ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_7

особи, до якої застосовуються примусові

заходи медичного характеру ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_8 в інтересах особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, - ОСОБА_8 , на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року, якою продовжено застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року задоволено заяву представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України». Продовжено відносно ОСОБА_8 застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Обгрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів №1113 від 08.11.2023 року, в психічному стані ОСОБА_8 на фоні лікування, зберігається наявність дефіцитарних розладів з емоційною холодністю, одноманітністю, зниженням рівня вольових спонукань, порушенням ієрархії мотивів, їх гармонійності, виражених формальних розладів мислення, які представлені паралогічністю, непослідовністю, аморфністю, зісковзуваннями, відсутність усвідомлення хворобливості своїх переживань та тяжкості скоєного, нерозуміння необхідності подальшого спостереження у лікаря-психіатра та прийому підтримуючого лікування. Крім того, відповідно до шкали HCR-20 ОСОБА_8 має високий ризик фізичної шкоди та неминучого насильства в майбутньому, що в свою чергу свідчить про збереження особливої небезпеки пацієнта для оточуючих.

Судом зауважено, що за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння ОСОБА_8 становить особливу небезпеку для суспільства та потребує подальшого тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.

В апеляційній скарзі захисник та законний представник просять ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви представника закладу охорони здоров`я.

У разі відмови в задоволенні заяви в частині вимог про припинення застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру просять вирішити питання про зміну режиму посиленого нагляду.

В обґрунтування своїх вимог вказують на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення права на захист, надмірну тривалість застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру та порушення його права на незалежний огляд комісією лікарів.

Зауважують, що ОСОБА_8 в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом утримується протягом 7 років і 6 місяців поспіль, при цьому звертається увага, що станом на 27 вересня 2023 року єдиною законною підставою продовження застосування примусових заходів була ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2023 року, яка на день ухвалення рішення була скасована у встановленому законом порядку.

Зазначають, що висновки суду в частині продовження застосування примусових заходів ґрунтуються на висновку комісії лікарів психіатрів №1113 від 08.11.2023 року, який не був наданий стороні захисту, окрім того захисник та законний представник ОСОБА_8 про місце, дату та час судового розгляду належним чином повідомлені не були, чим порушене право на захист та змагальність судового розгляду. Вказують про порушення строків розгляду клопотання про продовження застосування ПЗМХ, так як справа надійшла до суду 28.11.2023 року, а по суті була розглянута лише 20.03.2024 року.

Звертають увагу, що висновки комісії-лікарів є аналогічними між собою та не відображають об`єктивних даних щодо психічного та фізичного стану ОСОБА_8 , та позитивної динаміки лікування.

Вважають, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки версії захисту щодо причетності до вчинення інкримінованого злочину свідка ОСОБА_9 , який є особою раніше неодноразово судимою, оскільки, на думку захисту, священослужителі монастиря, в якому відбувалися події, могли вступити у злочинну змову з працівниками правоохоронних органів. Вказують на істотні суперечності, що містяться у показаннях свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 щодо знаряддя злочину, оскільки останні зазначали, що передавали ніж, однак у висновку експерта №1488-К-1489 К, констатовано, що слідів рук на вилучено ножі не виявлено. Зазначають, що потерпілий вимагав від законного представника ОСОБА_8 грошові кошти для компенсації завданої шкоди та зміни правової кваліфікації злочину.

Акцентують увагу на тому, що фактичні обставини справи вказують на те, що психічний стан ОСОБА_8 і характер вчиненого суспільно небезпечного діяння не становлять особливу небезпеку для суспільства, останній не потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.

Беручи до уваги тривалість утримання ОСОБА_8 в умовах закладу з суворим наглядом, враховуючи, що останній є недієздатною особою, інвалідом 2 групи, на думку захисту є об`єктивні підстави для констатування порушень статей 3, 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Сторона захисту не погоджується з висновком комісії лікарів-психіатрів від 08.11.2023 року, оскільки вважає, що у ньому не зазначено жодного доказу того, що поведінка ОСОБА_8 є агресивною чи останній створює небезпеку для самого себе та оточуючих, однак клопотання захисту щодо проведення незалежного психіатричного огляду ОСОБА_8 залишились без задоволення.

Зазначають про істотне погіршення стану здоров`я ОСОБА_8 , неодноразову втрату свідомості, слабкість на фоні прийму сильнодійних медичних препаратів, про що під час телефонних розмов він повідомляв близьким родичам, тому з урахуванням незадовільного стану здоров`я останнього є потреба у призначенні судово-медичної експертизи. Вважають, що 26 січня 2017 року ОСОБА_8 було проведено оперативне втручання з видалення тромбу з нижньої кінцівки, однак офіційно адміністрація лікарні факт оперативного втручання заперечує.

Вважають, що органи державної влади через збройну агресію російської федерації не здатні забезпечити захист життя та здоров`я ОСОБА_8 , через постійні ракетні атаки.

