Ухвала

іменем України

07 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 755/5647/23

провадження № 51-4552 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 липня 2024 року,

встановив:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначених вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Зокрема, відповідно до вироку, ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово судимий, маючи незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та під час дії ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, який в подальшому продовжений та діяв на день вчинення злочину, повторно вчинив умисний корисливий злочин за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 23.03.2023 приблизно о 17 год. 10 хв., тобто під час дії воєнного стану, знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , де помітив раніше невідому жінку похилого віку, а саме ОСОБА_5 , яка прямувала додому та в цей час у нього виник злочинний умисел на повторне відкрите викрадення чужого майна та обернення його на свою користь.

Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_4 зайшов слідом за ОСОБА_5 до під`їзду будинку АДРЕСА_1 , після чого, переконавшись, що сторонніх осіб поруч не має, діючи з корисливих мотивів, раптово підійшов до ОСОБА_5 на сходовому майданчику між 1 та 2 поверхами та застосувавши фізичну силу, притиснув її до стіни та утримував біля поштових скриньок, висловивши при цьому протиправну вимогу передачі йому наявних у потерпілої мобільного телефону та грошей.

Подолавши таким чином волю до опору останньої та почувши від ОСОБА_5 , що в неї немає при собі речей, ОСОБА_4 , діючи умисно та з корисливих мотивів, відкрито рукою силоміць зняв у неї з лівого вуха золоту сережку у вигляді ромбу вагою 1,57 грами 585 проби, чим завдав останній фізичного болю та таким чином заволодів майном потерпілої, вартість якого, у відповідності до проведеної судової товарознавчої експертизи, становить 2 461,62 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 липня 2024 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року залишено без змін.

У своїй касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції змінити в частині кваліфікації його дій з ч. 4 ст. 186 на ч. 2 ст. 190 КК України.

На обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 зазначає про те, що правова кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 186 КК України є невірною, оскільки:

- для встановлення того факту, що засуджений дійсно міг зняти з потерпілої сережку, необхідно провести освідування особи, натомість стороною обвинувачення не надано переконливих доказів на підтвердження того, що засуджений видер з вуха потерпілої сережку;

- наявність помилок, допущених органом досудового розслідування, призвело до сумнівів щодо винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України;

- потерпіла сама зняла сережку та передала йому;

- згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» обман чи зловживання довірою при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності та обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна або права на майно.

На підставі викладених обставин зауважує, що його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 190 КК України, натомість суди дійшли помилкового висновку щодо наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, відповідно до частини 1 ст. 438 КПК України,підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є:

1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність;

3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Можливості скасування судом касаційної інстанції судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чи неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК України) чинним законом не передбачено.

Отже Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.

За таких обставин, доводи касаційної скарги засудженого щодо невідповідності висновків судів фактичним обставинам справи, в тому числі і тверджень про те, що потерпіла самостійно зняла та передала йому сережку, неспроможності доказів сторони обвинувачення та надання оцінки діям органу досудового розслідування, не є предметом касаційного перегляду.

Поряд з цим, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, висловлених в касаційних скаргах, чи були додержані судами попередніх інстанцій процесуальні норми, які регулюють судовий розгляд висунутого обвинувачення, включаючи правила оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - їх достатності для висновків суду.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зокрема, оцінюючи доводи засудженого щодо невірної кваліфікації його діяння за ч. 4 ст. 186 КК України, Суд вважає за необхідне зауважити про таке.

Як вбачається зі змісту вироку, висновок суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Так, при постановленні вироку було враховано:

- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 23.03.2023, зареєстрованої Дніпровським УП ГУНП у м. Києві, згідно з яким, 23.03.2023 за адресою: АДРЕСА_1, 1-й під`їзд, невідомий відкрито заволодів золотими прикрасами;

- протокол огляду місця події від 23.03.2023, відповідно до якого на сходовому майданчику розташованому між першим та другим поверхами першого під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розміщені поштові скриньки у кількості 36 штук та у 5 блоці (зліва направо) відчинено дверцята з цифрою «27», всередині якої виявлено прозорий поліетиленовий пакет, розміром приблизно 5х6 сантиметрів, в якому знаходилось 30 аркушів паперу, схожих на банкноту номіналом 100 доларів США, з написами «Не є платіжним засобом»;

- протокол обшуку від 24.03.2023, згідно з яким під час проведення обшуку у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено на дивані сумку чорного кольору, в якій виявлено сережку жовтого кольору ромбовидної форми;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.03.2023, за участю понятих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_5 , відповідно до якого, особа, що впізнає (потерпіла) заявила, що впізнає чоловіка на фото № 3 (три), за рисами обличчя та всіма зовнішніми ознаками, впізнає його чітко та впевнено, підтверджує те, що саме він 23.03.2023 близько 17 год. 10 хв. зірвав золоту сережку в під`їзді будинку АДРЕСА_1 ;

