ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 590/242/22

провадження № 51-3887 км 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000038 від 14 січня 2022 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 28 липня 2022 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 08 травня 2024 року стосовно ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ямпільського районного суду Сумської області від 28 липня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Указане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що 14 січня 2022 року близько 17 год 25 хв ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ-DAEWOO» моделі «Sens», реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - ЗАЗ), рухався по вул. Центральна в с. Орлівка Шосткинського району Сумської області у напрямку смт. Ямпіль. Перебуваючи в районі буд. 9 зазначеної вулиці, ОСОБА_6 зневажив безпекою дорожнього руху, проявив неуважність, у темну пору доби в умовах недостатньої видимості не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, тому допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була одягнена у темного кольору одяг без світлоповертальних елементів та рухалась по проїзній частині у попутному для нього напрямку в порушення вимог пунктів 4.1, 4.4, 4.8, 4.14 «а» Правил дорожнього руху (далі - ПДР).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 06 від 15 лютого 2022 року, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілої.

Відповідно до зібраних в кримінальному провадженні доказів та висновку судово-автотехнічної експертизи № СЕ-19/119-22/1714-ІТ від 21 лютого 2022 року ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки ЗАЗ, порушив вимоги пунктів 12.2, 12.3 ПДР, які перебувають в прямому причинному зв`язку з ДТП та наслідками, що настали.

Сумський апеляційний суд ухвалою від 08 травня 2024 року вирок місцевого суду залишив без зміни.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить:

- змінити вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 28 липня 2022 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 08 травня 2024 року;

- застосувати до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки;

- покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК;

- у решті оскаржувані судові рішення залишити без зміни.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд першої інстанції, маючи достатні підстави для застосування стосовно ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, призначив йому реальну міру покарання, при цьому з цих підстав належним чином не мотивував свою позицію.

Так, захисник стверджує, що місцевий суд не дотримався вимог статей 50, 65 КК, оскільки належним чином не врахував особу засудженого, зокрема відсутність будь-якої негативної інформації стосовно нього та належну процесуальну поведінку як під час досудового розслідування так і в суді, а також те, що він:

- проживає разом з матір?ю, яка перебуває на «Д» обліку у лікаря терапевта та потребує постійного стороннього догляду, оскільки вони не мають інших членів сім?ї;

- перебуває на обліку у лікаря травматолога та потребує постійного огляду і повторного оперативного втручання.

Крім цього, як зазначає захисник, ОСОБА_6 :

- у повній мірі визнав свою провину та щиро розкаявся у скоєному, при цьому не заперечував своєї винуватості не зважаючи на те, що самою потерпілою також було порушено відповідні пункти ПДР;

- невідкладно викликав швидку медичну допомогу на місце події та намагався самостійно надати першу медичну допомогу;

- не перебував в стані алкогольного сп`яніння;

- активно сприяв розкриттю злочину;

Водночас з підстав, детально наведених у касаційній скарзі, захисник також вказує про те, що суд першої інстанції не врахував пояснень ОСОБА_6 з приводу наявності у потерпілого ОСОБА_9 претензій матеріального та морального характеру.

Зокрема, захисник просить взяти до уваги те, що на виконання домовленості з дітьми потерпілої ( ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ), ОСОБА_6 здійснив виплату грошових коштів у розмірі 9 000 грн, а через деякий час ще 10 000 грн ОСОБА_9 , оскільки саме він доглядав за спільним батьком останніх, який потребував коштів на лікування, що, на думку сторони захисту, свідчить про часткове відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди і могло бути визнане судом як пом`якшуюча покарання обставина.

Однак, в подальшому ОСОБА_10 попросила засудженого перераховувати грошові кошти на її ім`я, оскільки ОСОБА_9 не витрачав отримані від обвинуваченого грошові кошти на утримання батька, а всі фінансові витрати на утримання останнього несе лише вона, у зв`язку з чим ОСОБА_6 передав їй особисто в руки близько 20 000 грн, що, на переконання захисника, свідчить про його намагання усунути завдану шкоду та виправити ситуацію.

При цьому захисник наголошує, що:

- ОСОБА_6 жодним чином не відмовлявся відшкодовувати матеріальні та моральні збитки потерпілій стороні, при цьому прикладав зусилля для того, щоб у воєнний час влаштуватися на роботу та продовжувати сплачувати грошові кошти;

- з огляду на обставини, наведені вище, ОСОБА_10 на стадії судового розгляду неодноразово зверталася до суду про визнання її потерпілою у даному провадженні, однак їй було в цьому відмовлено;

- місцевий суд, з огляду на пояснення обвинуваченого, не взяв до уваги, що позиція потерпілих щодо призначення виду і строку покарання є не процесуальною вимогою, а лише їх думкою, яка може бути врахована у сукупності з іншими обставинами, однак не є вирішальною під час прийняття відповідного рішення.

За таких обставин, сторона захисту вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки пом`якшуючим покарання обставинам та даним про особу ОСОБА_6 , що потягло за собою ухвалення необґрунтованого вироку внаслідок незастосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК.

Водночас суд апеляційної інстанції, як зазначає захисник:

- не спростував доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо допущених місцевим судом порушень статей 50, 65 КК в частині призначення йому покарання;

- переглядаючи вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 в порядку апеляційної процедури, не дотримався вимог закону та не врахував роз`яснень, що містяться у пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»;

- залишив поза увагою дані про особу обвинуваченого (який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та вчинив кримінальне правопорушення з необережності), його відношення до вчиненого, визнання вини, наявність постійного місця проживання, хворої матері на утриманні.

