н/п 1-кп/490/1230/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/1562/25
У Х В А Л А

/про призначення до судового розгляду/

09 квітня 2025 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

під час проведення підготовчого судового засідання по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476 від 13 листопада 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2025 року до Центрального районного суду м.Миколаєва з Миколаївської обласної прокуратури надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476 від 13 листопада 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор вважала можливим призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду на підставі обвинувального акту у відкритому судовому засіданні.

Інші учасники судового провадження проти призначення справи до судового розгляду не заперечували.

Вислухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного.

Дане кримінальне провадження підсудне Центральному районному суду м.Миколаєва.

Підстав для прийняття рішень, передбачених п.п.1-4 ч.3 ст.314 КПК України, немає.

Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону.

За таких обставин є достатні підстави для призначення даного кримінального провадження до судового розгляду.

Згідно ч.1 ст.31 КПК України, кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово, крім випадків, передбачених частинами другою, третьою та дванадцятою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.31 КПК України, кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів лише за клопотанням обвинуваченого.

Так, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, санкція статті якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник клопотання щодо розгляду даного кримінального провадження колегіально не заявляли.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що судовий розгляд кримінального провадження слід проводити суддею одноособово.

Під час проведення досудового розслідування, відносно обвинуваченого ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

03 квітня 2025 року прокурором у кримінальному провадженні прокурором відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 подано до Центрального районного суду м.Миколаєва клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 .. В обґрунтування поданого клопотання прокурор зазначила, що ризики, які були встановлені судом під час обрання та продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та продовжують існувати. Зокрема, ризики, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України: переховування обвинуваченого від суду та впливу на свідків. З урахуванням вказаних ризиків та тяжкості кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_3 , а також покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим, на думку прокурора, виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою. При цьому, застосування відносно ОСОБА_3 іншого запобіжного заходу окрім тримання під вартою, не забезпечить його належної процесуальної поведінки та він зможе переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків. З урахуванням викладеного, прокурор просила задовольнити дане клопотання та продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів. Розмір застави, з урахуванням положень ч.4 ст.183 КПК України, прокурор просила не визначати.

В підготовчому судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримала та просила задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_5 подане клопотання прокурора підтримала.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував та просив змінити запобіжний захід ОСОБА_3 з тримання під вартою на заставу або домашній арешт, поклавши на підзахисного обов`язки, визначені ст.194 КПК України, про що надав суду письмове клопотання. В обґрунтування поданого клопотання захисник зазначив про те, що фактичні обставини, що встановлені стороною обвинувачення, не відповідають висновкам експертів, протирічать показанням зібраних в ході слідства, як наслідок інкримінована невірна правова кваліфікація та свідчить про необґрунтованість підозри. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, сторона захисту просила суд взяти до уваги, що кваліфікація дій, вказаних у клопотанні, не тягне за собою автоматичне визнання винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується. ОСОБА_3 до винесення вироку вважається таким, що не винуватий, а тому лише розмір санкції статті, по якій йому повідомлено про підозру, не є достатнім чинником для тримання його під вартою. ОСОБА_3 має стійкі соціальні зв`язки, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, соціально адаптований у суспільстві, проживає на території м.Миколаєва, має позитивну характеристику по місцю служби з поліції Херсонської області, що, на думку сторони захисту, доводить про відсутність у нього намірів переховуватись від суду. За відсутності переконливих доказів на підтвердження можливості здійснювати незаконний вплив на свідків, потерпілих, експертів, такі твердження прокурора і слідчого є їх власними переконаннями та припущеннями. Щодо ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином зазначив, що ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для перебування особи під вартою. Доказів того, що ОСОБА_3 на теперішній час вчиняє або планує вчинити інше кримінальне правопорушення, яке не розслідується у кримінальному провадженні, слідчим та прокурором не надано, а тому ризик вчинення іншого кримінального правопорушення не підтверджений. Більш того, цілеспрямований намір слідчого та прокурора залишити ОСОБА_3 у слідчому ізоляторі за будь-яку ціну, без можливості застосування альтернативних засобів свідчить про необ`єктивність і упередженість сторони обвинувачення, намагання за будь-яку ціну отримати від нього зізнання в кваліфікації, яка до речі не відповідає фактичним обставинам. Сторона захисту розцінює такі дії сторони обвинувачення, як здійснення психологічного тиску на ОСОБА_3 ..

