У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.10.2024 року, якою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області, громадянина України, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402, ч.5 ст.407 КК України,

обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 06.12.2024р. включно з визначенням застави, в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень.

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

підозрюваний ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6 , з утриманням на гауптвахті, без визначення розміру застави.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді до підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 06.12.2024 року включно, з визначенням застави, в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у сумі 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок, з покладенням обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та незаконною.

Зазначає, що з урахуванням обставин кримінального правопорушення, його тяжкості та наслідків, застава у мінімальному розмірі визначена підозрюваному ОСОБА_6 не здатна забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

Також прокурор зазначає, що за відсутності в ухвалі слідчого судді визначення місця утримання на гауптвахті підозрюваного військовослужбовця створюються умови до порушення прав військовослужбовців.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Під час розгляду клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 слідчим суддею встановлені наступні обставини.

Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000137 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402, ч.5 ст.407 КК України,

За версією органу досудового розслідування, старший сержант ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді командира 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у АДРЕСА_2 , 28.09.2024 близько 10 години 00 хвилин (точний час в ході досудового розслідування не встановлений), всупереч вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 35, 37, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, прийнявши наказ начальника командира 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_9 , що надано у визначенні: «Заняти кругову оборону населеного пункту Богоявленка. Зайняти позицію відділення « ОСОБА_10 » і здійснювати кругову оборону населеного пункту ОСОБА_11 », до виконання, усвідомлюючи суспільно небезпечність своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, з метою уникнення переміщення в район ведення бойових дій на території Донецької області, в умовах воєнного стану, відкрито не відмовляючись виконати вказаний наказ, близько 11.00 год. 28.09.2024 самовільно залишив місце служби, чим вчинив інше умисне невиконання наказу начальника.

Він же, старший сержант ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді командира 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у АДРЕСА_2 , 28.09.2024 близько 11 години 00 хвилин (точний час в ході досудового розслідування не встановлений), в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби за місцем розташування підрозділів військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , та незаконно перебував поза його межами, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що самовільно залишив місце служби, з 28.09.2024 по 10.10.2024.

10.10.2024 ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208, 615 КПК України.

11.10.2024 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402, ч.5 ст.407 КК України.

Слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 в обґрунтування клопотання зазначив, про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 , кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.402, ч. 5 ст. 407 КК України та про наявність ризиків, передбачених п.1,3,4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя врахував наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 , у вчиненні інкримінованих злочинів, вагомість наявних доказів, а також тяжкість покарання, що йому загрожує в разі визнання винуватим, послався на наявність ризиків, передбачених п. 1,3,4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України. Вважав, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить запобіганню доведених ризиків та прийшов до висновку про необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_6 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначення розміру застави.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 194 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, встановлено, що рішення слідчим суддею прийнято з дотриманням зазначених вимог національного та міжнародного законодавства та в цій частині прокурором не оскаржується.

Так, слідчим суддею належним чином встановлено наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 , у вчиненні інкримінованих злочинів, вагомість наявних доказів на підтвердження обґрунтованості підозри, а також тяжкість покарання, що йому загрожує в разі визнання винуватим, наявність ризиків, передбачених п. 1,3 ч.1 ст. 177 КПК України та те, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить запобіганню доведених ризиків. За такого, слідчий суддя прийшов до вірного висновку про необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_6 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставність визначення слідчим суддею розміру застави підозрюваному ОСОБА_6 , то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України.

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченому ст. 109-114-2, ст.258-258-6, ст. 260, ст. 261, ст. 402-405, ст.407, ст.408,ст.429, ст.437-442 КК України.

В той же час, Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях вказував на те, що обґрунтовуючи неможливість обрання інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, суд повинен послатися на ті чи інші конкретні обставини, як цього вимагає пункт 3 статті 5 Конвенції. (рішення у справі «Осипенко проти України»). Уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Вренчев проти Сербії" п. 76).

Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п. п. 23-24).

Враховуючи вказану практику ЄСПЛ, ст. 183 КПК України, яка наділяє слідчого суддю, суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно застави, однак відповідно до вказаної статті зобов`язує слідчого суддю, суд визначити розмір застави застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також беручи до уваги, дані про особу підозрюваного, апеляційний суд вважає, що в даному випадку слідчий суддя обґрунтовано визначив ОСОБА_6 заставу, як альтернативний запобіжний захід.

При визначенні розміру застави стосовно підозрюваного ОСОБА_6 , слідчим суддею було враховано тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень та особу підозрюваного, який відповідно до матеріалів провадження, раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, має на утриманні неповнолітніх дітей, проходить службу з 26.02.2022 року, було враховано обставини вчинення кримінальних правопорушень, майновий стан підозрюваного, а також те, що розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, покладених на нього обов`язків.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні; рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В суді апеляційної інстанції підозрюваний ОСОБА_6 зазначив, що після внесення застави та звільнення з під варти, він повернувся до військової служби та в подальшому має намір продовжувати нести службу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв рішення про обрання підозрюваному ОСОБА_6 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування до підозрюваного альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави та правильно визначив розмір застави, який, з урахуванням доведених ризиків і особи підозрюваного, повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, забезпечити його належну процесуальну поведінку у кримінальному провадженні.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора, що за відсутності в ухвалі слідчого судді визначення місця утримання на гауптвахті підозрюваного військовослужбовця створюються умови до порушення прав військовослужбовців, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Так, відповідно до змісту ст. 196 КПК України слідчий суддя, суд в ухвалі про застосування запобіжного заходу зазначає відомості про: 1) кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому підозрюється, обвинувачується особа; 2) обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу; 3) обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу; 4) посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини; 5) запобіжний захід, який застосовується.

Згідно положень ч.4 ст. 196 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч.4 ст. 197 КПК України.

Тобто, положеннями ст. 196 КПК України не передбачено, що слідчий суддя визначає місце де особа повинна утримуватись під вартою. Таким чином, рішення слідчого судді, в якому не визначено місце утримання підозрюваного ОСОБА_6 , відповідає вимогам ст. 196 КПК України.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргупрокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.10.2024 року, щодо ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді