УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 644/10266/21

провадження № 51-2194ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , а також представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Київського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Карлоліпнехта Льговського району Курської області РФ, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Також вирішено питання щодо обчислення початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду, 15 вересня 2021 року у період часу з 12:30 до 14:25 ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків з його братом ОСОБА_8 у ході конфлікту, який переріс у бійку, взяв зі столу кухонний ніж та, тримаючи його у лівій руці, завдав ножем один удар ОСОБА_8 в область грудної клітини справа, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці вчинення злочину.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2024 року апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2023 року - без змін.

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 серпня 2024 року касаційні скарги представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2024 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2023 року - без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Захисник ОСОБА_4 в касаційній скарзі просить оскаржені судові рішення змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 118 цього Кодексу та призначити покарання в межах санкції ст. 118 КК.

В обґрунтування вимог зазначає про істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, результатом чого стала невірна, на переконання захисника, кваліфікація дій за ч. 1 ст. 115 КК, що залишилося без уваги апеляційного суду.

Захисник зазначає, що висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки засуджений, на переконання сторони захисту, діяв у стані необхідної оборони. Вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином доводи апеляційних скарг захисника та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 не перевірив, не врахував висновків Верховного Суду у цій справі в постанові від 07 серпня 2024 року.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції надав невірну правову оцінку обставин кримінального провадження. Показання засудженого, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які суперечать іншим доказам у справі, зокрема щодо агресивної поведінки потерпілого у момент конфлікту із його братом ОСОБА_5 , його стану, наявності у нього ножа тощо, суд оцінив формально.

Захисник не погоджується також з оцінкою судом слідчого експерименту від 16 вересня 2021 року, зазначає, що той був проведений з порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки слідчим не було відтворено послідовності тих подій, які передували завданню ОСОБА_5 удару ножем потерпілому, слідчий експеримент було проведено без участі судово-медичного експерта, в кабінеті у слідчого, а не на місці події, сам ОСОБА_5 в момент проведення слідчого експерименту перебував у стані алкогольного сп`яніння. Зазначені обставини, на переконання захисника, свідчать про те, що показання, надані засудженим під час цього слідчого експерименту, не є повними та вичерпними щодо подій 15 вересня 2021 року.

Також зазначає, що стороною захисту як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду заявлялися клопотання про витребування медичної документації щодо психічного стану померлого ОСОБА_8 , про проведення повторного слідчого експерименту, про зміну кваліфікації кримінального правопорушення, однак такі клопотання були безпідставно відхилені, що, на переконання захисника, свідчить про неповноту судового розгляду, проте суд апеляційної інстанції зазначених порушень не усунув.

В обґрунтування тверджень про неправильну кваліфікацію захисник посилається на дані з висновків експертів від 16 вересня 2021 року № 09/1517-С/2021, від 25 листопада 2021 року № 10-12/2150-С/21, від 25 вересня 2021 року № 17-13/142-МКС/2150-С/21 та протоколу огляду місця події від 15 вересня 2021 року, на підставі власної оцінки яких стверджує про наявність в діянні засудженого ознак необхідної оборони та її перевищення. Указані обставини, за доводами касаційної скарги, залишилися без належної оцінки судів попередніх інстанцій.

На підтвердження таких доводів посилається на висновки в постанові Верховного Суду України від 27 листопада 2014 року (справа № 5-34кс14), а також у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року (справа № 243/9755/20), від 19 липня 2022 року (справа № 496/1486/18) та від 19 вересня 2023 року (справа № 204/647/20).

Представник потерпілої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 в касаційній скарзі просить оскаржені судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування вимог зазначає, що суд першої інстанції не відобразив у вироку достатніх мотивів на підтвердження умислу на вбивство, не навів прямих доказів, які би підтверджували наявність суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, постановив вирок, який не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК, оскільки суд доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_6 та її представника належним чином не перевірив, указаних порушень не усунув.

Посилається на те, що 15 січня 2025 року під час апеляційного розгляду досліджувався запис слідчого експерименту від 16 вересня 2021 року. При тому, що якість відео- та звуку під час конференцзв`язку були належної якості, саме відтворення слідчого експерименту вважає було неякісним, що перешкодило учасникам провадження, які брали участь дистанційно в режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, належним чином надати пояснення з приводу сприйнятих з відеозапису слідчого експерименту відомостей.

