Справа №712/7603/24
Провадження № 1-кп/712/642/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м.Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження з обвинувальним актом, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001345 від 12.12.2022, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Черкаси, Черкаської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, немаючого на утримання дітей, військовослужбовця за контрактом, водія протитанкового взводу роти вогневої підтримки 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Франківського районного суду м. Львова від 04.07.2023 за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 17000 гривень,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

19.10.2020 між командиром військової частини НОМЕР_1 та солдатом ОСОБА_4 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу та цього ж дня наказом командира вказаної військової частини № НОМЕР_2 останнього зараховано до списків особового складу, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого стрільця 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону.

Після чого, ОСОБА_4 проходив військову службу за контрактом на різних посадах у військовій частині НОМЕР_1 , поки 24.08.2022 на підставі наказу командира військової частини № НОМЕР_3 ОСОБА_4 призначено на посаду водія протитанкового взводу роти вогневої підтримки 1 десантно-штурмового батальйону.

Згідно з п.2 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992, ОСОБА_4 з 19.10.2020 набув статусу військовослужбовця, у зв`язку з чим повинен, окрім іншого, керуватися вимогами ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, та ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

10.10.2022 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №285 ОСОБА_4 вибув на лікування до військово-медичного клінічного центру Східного регіону військової частини НОМЕР_4 АДРЕСА_2 з пункту тимчасової дислокації АДРЕСА_3 , проте 11.10.2022 о 08 год. 00 хв. на лікування до вказаного медичного закладу не прибув та на службу не повернувся.

Отже, 11.10.2022 о 08 год. 00 хв.діючи з прямим умислом, у порушення вимог ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, та ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, з мотивів тимчасово не виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово ухилитися від її проходження не з`явився вчасно на службу до пункту тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 та направився за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів до повернення у військову частину за наявності реальної можливості до цього, поки 27.11.2022, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, добровільно та з власної ініціативи прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , і заявив про себе та вчинений злочин.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині другій статті 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

У судовому засіданні ОСОБА_4 вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав в повному обсязі та підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, погодився з правовою кваліфікацією своїх дій. ОСОБА_4 показав, що після проходження лікування 11.10.2022 він не з`явився на службу за місцем розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) за сімейними обставинами, та поїхав додому, де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби. ОСОБА_4 вказав, що 27.11.2022 він добровільно та з власної ініціативи прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , і заявив про себе та вчинений злочин. ОСОБА_4 щиро розкаювався у вчиненому, та вказав, що має бажання продовжити проходження військової служби в Збройних Силах України, здійснювати захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч.3 ст.349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції. В порядку ч.3 ст.349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 . Суд роз`яснив учасникам судового провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Вивчивши обвинувальний акт та додані матеріали кримінального провадження, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, а саме: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині другій статті 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд керується положеннями ст.ст.65-67 КК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а також виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи вид та міру покарання суд, керуючись ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд приймає до уваги, що скоєний злочин, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.

ОСОБА_4 раніше судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується задовільно, неодружений, на утриманні дітей не має.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України, суд визнає: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно обрати покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини п`ятої статті 407 КК України, та застосувати положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

На думку суду, саме такий вид покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.4 ст.76 КК України нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого, а щодо засуджених військовослужбовців - командирами військових частин.

Крім того, вироком Франківського районного суду м. Львова від 04.07.2023 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в сумі 17000 гривень. Вказаний вирок набрав законної сили 03.08.2023.

Станом на час розгляду справи покарання за вищевказаним вироком суду не виконано, що підтверджено обвинуваченим та прокурором в судовому засіданні.

Згідно з ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Враховуючи викладене, вирок Франківського районного суду м. Львова від 04.07.2023 слід виконувати самостійно.

Майнова шкода кримінальним правопорушенням не завдана.

Цивільний позов по кримінальному провадженню заявлено не було.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не обирався та підстави його визначення на цьому етапі відсутні.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст.349, 368-370, 374, 394 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 04.07.2023, яким ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 17000 гривень - виконувати самостійно.

Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Соснівський районний суд м. Черкаси протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ст.394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1