СНІГУРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

іменем України

18 липня 2024 року м.Снігурівка

справа №485/675/24

провадження № 1-кп/485/96/24

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Снігурівка клопотання прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Красна Коса Білгород - Дністровського району Одеської області, громадянина України, не одруженого, з професійно-технічною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який проходив військову службу за мобілізацією на посаді кулеметника десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «матрос», такого, що не має судимості в силу ст.89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України,

установив:

Суть питання, що вирішується

18 липня 2024 року прокурор Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 звернувся з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 . Клопотання мотивовано тим, що на теперішній час ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 не зменшились. Вважає, що продовжують існувати такі ризики як: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення. Визначальними обставинами, що доводять наявність вказаних ризиків на його думку є те, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. На даній стадії свідки в справі не допитані судом, тому обвинувачений будучи обізнаним із матеріалів кримінального провадження про місце перебування свідків, може вчиняти на них вплив. Останній може продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення, оскільки є військовослужбовцем, має доступ до зброї та в разі переховування від суду, відповідно від військової служби, такі дії можуть набути ознак військового злочину, передбаченого ст.407-408 КК України, а також повторення протиправної поведінки з ризиком летальності.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав, просив суд продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із утриманням на гауптвахті.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні просила змінити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Обвинувачений у судовому засіданні підтримав позицію свого захисника щодо застосування домашнього арешту щодо нього.

Встановлені обставини

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва своєю ухвалою від 03.02.2024 застосував щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави у розмірі 60560 грн. Снігурівський районний суд Миколаївської області своєю ухвалою від 27.03.2024 продовжив щодо ОСОБА_4 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави у розмірі 60560 грн до 25.05.2024 включно. Снігурівський районний суд Миколаївської області своєю ухвалою від 23.05.2024 продовжив щодо ОСОБА_4 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави у розмірі 60560 грн до 21.07.2024 включно.

Мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу з огляду на таке.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до вимог ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.

За змістом ч. 3, 4, 5 ст. 199 КПК, якою суд керується в силу положень ч. 2 ст. 331 КПК, суд може продовжити строк тримання під вартою, якщо прокурор доведе, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також, що є наявними обставин, які перешкоджають завершенню кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до вимог пунктів 1, 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

При цьому слід звернути увагу на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Разом з тим, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Тому при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, а саме покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, вік та стан здоров`я обвинуваченого. ОСОБА_4 , будучи зареєстрованим на території Одеської області, може спробувати переховуватися на території іншої області, або за межами території України. Разом з тим, врахуванню підлягає відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків (не одружений, не має утриманців), та те, що ОСОБА_4 , знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує, з метою його уникнення має можливість та може переховатися від суду. Таким чином, прокурором доведено існування ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст. 177 КПК.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК, суд зазначає, що судовий розгляд у цьому кримінальному проваджені ще триває, у зв`язку з чим судом згідно із засадою безпосередності дослідження показань, встановленої ст. 23 КПК, ще не допитані свідки, з урахуванням тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому, останній, перебуваючи на свободі, все ж може застосувати спроби незаконно вплинути на свідків з метою ухилення від покарання, що загрожує йому у випадку визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується.

Окрім того, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є вірогідним з огляду на те, що вимоги визначені Конституцією України, Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язують ОСОБА_4 дотримуватися зазначених законодавчих актів та присяги, однак на даний час встановлено порушення ОСОБА_4 як раніше покладених на нього обов`язків військовослужбовця, так і складеної ним Присяги на вірність Українському народові, що свідчить про існуючий ризик недодержання ним покладених на нього обов`язків і в подальшому, та як наслідок, вчинення подібних, або продовження вчиненого кримінального правопорушення.

Разом з тим, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, термін якого згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» неодноразово продовжувався та триває наразі.

Згідно з ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану, до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Пункт 5 ч. 1 ст. 176 КПК України передбачає запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин, особи ОСОБА_4 , а також того, що судовий розгляд ще триває та не може бути завершений до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів на даний час не зможе забезпечити належну поведінку ОСОБА_4 та запобігти вищезазначеним ризикам, передбаченим п.1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, а тому суд вважає за необхідне продовжити застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк, що не перевищує 60 днів, тобто до 15 вересня 2024 року включно.

Суд не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу.

Щодо гауптвахти

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Під час розгляду клопотання прокурор довів підстави за якими доцільно утримувати обвинуваченого саме на гауптвахті Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

Щодо розміру застави

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

У відповідності до положень ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

В той же час, Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях вказував на те, що обґрунтовуючи неможливість обрання інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, суд повинен послатися на ті чи інші конкретні обставини, як цього вимагає пункт 3 статті 5 Конвенції. (рішення у справі «Осипенко проти України»). Уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Вренчев проти Сербії" п. 76).

Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п. п. 23-24).

Враховуючи вказану практику ЄСПЛ, ст. 183 КПК України, яка наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно застави, однак відповідно до вказаної статті зобов`язує суд визначити розмір застави застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також беручи до уваги, дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що в даному випадку можливо визначити ОСОБА_4 заставу.

Згідно ч.4 ст.182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

При цьому, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб виключити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, судом враховано, що обвинувачений є військовослужбовцем, на момент вчинення правопорушення проходив військову службу на посаді кулеметника десантно-штурмового відділення 3 десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 . В силу вимог ст.89 КК України, раніше не судимий. Враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому злочину, обставини його вчинення, майновий стан обвинуваченого, інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, суд вважає, що застава у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, здатна забезпечити виконання підозрюваним обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Такий розмір застави, на думку суду є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні, не порушує права обвинуваченого, та підстав вважати його завідомо непомірним для обвинуваченого суд не вбачає.

При цьому у разі внесення застави, суд вважає за доцільне покласти на обвинуваченого відповідно до ч.5 ст. 194 КПК України, такі обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до прокурора, суду;

2) не відлучатися із населеного пункту за місцем розташування військової частини, в якій він проходить військову службу, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

При визначенні такого обов`язку як «не відлучатися із населеного пункту за місцем розташування військової частини, в якій він проходить військову службу, без дозволу прокурора або суду» суд враховує, що згідно вимог п. 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, п. 4.33 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, військовослужбовці, усунуті від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або відсторонені від посади, якщо до них не застосовано запобіжних заходів кримінального провадження у вигляді домашнього арешту або тримання під вартою, продовжують проходити військову службу згідно з пунктом 122 Положення, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених командиром (начальником) військової частини. Виконання обов`язків військової служби такими військовослужбовцями здійснюється за місцем проходження служби або у разі відсутності обмеження свободи пересування військовослужбовця - в іншому місці, визначеному посадовою особою, у чиєму підпорядкуванні вони перебувають.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу та про задоволення клопотання прокурора.

Керуючись ст.29 Конституції України, ст.131, 132, 176-178, 183, 194, 196, 197, 331, 376 КПК України,

постановив:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу - відмовити.

Клопотання прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу - задовольнити.

Продовжити застосування щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті строком до 15 вересня 2024 року включно.

Визначити розмір застави, після внесення якої ОСОБА_4 повинен бути звільнений з під варти, у межах 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн.

У разі внесення застави, на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до прокурора, суду;

2) не відлучатися із населеного пункту за місцем розташування військової частини, в якій він проходить військову службу, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Строк дії ухвали визначити до 15 вересня 2024 року включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченому ОСОБА_4 , а також направити для виконання до Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор».

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали суду виготовлено та оголошено 19.07.2024 об 11:00.

Суддя ОСОБА_1