Наголошує, що при проведенні слідчого експерименту були допущені порушення закону, оскільки слідча дія проведена за відсутності судово-медичного експерта, не на місці вчинення злочину, ОСОБА_5 під час проведення слідчого експерименту знаходився у стані алкогольного сп`яніння та нервового потрясіння, під час його проведення не було повного відтворення обстановки та обставин всіх подій, зокрема ударів, нанесених ОСОБА_5 потерпілим.

Стверджує, що в порушення приписів ч. 3 ст. 404 КПК апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання представника потерпілої про проведення повторного слідчого експерименту, чим порушив принцип безпосередності та не дотримався вказівок Верховного Суду в цій справі в постанові від 07 серпня 2024 року.

На підтвердження доводів про наявність у діянні засудженого ознак перевищення необхідної оборони посилається на висновки, відображені в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2025 року (справа № 332/3757/17), від 25 січня 2023 року (справа № 243/9755/20), від 02 липня 2019 року (справа № 524/113/15-к), від 20 жовтня 2020 року (справа № 201/10870/16), від 19 вересня 2023 року (справа № 204/647/20), від 20 лютого 2024 року (справа № 204/7957/21), від 05 грудня 2023 року (справа № 125/2136/20), від 04 квітня 2023 року (справа № 544/73/20).

Мотиви Суду

Перевіривши касаційні скарги та долучені копії оскаржених судових рішень, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також оцінку доказів на предмет їх достовірності. Зазначені обставини є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається зі змісту копії вироку Київського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2023 року висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування відповідно до ст. 91 КПК, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими за правилами ст. 94 КПК та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального закону. Ці докази, оцінені у їх сукупності та взаємозв`язку, є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, зокрема: показань обвинуваченого ОСОБА_5 , письмових доказів та документів: протоколу огляду місця події від 15 вересня 2021 року із фототаблицею до нього; протоколу проведення слідчого експерименту від 16 вересня 2021 року з відеозаписом до нього; висновку судово-медичного експерта від 15 жовтня 2021 року № 10?12/2150-С/21; висновку судово-медичної гістологічної експертизи від 19 жовтня 2021 року № 13/1652?С/21; висновку судово-медичної криміналістичної експертизи від 25 вересня 2021 року № 17-13/142-МКС/2150-С/21; висновку судово-медичного експерта від 25 жовтня 2021 року № 10-14/19/10-12/2150-С/21; висновку експерта від 16 вересня 2021 року № 09/1517-С/2021; висновку судово-психіатричного експерта від 11 жовтня 2021 року № 524.

На підґрунті оцінки досліджених доказів за правилами ст. 94 КПК, показання обвинуваченого ОСОБА_5 суд оцінив як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення. Останній у суді пояснив, що під час досудового розслідування не повідомляв про те, що його брат ОСОБА_8 схопив ніж та погрожував йому вбивством через те, що перебував у шоковому стані. Разом із тим, у ході проведення слідчого експерименту 16 вересня 2021 року він чітко та послідовно відтворив обставини, за яких наніс удар ножем ОСОБА_8 15 вересня 2021 року, при цьому жодного разу не зазначав, що останній погрожував йому вбивством, що у останнього в руці також знаходився ніж.

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

За приписами частин 1, 2 ст. 439 КПК після скасування ухвали судом касаційної інстанції суд апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у цій справі попередню ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 січня 2024 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

У зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг сторони захисту та представника потерпілої щодо оцінки показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , слідчого експерименту, а також показань обвинуваченого щодо спричинення йому потерпілим тілесних ушкоджень.

З ухвали Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року вбачається, що при новому апеляційному розгляді вищевказані недоліки цим судом було усунуто.

Суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційних скарг щодо того, що в потерпілого під час конфлікту був в руках ніж, спростував їх на підставі досліджених доказів.

Як видно з оскарженої ухвали, апеляційний суд дослідив протокол огляду місця події від 15 вересня 2021 року, зі змісту якого встановив, що в ході огляду місця події біля трупу чи в його руках не було виявлено ніж, яким ОСОБА_8 , зі слів обвинуваченого, погрожував йому вбивством. Водночас, врахував показання обвинуваченого про те, що ніж, з яким нібито нападав на нього потерпілий, не переміщав, а інших осіб у приміщенні квартири на момент події не було, а також відомості, отримані під час слідчого експерименту від 16 вересня 2021 року, де обвинувачений про напад на нього з боку потерпілого із застосуванням ножа не вказував, зазначав лише про факт нанесення йому потерпілим декількох ударів руками, стиснутими в кулак.

Цей суд погодився із тим, що в діях потерпілого вбачаються ознаки неправомірної поведінки, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 16 вересня 2021 року № 09/1517-С/2021, однак, врахувавши встановлену обстановку на місці вчинення злочину, відсутність ножа, яким нібито здійснював суспільно небезпечне посягання потерпілий та наявність у його крові 4,26 ‰ етилового спирту, що відповідає тяжкому алкогольному отруєнню, оцінив обставини бійки між потерпілим та обвинуваченим як такі, що не свідчать про наявність суспільно небезпечного посягання на обвинуваченого в аспекті приписів ст. 36 КК.

При новому апеляційному розгляді цей суд повторно дослідив протокол слідчого експерименту від 16 вересня 2021 року та відеозапис до нього на предмет дотримання положень закону щодо його проведення та оформлення, де порушень приписів статей 104-107, 240 КПК не встановив, відобразив належні мотиви свого рішення.

Доводи апеляційних скарг щодо неправильної оцінки протоколу проведення слідчого експерименту на предмет його допустимості, зокрема доводи сторони захисту, яка посилалася на те, що обвинувачений через стан алкогольного сп`яніння не зміг достовірно відтворити обставини події, суд апеляційної інстанції перевірив та спростував. Суд встановив, що обвинувачений чітко та послідовно відтворив обставини, за яких спричинив удар ножем ОСОБА_8 і його пояснення, надані під час слідчого експерименту щодо механізму та способу спричинення проникаючого колото-різного поранення грудей, наявного на трупі потерпілого ОСОБА_8 , узгоджуються із встановленими за висновком експерта №10-14/19/10-12/2150-С/21 від 25 жовтня 2021 року даними, які апеляційний суд співставив між собою та дійшов вмотивованого переконання про їх відповідність одне іншому.

Щодо відтворення під час проведення слідчого експерименту не всієї бійки між обвинуваченим та потерпілим, факт якої ніким не оспорюється, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що таке не є визначальним для кваліфікації дій ОСОБА_5 , оскільки фактичні обставини кримінального правопорушення встановлені на підставі оцінки сукупності доказів у їх взаємозв`язку.

Показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , надані ними у ході розгляду в суді першої інстанції, під час нового апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції також дослідив, дійшов обґрунтованого висновку, що вони жодним чином не спростовують висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_8 , адже, як встановив апеляційний суд, зазначені свідки не були безпосередніми очевидцями події та лише характеризують особи потерпілого та засудженого як таких, що схильні до вживання алкогольних напоїв. Поміж тим, суд врахував показання свідка ОСОБА_9 , надані місцевому суду стосовно того, що одразу після події обвинувачений говорив йому, що ОСОБА_8 того дня кілька разів його вдарив, однак, про напад потерпілого на обвинуваченого з ножем не вказував.

Апеляційний суд вмотивовано відхилив доводи апеляційних скарг про недопустимість протоколу слідчого експерименту через те, що слідчу дію проведено в кабінеті слідчого і за відсутності експерта. Цей суд обґрунтовано виходив із того, що приписи ст. 240 КПК не вимагають від слідчого проводити слідчий експеримент за участю експерта та виключно на місці події злочину, правильно врахував при цьому висновки в постанові Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 607/12407/16-к.

До участі у слідчому експерименті можуть бути залучені за необхідності спеціаліст, підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник (частини 2, 3 ст. 240 КПК). Натомість про імперативний обов`язок залучення до участі в слідчому експерименті судово-медичного експерта у КПК не йдеться.

Що стосується доводів про недопустимість протоколу слідчого експерименту через проведення цієї слідчої дії у кабінеті слідчого, а не на місці вчинення злочину, то апеляційний суд обґрунтовано керувався під час їх оцінки характером тих обставин, які підозрюваний відтворював під час слідчої дії. Як видно з оскаржених судових рішень, слідчий експеримент 16 вересня 2021 року було проведено за участю ОСОБА_5 , його захисника та понятих з метою відтворення механізму, характеру та способу спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. Ці обставини в цьому провадженні можливо достовірно відтворити не обов`язково на місці скоєння злочину, а тому проведення слідчого експерименту в кабінеті у слідчого не свідчить про недопустимість отриманих в такий спосіб фактичних даних. З аналогічних правозастосовних позицій Верховний Суд виходив неодноразово, зокрема в постанові від 27 лютого 2023 року (справа № 200/9992/16-к, провадження № 51-1866км21).

