Справа №950/2840/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - Бакланов
Номер провадження 11-кп/816/1233/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

31 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 950/2840/23 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 25.06.2024 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту та покласти обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК, оскільки ризики є надуманими і не підтверджується жодними доказами, а сама лише тяжкість вчинених кримінальних правопорушень є недостатньою підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу. ОСОБА_9 є особою молодого віку, має постійне місце реєстрації та мешкання, проживає разом із батьком, на обліку у лікарів не перебуває, наміру перешкоджати судовому розгляду не має.

У Лебединському районному суді Сумської області знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК, судовий розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, а завершити розгляд кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу не є можливим.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 25.06.2024 ОСОБА_9 продовжений строк тримання під вартою до 23.08.2024 включно та визначена застава в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60 560 грн, та покладені обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК, у разі її внесення. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що розгляд кримінального провадження по суті не завершений, стороною обвинувачення надані докази наявності ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого і вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК; за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування; за результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч. 1-3 ст. 331 КПК). При цьому згідно ч. 4-5 ст. 199 (глава 18) КПК суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу; суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Відповідно ч. 3 ст. 176 (глава 18) КПК, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам (тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, крім випадків, передбачених ч. 6 і 7 ст. 176 цього Кодексу ч. 1 ст. 183 КПК), а згідно ч. 4 цієї статті запобіжні заходи застосовуються: під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Метою застосування запобіжного заходу і його продовження, крім іншого, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, вчинити інше кримінальне правопорушення. При цьому підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Прокурор не має права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК (ч. 1-2 ст. 177 КПК).

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію обвинуваченого; 7) майновий стан обвинуваченого; 8) наявність судимостей у обвинуваченого; 9) дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно ч. 1 ст. 194 КПК, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Ухваливши рішення щодо задоволення клопотання прокурора та продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 саме такого запобіжного заходу як тримання під вартою, а не застосування будь-якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки при вирішенні зазначеного питання у повній мірі дотримався вимог ст. 176, 177, 183, 194, 197 і 331 КПК, а саме з`ясував і дослідив всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Зокрема, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжкими, за своїм процесуальним статусом є обвинуваченим у кримінальному провадженні і обґрунтованість пред`явленого йому обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку чи іншого судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, а тому колегія суддів не уповноважена надавати на цій стадії кримінального процесу оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування стороною обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) подальшого тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду справи по суті.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_9 може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому колегія суддів враховує те, що «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_9 може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь їх суспільної небезпечності, а також конкретні обставини його вчинення, зокрема кількість епізодів. При цьому ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності всупереч доводів захисника дійсно має місце і реально існує.

Колегія суддів також вважає, що обвинувачений ОСОБА_9 може вчинити інше кримінальне правопорушення і цей ризик не зменшився, зважаючи на те, що він раніше судимий, тривали, не має постійного джерела прибутку.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому, наслідків вчинених дій, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, а тому приходить до переконання, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в триманні обвинуваченого під вартою.

Вирішуючи питання про обґрунтованість продовження строку ув`язнення ОСОБА_9 , колегія суддів враховує також і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. При цьому згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

В ході апеляційного розгляду не установлено істотних порушень положень КПК при розгляді судом питання про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 у виді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали (п. 3 ч. 1 ст. 409 і ч. 2 ст. 412 КПК).

Твердження у апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 про наявність у її підзахисного міцних соціальних зв`язків не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду кримінального провадження. При цьому судом першої інстанції було установлено, що обвинувачений не має постійного місця проживання, під час досудового розслідування змінював місце проживання, знаходився у розшуку і був затриманий в іншому місці.

Інші доводи апеляційної скарги також не можуть бути взяті до уваги, оскільки повинні враховуватись у сукупності з усіма фактичними обставинами кримінального провадження.

Визначаючи розмір застави суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону та застосував заставу в мінімальному розмірі, передбаченому п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів і є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Зважаючи на наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, обсяг і характер пред`явленого обвинувачення, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 25.06.2024 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3