- довідку до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.03.2023, згідно з якою на фото № 3 зображений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- протокол огляду речей від 24.03.2023 за участю потерпілої ОСОБА_5 , відповідно до якого проведено огляд сережки з металу жовтого кольору вилученої під час обшуку від 24.03.2023 за адресою: АДРЕСА_3 . Присутня під час проведення огляду потерпіла ОСОБА_5 зазначила, що вказана сережка належить їй, впізнає її за всіма зовнішніми ознаками та вказала, що дану золоту сережку 23.03.2023 близько 17 год. 10 хв. в під`їзді по АДРЕСА_1 відкрито викрав у неї (зняв з вуха) раніше невідомий чоловік та втік з нею;

- протокол проведення слідчого експерименту від 21.04.2023 за участю потерпілої ОСОБА_5 , понятих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , згідно з яким потерпіла ОСОБА_5 вказала, що 23.03.2023 близько 17 год. 10 хв. поверталася додому з роботи та неподалік від будинку помітила, що стоїть підозрілий чоловік, якого вона оминула, надалі за допомогою ключа відчинила двері під`їзду, біля ліфта поставила бутиль з олією та сумку, а сама піднялася до поштових скриньок, після чого помітила, що за нею в під`їзд зайшов цей же підозрілий чоловік. При відкритті поштової скриньки чоловік схопив її та притиснув до стіни з правої сторони, натиснув в область грудей та сказав віддавати гроші та телефон, на що остання повідомила, що в неї є лише 20 гривень, після чого злочинець рукою викрутив та зняв золоту сережку з її вуха. Зазначила, що сама сережка з гачком та на цілісний замочок не зачіпляється, тому він її прокрутив, не пошкодивши вухо, після чого здійняла крик у під`їзді. Зауважила, що чоловік від неї відійшов та щось кинув у відчинений поштовий ящик, після чого втік, вказавши, що він її не бив та тілесних ушкоджень не наносив;

- висновок експерта від 26.04.2023 №СЕ-19/111-23/20995-ФХД, згідно з яким надана на дослідження сережка з металу жовтого кольору виготовлена зі сплаву на основі золота (60,5 %), а також містить мідь та срібло. Маса сережки становить 1,57 г.;

- висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи від 26.04.2023 № 2012/23, відповідно до якого ринкова вартість жіночої сережки, виготовленої зі сплаву на основі золота (60,5 %), а також що містить мідь та срібло, у вигляді ромбу, вагою 1,57 г., з маркуванням 585 проби, з урахуванням зносу, станом на 23.03.2023 року могла становити 2 461,62 грн.

Крім того, визнаючи винуватим ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, суд першої інстанції його допитав та під час допиту останній суду повідомив, що належною потерпілій ОСОБА_5 золотою сережкою він заволодів шляхом обману, проте жодних насильницьких дій не вчиняв, оскільки все життя він займається виключно шахрайськими діями. Також зазначив, що того дня він придбав сувенірні купюри, згорнув їх та поклав до файлу. Побачивши раніше йому не знайому жінку, він запропонував їй розділити грошові кошти, на що вона погодилася та запропонувала йому пройти в сторону. Потерпіла ОСОБА_5 запропонувала пройти до будинку де вона проживає, та відкрила під`їзд, куди його і завела. Між першим та другим поверхами він мав залишити їй так звану «ляльку» та піти по своїм справам, взявши при цьому щось у заставу, ніби як на підтвердження того, що вона нікуди не дінеться із грошима. На прохання дати щось у заставу потерпіла надала йому сережку, яку він забрав та пішов.

При цьому, на противагу позиції ОСОБА_4 суд першої інстанції врахував показання потерпілої ОСОБА_5 , безпосередньо допитаної у ході судового провадження, яка пояснила, що показання обвинуваченого ОСОБА_4 не відповідають дійсності та з приводу події зазначила, що того дня вона йшла з роботи. ОСОБА_4 забіг за нею в під`їзд, притиснув її до стіни та запитав, чи є в неї гроші або телефон. Після заперечливої відповіді, ОСОБА_4 та зірвав з її вуха сережку, внаслідок чого вона почала кричати. В подальшому ОСОБА_4 від неї відійшов та щось кинув у відчинений поштовий ящик, після чого втік. Вказала, що жодних грошових коштів вона з ОСОБА_4 не знаходила та віддати сережки сама не могла. Додатково зазначила, що ОСОБА_4 її не бив та тілесних ушкоджень їй не наносив.

