підстав вважати вказану суму не справедливою колегія судів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в частині вирішення цивільного позову, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405.409. 420 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року відносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України. Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання обчислювати з дня фактичного затримання в ході звернення вироку до виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

____________ _______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4