Таким чином, здолученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що під час перегляду вироку суду першої інстанції вимог статей 404, 405, 419, 439 КПК апеляційним судом дотримано, він дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_4 та представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , які в переважній більшості є аналогічними доводам їх касаційних скарг про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, навів належні мотиви прийнятого рішення.

Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Щодо доводів касаційної скарги про безпідставне відхилення судом апеляційної інстанції клопотань сторони захисту про витребування медичної документації щодо потерпілого, проведення повторного слідчого експерименту та зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого, то такі доводи є необґрунтованими.

Клопотання захисника про витребування з Державної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» медичної карти потерпілого суд апеляційної інстанції розглянув, дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав до його задоволення, оскільки медичні документи потерпілого не є такими, що прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у цьому провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, з огляду на що не є належними доказами.

Указані мотиви колегія суддів касаційного суду вважає переконливими. Доводи касаційної скарги захисника, який вказує, що метою витребування такої документації є підтвердження показань свідка ОСОБА_9 та обвинуваченого стосовно характеристики потерпілого, не спростовують висновків апеляційного суду, який виходив із того, що вказане не має значення для доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК, в даному кримінальному провадженні.

За приписами ч. 3 ст. 333 КПК у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії.

З урахуванням наведеного вище, за обставин цього провадження колегія суддів не вбачає підстав вважати не обґрунтованим рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні клопотання про проведення повторного слідчого експерименту за участю обвинуваченого за оцінкою відповідних доводів касаційної скарги.

Відмова суду апеляційної інстанції у задоволенні такого клопотання не може свідчити про порушення положень ч. 3 ст. 404 КПК, як про це зазначає у своїй касаційній скарзі представник потерпілої, оскільки зазначена норма врегульовує порядок повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, за відповідних умов.

Натомість приписи ч. 3 ст. 333 КПК спрямовані на сприяння сторонам провадження стосовно встановлення обставин або перевірки обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, якщо вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом.

Показання, надані засудженим під час судового розгляду, суд оцінив відповідно до правил ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості, достовірності у сукупності та взаємозв`язку з іншими зібраними доказами, у тому числі й з протоколом проведення слідчого експерименту від 16 вересня 2021 року та відеозаписом до нього. Зазначене було предметом перевірки апеляційного суду, який також надав свою належну оцінку. Тих підстав, про які йдеться в ч. 3 ст. 333 КПК, та свідчать про помилковість рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні клопотання про проведення повторного слідчого експерименту, за доводами касаційних скарг колегія суддів не вбачає.

Правила та порядок дослідження звуко- і відеозаписів у суді визначені в ст. 359 КПК. Відтворення звукозапису і демонстрація відеозапису проводяться в залі судового засідання,після цього суд заслуховує доводи учасників судового провадження (ч. 1 ст. 359 КПК). У разі необхідності відтворення звукозапису і демонстрація відеозапису можуть бути повторені повністю або в певній частині (ч. 2 ст. 359 КПК). З метою з`ясування відомостей, що містяться у звуко- і відеозаписах, судом може бути залучено спеціаліста (ч. 3 ст. 359 КПК).

Про порушення судом правил ч. 1 вказаної статті в касаційних скаргах не йдеться. Водночас в касаційних скаргах не йдеться і про те, що учасники вимагали здійснення дій, передбачених частинами 2, 3 вказаної статті, що суд відмовив у клопотаннях про повторення запису повністю або в певній частині. З оскарженого судового рішення також такого не вбачається. Отже відсутні підстави сприймати як обґрунтовані доводи касаційної скарги представника потерпілої про порушення під час відтворення 15 січня 2025 року у суді апеляційної інстанції відеозапису проведення слідчого експерименту та його твердження про те, що вказане перешкодило учасникам процесу належним чином надати пояснення з приводу предмету дослідження, який, з огляду на процесуальну позицію представника потерпілої, був відкритий в порядку ст. 290 КПК, в подальшому був предметом безпосереднього дослідження в місцевому та апеляційному суді, оцінки яких щодо вказаного доказу збігаються.