Отже, захисник вважає, що покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень статей 75, 76 КК та призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами буде відповідати вимогам ст. 65 цього Кодексу та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у пунктах 2, 3 ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 413, 414 КПК.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги захисника про те, що призначене місцевим судом покарання є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, колегія суддів зауважує про таке.

Питання призначення покарання врегульовані розділом ХІ КК.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Водночас відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Проте у своїй касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, не наводить доводів щодо незаконності висновків судів попередніх інстанцій в частині призначеного ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки або додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги щодо несправедливості покарання через його суворість є необґрунтованими.

Що стосується доводів касаційної скарги сторони захисту про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином законодавцем чітко визначено, що за наявності вищевказаних підстав, при вирішенні питання щодо застосування положень ст. 75 КК, судом враховується: тяжкість кримінального правопорушення, особа винного та інші обставини справи.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, навівши відповідні обґрунтування, в тому числі врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_6 неможливе без ізоляції його від суспільства та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, який, з огляду на санкцію ч. 2 ст. 286 КК, є мінімальним.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою обвинуваченого щодо необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК, з наведеними вище висновками місцевого суду погодився та зазначив, що, враховуючи особу обвинуваченого, а також наявність інших обставин кримінального провадження згідно з вимогами КК, звільнення ОСОБА_6 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням є недоцільним.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції врахував думку потерпілого (який в суді першої інстанції просив призначити обвинуваченому покарання, пов`язане з реальним позбавленням волі), а також незворотні наслідки кримінального правопорушення у виді смерті людини.

При цьому суд апеляційної інстанції не взяв до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_11 (аналогічні з доводами касаційної скарги його захисника), який на обґрунтування необхідності застосування стосовно нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням вказував про те, що він хворіє і потребує оперативного лікування.

Так, колегія суддів суду апеляційної інстанції в цій частині зауважила, що в матеріалах справи відсутні будь-які застереження щодо неможливості відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, і суду апеляційної інстанції інформація про те, що ОСОБА_6 за станом свого здоров`я не може відбувати покарання у виді позбавлення волі також не надана.

На переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419 КПК, переглядаючи вирок місцевого суду, в цілому дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченого доводам та з урахуванням наведених вище обставин дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК, колегія суддів враховує:

- тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України належить до категорії тяжких;

- дані про особу засудженого, які наведені як у касаційній скарзі захисника, так і в оскаржуваних судових рішеннях;

- обставини скоєння кримінального правопорушення, в тому числі наслідки, що настали внаслідок його скоєння.

Крім того, Верховний Суд враховує і позицію потерпілого ОСОБА_9 , який, з огляду на зміст вироку суду першої інстанції, вважав покарання у виді реального позбавлення волі справедливою та достатньою мірою покарання для обвинуваченого за вчинене кримінальне правопорушення.

Водночас, що стосується наведених захисником обставин щодо намагання ОСОБА_6 усунути завдану шкоду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як убачається з матеріалів провадження, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо відшкодування заподіяної злочином шкоди потерпілому ОСОБА_9 в сумі 10 000 грн та 20 000 грн його сестрі ОСОБА_12 , з якими була відповідна домовленість з цього приводу (які є аналогічними з доводами касаційної скарги захисника), були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив, що така шкода повинна бути відшкодована в порядку визначеному законом, однак її наявність та розмір 20 000 грн не підтверджуються наданими до суду доказами, а сплачена ним сума потерпілому ОСОБА_9 в розмірі 10000 грн є неспівмірною заподіяній злочином шкоді.

Такі висновки суду апеляційної інстанції колегія суддів вважає обґрунтованими та вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_10 не визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні, а відшкодування грошових коштів у розмірі 9 000 грн та через деякий час ще 10 000 грн потерпілому ОСОБА_9 , як про це у своїй касаційній скарзі вказує захисник, з огляду на те, що позбавлення життя людини є наслідком, що має незворотний характер, втрата життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не підлягає відшкодуванню, а життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті, дійсно є неспівмірною заподіяній злочином шкоді.

Крім того, колегія суддів зауважує, що посилання у касаційній скарзі захисника на відсутність будь-якої негативної інформації стосовно ОСОБА_6 та його належну процесуальну поведінку як під час досудового розслідування так і в суді, а також те, що засуджений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та вчинив кримінальне правопорушення з необережності, має постійне місце проживання та хвору матір на утриманні, в даному випадку лише підтверджують правильність висновків судів попередніх інстанцій в частині необхідності призначення ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК, однак в цілому не свідчать про можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК.

Також Суд зазначає, що захисник, оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині незастосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, при цьому посилаючись на обставини, що пом`якшують покарання, не зазначає яким саме чином указане перешкодило судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення з огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК обставини, що пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК, враховуються саме під час призначення покарання, а не при вирішенні питання щодо звільнення від його відбування.

З огляду на зазначене вище, Верховний Суд не вбачає підстав для висновку про те, що ОСОБА_6 може виправитись без відбування реального покарання, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципу законності, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги у цій частині.

Ураховуючи вищенаведене, а також те, що кримінальний закон застосовано правильно, тих істотних порушень, які перешкодили або могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення не встановлено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 28 липня 2022 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 08 травня 2024 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3