Вказують, що до ОСОБА_8 не могли бути застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом, оскільки необхідність цього грунтувалася на кваліфікації суспільно небезпечного діяння за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як замаху на умисне вбивство, у той час як у межах апеляційного провадження суспільно небезпечне діяння було кваліфіковане за ч. 1 ст. 121 КК України.

Зауважують, що ОСОБА_8 продовжує незаконно утримуватись в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом, оскільки з урахуванням строку попереднього ув`язнення та періоду застосування примусових заходів медичного характеру, він фактично відбув максимальний строк покарання передбачений санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, що свідчить про порушення п. 1 ст. 7 Конвенції.

Заслухавши суддю-доповідача; особу, щодо якої застосовуються примусові заходи медичного характеру ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні з викладених підстав; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Згідно із ч. 2 ст. 95 КК України особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру.

У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження застосування примусового заходу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування необхідності продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 514 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування. Розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Як вбачається з наданих матеріалів, суд першої інстанції, проаналізувавши доданий до заяви лікаря висновок комісії лікарів психіатрів №1113 від 08.11.2023 року щодо ОСОБА_8 , дійшов висновку про необхідність продовження застосування таких заходів у виді госпіталізації останнього до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Вказаний висновок суду колегія суддів вважає законним, обґрунтованим і таким, що відповідає фактичним обставинам справи. Суд прийняв зазначене рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує необхідність продовження застосованих до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Доводи захисту про те, що ОСОБА_8 за своїм психічним станом не становить особливу небезпеку для суспільства, і не потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду є неприйнятними та такими, що ґрунтуються лише на власній суб`єктивній оцінці його психічного стану, яка суперечить висновку, складеному компетентними спеціалістами.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється у разі, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосованих заходах медичного характеру і така оцінка психічного стану повинна бути надана тільки кваліфікованими спеціалістами лікарями-психіатрами.

Таким чином, раніше застосовані примусові заходи медичного характеру, не можуть бути продовжені за відсутності медичних показників, та саме висновок комісії лікарів-психіатрів слугує основою для прийняття судового рішення та джерелом відомостей щодо діагнозу, психічного та соматичного стану, динаміки стану особи в закладі охорони здоров`я.

Висновок комісії лікарів-психіатрів №1113 від 08.11.2023 року містить як категоричний висновок про необхідність продовження щодо ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом, так і докладне його мотивування. Розумні підстави для сумнівів в його обґрунтованості та правильності відсутні, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується із прийнятим судом рішенням.

Доводи апеляційної скарги про зворотне колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на фактичних обставинах провадження, дійсному змісті оскаржуваного судового рішення, та випливають з особистого суб`єктивного тлумачення апелянтом положень законодавства.

Так, у п. 27 висновку комісії лікарів-психіатрів в обґрунтування необхідності продовження примусових заходів медичного характеру, зазначено, що в психічному стані пацієнта є наявність дефіцитарних розладів з емоційною холодністю, одноманітністю, зниженням рівня вольових спонукань, порушенням ієрархії мотивів, виражених формальних розладів мислення, які представлені паралогічністю, непослідовністю, аморфністю, відсутністю усвідомлення хворобливості своїх переживань та тяжкості скоєного, нерозуміння необхідності подальшого спостереження у лікаря-психіатра та прийому підтримуючого лікування.

Окрім того, відповідно до шкали HCR-20 у ОСОБА_8 існує високий ризик насильства, фізичної шкоди, неминучого насильства в майбутньому, що в свою чергу свідчить про особливу небезпеку пацієнта для оточуючих.

З огляду на анамнез психічної хвороби ОСОБА_8 , а також характер та спосіб вчинення інкримінованого злочину з застосуванням насильства до потерпілого, яке є небезпечним для життя та здоров`я в момент заподіяння, та констатований лікарями психічний стан ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до висновку, що існують об`єктивні підстави вважати, що на даний час існує реальна потреба у продовженні застосування примусових заходів, з метою запобігання ризикам суспільної небезпеки для оточуючих та отримання ОСОБА_8 кваліфікованої медичної допомоги.

Твердження захисту щодо недоведеності вини ОСОБА_8 у скоєному, фальсифікації доказів у справі, непослідовності показань свідків обвинувачення та ненадання оцінки версії захисту є неприйнятними, з огляду на стадію судового провадження. Враховуючи що судом апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 514 КПК України здійснюється розгляд клопотання про продовження примусових заходів, колегія суддів не входить в обговорення фактичних обставин діяння, вчиненого ОСОБА_8 , які вже були предметом судового розгляду та апеляційного перегляду в іншому провадженні, та вважає за необхідне зазначити, що доводи апелянтів у цій частині зводяться до ревізії попередніх судових рішень щодо ОСОБА_8 , які набрали законної сили та не є предметом даного апеляційного розгляду.