Обвинувачений ОСОБА_3 проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не заперечував, при цьому думку свого захисника підтримав.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора та надані прокурором копії документів, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, суд приходить до наступного.

Так, ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 15 листопада 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому неодноразово продовжувався судом, востаннє ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Миколаєва від 13 лютого 2025 року до 13 квітня 2025 року.

Згідно ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Водночас, ст.17 Закону України від 23.08.2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. П.1 ст.5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України").

На думку суду, обраний відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, та не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, ухиленню від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім цього, суд враховує, що відповідно до правової позиції викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України", при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів та бере до уваги доводи захисника ОСОБА_6 , які викладені у письмовому клопотанні про зміну запобіжного заходу, однак не вважає беззаперечно достатніми для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Разом з тим, достатні відомості про усунення та відсутність на теперішній час тих обставин, які раніше стали підставою для обрання та продовження у відношенні ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відсутні, а отже, підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно нього судом не встановлено.

Так, суд вважає, що залишається достатньо підстав вважати, що ОСОБА_3 , опинившись на волі, зможе перешкодити встановленню істини у справі під час судового провадження і на це вказують такі обставини: характер протиправних дій, в яких він обвинувачується і щодо яких останньому органом досудового розслідування пред`явлене обвинувачення. Є достатньо підстав вважати, що ОСОБА_3 з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованому злочині, зможе ухилитися від суду та не виконувати його процесуальні рішення (ризик переховування) та незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

На наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, вказує те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, а тому, усвідомлюючи тяжкість інкримінованого йому злочину, будучи обізнаними про покарання, яке загрожує йому в разі визнання винним за вироком суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності може вчинити спробу для виїзду до інших областей, за кордон або на непідконтрольні на даний час Україні території. Крім того, ОСОБА_3 може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, які ще не допитувалась під час судового розгляду, шляхом здійснення на них тиску з метою дачі завідомо неправдивих показів, які виправдовують його, чим перешкоджатиме встановленню істини у провадженні, чи взагалі схиляти до відмови давати свідчення.

Щодо доводів захисника про відсутність ризиків перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення слід зазначити, що про наявність вказаних ризиків у клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зазначено. Крім того, про недоведеність існування ризиків, передбачених п.п.4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, було зазначено в ухвалі слідчого судді Ленінського районного суду м.Миколаєва від 13.02.2025 року, оскільки останні не були підтверджені жодним з доказів, що були досліджені слідчим суддею.

При цьому, суд приймає до уваги обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема те, що ОСОБА_3 неодружений, малолітніх дітей на утриманні не має, що вказує на відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, до затримання працював в правоохоронних органах, а також враховує стан його здоров`я (відсутність даних щодо неможливості перебування в умовах ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор" за станом здоров`я).

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи вищезазначене, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , на думку суду, є підставою для продовження останньому саме виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, не забезпечать виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належну поведінку.

За сукупності таких обставин, з урахуванням вимог ст.178 КПК України та положень п.2 ч.4 ст.183 КПК України, суд вважає за необхідне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на заставу або домашній арешт, слід відмовити.

Доводи захисника в обґрунтування заперечень проти клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд відхиляє, оскільки вони не спростовують обставин, що вказують на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, необхідних для тримання під вартою, та зводяться лише до незгоди з клопотанням прокурора.

Посилання сторони захисту на невідповідність фактичних обставин кримінально-правовій кваліфікації, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки в обвинувальному акті викладаються ті фактичні обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Вказане означає, що визначення обсягу та способу викладення фактичних обставин кримінального правопорушення у тексті обвинувального акта належить до повноважень прокурора, а тому ані суд, ані інші учасники судового провадження не можуть вимагати від нього змінити їх виклад. Крім того, під час підготовчого засідання не досліджуються будь-які докази на підтвердження, або спростування викладених прокурором фактичних обставин, а тому суд позбавлений можливості на даному етапі перевіряти чи встановлювати їх достовірність.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст.31, 176, 177, 178, 183, 197, 314316 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в залі Центрального районного суду м.Миколаєва на 10 годину 00 хвилин 04 червня 2025 року.

Кримінальне провадження розглядати суддею одноособово.

У судове засідання викликати сторони кримінального провадження.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 задовольнити.

Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" строком на 60 днів, а саме до 07 червня 2025 року включно.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на заставу або домашній арешт відмовити.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом семи днів з моменту її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1