Колегія суддів бере до уваги, що про таке порушення норм процесуального закону при перевірці цього доказу в апеляційному суді, яке б перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, представник потерпілої не зазначає.

Суд апеляційної інстанції перевірив також доводи щодо кваліфікації дій обвинуваченого і надав їм належну оцінку.

Перевіряючи доводи касаційних скарг про неправильність висновків судів попередніх інстанцій щодо кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК, колегія суддів виходить з такого.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мета - захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої для припинення або відвернення посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони, за наявності підстав до її здійснення.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК). Явність такої невідповідності перш за все означає, що заподіяна тому, хто посягає, тяжка шкода об`єктивно перебуває в очевидній, різкій невідповідності або з небезпечністю вчиненого посягання, або з обстановкою захисту, що склалася для того, хто захищається. Особа, що захищається, повинна суб`єктивно усвідомлювати явну невідповідність тяжкої шкоди, яку вона заподіює тому, хто посягає.

Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій. Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Отже, для кваліфікації діяння за ст. 118 КК суд факту і права має встановити, що шкода, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, заподіяна особі, яка здійснює посягання, під час його вчинення, коли воно вже розпочате і ще не закінчене.

Таких обставин в цьому провадженні судами не встановлено.

Колегія суддів касаційного суду на підставі оцінки доводів касаційних скарг та змісту оскарженого судового рішення доходить переконання, що оцінивши сукупність наявних у справі доказів за правилами, визначеними в ст. 94 КПК, місцевий суд обґрунтовано не встановив обставин, притаманних діянню, яке вчиняється у стані необхідної оборони. Вирішуючи питання про спрямованість умислу і доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства, кваліфікованого за ч. 1 ст. 115 КК, суд першої інстанції належним чином зважив на обстановку і спосіб вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини протиправного заподіяння шкоди потерпілому та поведінку учасників події.

Апеляційний суд, у свою чергу, обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості особи за ч. 1 ст. 115 КК, ретельно перевірив доводи як сторони захисту, так і представника потерпілої про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, і твердження про вчинення вбивства ОСОБА_8 при перевищенні меж необхідної оборони, та оцінив у цьому провадженні відповідні доводи як неспроможні, вмотивовано спростував їх і дійшов висновку про відсутність підстав уважати, що потерпілий ОСОБА_8 погрожував засудженому ножем, натомість встановлений досудовим розслідуванням факт неправомірної поведінки з боку потерпілого був обґрунтовано оцінений як такий, що не свідчить про наявність суспільно небезпечного посягання на засудженого в контексті приписів ст. 36 КК.

За фактичних обставин, установлених під час судового розгляду, де правильність висновків місцевого суду перевірена за наслідками апеляційного перегляду, колегія суддів Верховного Суду, який є судом права, а не факту, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства та про кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 115 КК, які спираються на належні і допустимі докази, оцінені за правилами ст. 94 КПК.

За відсутності в межах своєї компетенції, визначеної приписами ст. 433 КПК, підстав ставити під сумнів висновки судів попередніх інстанцій щодо достовірності доказів та встановлених фактичних обставин кримінального провадження, Верховний Суд не вбачає порушень закону України про кримінальну відповідальність, оскільки в судовому провадженні не встановлено ознак такого суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, яке дає підстави діяти в стані необхідної оборони ОСОБА_5 .

Сам факт наявності легких тілесних ушкоджень у засудженого за висновком судово?медичного експерта № 09/1517-С/2021 від 16 вересня 2021 року, сам по собі не підтверджує наявності суспільно-небезпечного посягання на життя або здоров`я засудженого зі сторони потерпілого і суд апеляційної інстанції обґрунтовано оцінив їх у сукупності і взаємозв`язку із іншими доказами як такі, що не дають підстав діяти у стані необхідної оборони.

За встановлених фактичних обставин, з урахуванням того, що факту наявності в момент вчинення злочину у потерпілого ножа, на чому наголошувала сторона захисту та представник потерпілої, суди з матеріалів кримінального провадження та наявних у справі доказів не встановили, колегія суддів Верховного Суду не знаходить підстав вважати, що засуджений цілеспрямовано, використовуючи ніж, та завдаючи ним потерпілому удар в область грудної клітини праворуч, тобто в область розташування життєво важливих органів, перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж. Вчинення таких дій свідчить про те, що ОСОБА_5 через конфлікт бажав заподіяти ОСОБА_8 фізичну шкоду та діяв із відповідним умислом.