Аналізуючи доводи захисту щодо тривалості застосування примусових заходів, яка перевищує максимальний строк покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів зауважує, що метою застосування примусових заходів медичного характеру є надання психіатричної допомоги особі, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Відповідно до приписів ст. 51 КК України примусові заходи медичного характеру не є видом кримінального покарання, а являють собою заходи з надання психіатричної допомоги, що застосовуються до осіб, які вчинили суспільно-небезпечне діяння в стані неосудності, з огляду на їх психічний стан особи та медичні показники. Застосування, продовження застосування, зміна та припинення застосування таких заходів здійснюються з відповідних підстав, визначених законом, а тривалість їх застосування залежить безпосередньо від психічного стану особи і не ставиться у залежність від розміру покарання, передбаченого санкцією відповідної статті закону про кримінальну відповідальність.

Апеляційні доводи щодо погіршення стану здоров`я ОСОБА_8 на фоні медикаментозного лікування не підтверджуються належними медичними висновками, даними лабораторних досліджень, при цьому у висновку комісії лікарів психіатрів не зазначено про погіршення соматичного стану останнього та потреби у його огляді профільними спеціалістами.

Доводи захисника щодо неповноти судового розгляду з огляду на те, що судом не було призначено відповідних експертиз, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 514 КПК України письмова заява представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра) щодо продовження примусових заходів, обгрунтовується лише висновком комісії лікарів-психіатрів, який повинен містити вичерпні дані щодо психічного стану здоров`я хворого. Процедура розгляду заяви про продовження примусових заходів медичного характеру не передбачає обов`язкового використання інших матеріалів, які можуть бути досліджені судом лише у випадку встановлення об`єктивної необхідності в цьому.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що висновок комісії лікарів-психіатрів №1113 від 08.11.2023 року містить усі необхідні реквізити та медичні дані, при цьому апелянтом не наведено переконливих міркувань з приводу його неповноти, неправильності, недостатньої обґрунтованості та/або наявності інших підстав для дослідження додаткових матеріалів, що стосуються стану здоров`я ОСОБА_8 , а апеляційні доводи у цій частині в цілому зводяться до особистої незгоди захисника із висновками комісії лікарів-психіатрів з питання, що розглядалося.

Доводи апелянта про те, що суд не мав повноважень на визначення своєю ухвалою госпіталізації ОСОБА_8 до закладу із надання психіатричної допомоги з суворим наглядом, колегія суддів оцінює критично як такі, що не грунтуються на законі.

У даному провадженні судом було на підставі заяви представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається ОСОБА_8 , вирішене питання про продовження застосованих до останнього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом, що узгоджується з положеннями ст. ст. 94, 95 КК України та ст. 514 КПК України, виходу суду першої інстанції за межі своїх повноважень при вирішенні вказаних питань колегія суддів не вбачає.

Доводи апелянта щодо порушення права на захист, що виразилось у неповідомленні захисника та особи, до якої застосовуються примусові заходи про місце, дату та час розгляду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду з огляду на таке.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 52 КПК України передбачено, що обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, з моменту встановлення цих вад. Згідно зі ст. 324 КПК, якщо в судове засідання не прибув захисник у кримінальному провадженні, де участь захисника є обов`язковою, суд відкладає судовий розгляд.

З наданих матеріалів вбачається, що судом першої інстанції 14 лютого 2024 року постановлено ухвалу про призначення захисника ОСОБА_8 , для представництва та захисту його прав та інтересів в суді першої інстанції (а.с. 7), окрім того про місце, дату та час розгляду було повідомлено і законного представника (а.с. 8).

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали та журналу судового засідання, розгляд проводився за особистої участі ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_12 , клопотань про відкладення розгляду заяви з підстав неявки захисника за договором чи відмови від захисника за призначенням ОСОБА_8 не подавав, а тому твердження про порушення його права на захист є безпідставними. Окрім того, в суді апеляційної інстанції представництво та захист прав та інтересів ОСОБА_8 здійснює адвокат за договором про надання правничої допомоги, будь-яких обмежень щодо захисту останнього не встановлено, у межах апеляційного провадження останній мав можливість скористатися тими самим правами і процесуальними можливостями, що і у суді першої інстанції.

Доводи захисту щодо не проведення огляду ОСОБА_8 незалежним спеціалістом-психіатром колегія суддів вважає такими, що не обгрунтовують апеляційні вимоги, з огляду на те, що кримінальним процесуальним законодавством не передбачена можливість розгляду питання про продовження, зміну або припинення застосування примусових заходів медичного характеру на підставі іншого висновку, ніж той, що подається до суду комісією лікарів-психіатрів психіатричної лікарні, в якій виконується ухвала про застосування до особи вказаних заходів.

Інші апеляційні доводи колегія суддів оцінює критично, оскільки вони не спростовують наявності належних і достатніх підстав для продовження застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру, а відтак і законності та обгрунтованості оскаржуваної ухвали суду.

З огляду на вищенаведене, враховуючи вказані вимоги закону, беручи до уваги, що доводи захисника не містять переконливих об`єктивних даних про те, що за станом психічного здоров`я та рівнем суспільної небезпечності ОСОБА_8 не потребує подальшого продовження примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника та законного представника підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422, 503, 514 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року, якою продовжено застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4