Посилання захисника та представника потерпілої на висновки, відображені в постанові Верховного Суду України від 27 листопада 2014 року (справа № 5-34кс14), а також у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року (справа № 243/9755/20), від 19 липня 2022 року (справа № 496/1486/18), від 19 вересня 2023 року (справа № 204/647/20), від 20 лютого 2025 року (справа № 332/3757/17), від 02 липня 2019 року (справа № 524/113/15-к), від 20 жовтня 2020 року (справа № 201/10870/16), від 20 лютого 2024 року (справа № 204/7957/21), від 05 грудня 2023 року (справа № 125/2136/20), від 04 квітня 2023 року (справа № 544/73/20) є нерелевантним до даних правовідносин, оскільки обставини стосовно рівня суспільно-небезпечного посягання на обвинувачених у тих справах, що стало підставою для них діяти у стані необхідної оборони, суттєво відрізняються від тих, які встановлено у даній справі.

Апеляційний суд дійшов вмотивованого висновку, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про спрямованість дій саме на заподіяння смерті потерпілому, що дало суду обґрунтовані підстави для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст. 115 КК.

Умисне вбивство, передбачене в ч. 1 ст. 115 КК, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у виді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини, коли винний усвідомлює суспільну небезпечність конкретної своєї дії, а отже, і достатню вірогідність або високу вірогідність, що наближається до неминучості, заподіяння смерті особі внаслідок вчиненого ним діяння, передбачає можливість настання таких наслідків і бажає або свідомо припускає їх настання. Бажання настання наслідків вказує про вчинення кримінального правопорушення з прямим умислом, де конкретні наслідки є метою вчинення злочину, водночас небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини.

При встановленні форми вини, суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує спосіб, знаряддя вчинення кримінального правопорушення, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. Кваліфікуючи дії засудженого за ч. 1 ст. 115 КК, суди вірно врахували вказані обставини, зокрема кількість ударів, їх локалізацію та спричинені ушкодження, які мають безпосередній причинний зв`язок з настанням смерті.

Вказані вище обставини переконливо свідчать про те, що засуджений усвідомлював суспільну небезпечність своїх конкретних дій і передбачавможливість заподіяння смерті внаслідок їх вчинення. Водночас необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (ч. 2 ст. 25 КК). При цьому передбачення винуватим суспільно-небезпечних наслідків в цьому кримінальному провадженні не свідчить про наявність у засудженого в момент вчинення діяння обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку, відвернути настання наслідків.

Той факт, що засуджений передбачав можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, виключає психічне ставлення до вчиненого у формі злочинної недбалості в аспекті положень ч. 3 ст. 25 КК.

За встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що мисленим уявленням засудженого про результат своїх дій не охоплювалось умисне заподіяння смерті, як відсутні і підстави для твердження про психічне ставлення до заподіяної смерті у формі необережності.

За встановлених фактичних обставин кримінального провадження відсутні підстави стверджувати про наявність стану необхідної оборони у засудженого, доводи касаційної скарги не містять переконливого і обґрунтованого спростування висновків апеляційного суду в цій частині. Отже, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що такі дії засудженого мають оцінюватись на загальних підставах. Дійшовши обґрунтованого висновку про доведеність винуватості засудженого, суди правильно кваліфікували його дії за ч. 1 ст. 115 КК.

В аспекті дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, про що йдеться в касаційних скаргах, колегія суддів також враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позицію ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладену, зокрема, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційних скарг сторони захисту та представника потерпілої, вмотивовано погодившись з рішенням місцевого суду.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та доходить переконання, що вирок місцевого та ухвала апеляційного судів є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.

З огляду на приписи ст. 433 КПК, інші доводи касаційних скарг, що за своїм змістом зводяться до незгоди з оцінкою доказів на предмет їх достовірності, надання їм власної оцінки, незгоди з встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, не можуть бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 , за змістом оскаржених судових рішень та доводами касаційних скарг захисника і представника потерпілої, судом касаційної інстанції не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарг немає.

Враховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , а також представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , а також представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3