Крім того, спростовуючи твердження ОСОБА_4 , суд першої інстанції зауважив, що приймає до уваги, що обвинувачений заперечував факт вчинення ним будь якого фізичного впливу по відношенню до потерпілої з посиланням на його кримінальне минуле пов`язане виключно із шахрайством, на підставі чого розцінив такі твердження ОСОБА_4 як бажання уникнути покарання за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням та намагання переконати суд у тому, що він вчинив саме шахрайство, покарання за яке є більш м`яким, ніж за ч. 4 ст. 186 КК України.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про належність та допустимість зазначених доказів та висновків суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 , при цьому зауваживши про відсутність будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Разом із цим, колегія суддів апеляційного суду, досліджуючи аналогічні доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність доказів щодо наявності в діях обвинуваченого дій, охоплених диспозицією саме ч. 4 ст. 186 КК України, зауважила, що такі доводи на увагу не заслуговують.

Зокрема, в ухвалі суду апеляційної інстанції вказано, що показання обвинуваченого в частині заперечення факту відкритого викрадення майна потерпілоїє такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, та погодився з позицією місцевого суду в частині визнання показань ОСОБА_10 такими, що направлені на уникнення від відповідальності та покарання за вчинення тяжкого злочину, звернувши увагу на те, що показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо обставин злочину суперечили чітким та послідовним показанням потерпілої ОСОБА_5 , які узгоджувались з іншими доказами, зібраними у даному кримінальному провадженні.

Крім того, надаючи оцінку посиланням обвинуваченого щодо заволодіння сережкою потерпілої шляхом обману, колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважила, що такі твердження не підтверджуються будь-якими даними, та погодилась із висновками місцевого суду про те, що обвинувачений ОСОБА_4 та потерпіла ОСОБА_5 раніше не були знайомі, у останньої об`єктивно не було причин для надання неправдивих показань щодо способу вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Окремо колегія суддів суду апеляційної інстанції, оцінюючи показання ОСОБА_4 в частині заперечення способу заволодіння сережками потерпілої ОСОБА_5 , зважила на дані про його особу та врахувала, що останній раніше неодноразово судимий, на підставі чого констатувала, що ОСОБА_4 , будучи обізнаним із особливостями кримінального провадження та невідворотністю покарання за вчинення злочину, намагався уникнути відповідальності за більш тяжкий злочин.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зауважив, що під час перегляду вироку в порядку апеляційної процедури не встановлено такої неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, які би вплинули чи могли вплинути на вирішення питання про винність обвинуваченого, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність чи на визначення покарання.

З наведеними висновками судів попередніх інстанцій погоджується і Верховний Суд та вважає за необхідне зауважити, що доводи касаційної скарги засудженого в частині необхідності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 190 КК України та помилкових висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності в його діях складу ч. 4 ст. 186 КК України також є неспроможними з огляду на таке.

Положеннями ст. 186 КК визначено, що грабіж - це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності потерпілого (власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно) та/або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що ці особи помітили і розуміють сутність її злочинних дій, спрямованих на відкрите заволодіння чужим майном. Таким чином, основною ознакою об`єктивної сторони грабежу є відкрите викрадення майна.

Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом є поява у винного реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Відповідно до ст. 190 КК шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Як установив місцевий суд, ОСОБА_4 , застосувавши фізичну силу, притиснув потерпілу до стіни та утримував біля поштових скриньок, висловивши при цьому протиправну вимогу передачі йому наявних у потерпілої мобільного телефону та грошей, та, подолавши у зазначений спосіб волю до опору останньої, відкрито рукою силоміць зняв у неї з лівого вуха сережку, заволодівши нею, чим завдав останній фізичного болю, таким чином, усвідомлював сутність своїх злочинних дій, що підтверджувалось зокрема і тим, що останній прослідував за потерпілою з вулиці, що свідчило про спланованість та узгодженість дій останнього, спрямованих саме на відкрите викрадення майна потерпілої, яка, будучи поінформованою про мету нападу засудженого, усвідомлювала характер злочинних дій останнього, не маючи змоги опиратися у зв`язку із застосуванням фізичної сили.

Встановлені попередніми судовими інстанціями обставини свідчать про те, що потерпілою добровільно не було передано сережку засудженому, що є обов`язковою ознакою шахрайства, оскільки фактично ОСОБА_4 , вилучаючи (зриваючи з вуха) у потерпілої її майно, з самого початку діяв проти волі останньої, а отже добровільна передача майна не мала місця, а відтак доводи касаційної скарги у цій частині є неспроможними, дії засудженого судами кваліфіковані вірно.

З огляду на зазначене вище, посилання засудженого на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», у якій наведено обов`язкові ознаки шахрайства, не є релевантним до обставин цього кримінального провадження.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій, покликаючись на низку досліджених письмових доказів та показань потерпілої, обґрунтовано дійшли висновку про неспроможність позиції сторони захисту щодо наявності в діях ОСОБА_4 ознак шахрайства, а доводи касаційної скарги в цій частині не містять переконливих обґрунтувань, які би надавали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що такі судові рішення постановлено без додержання положень статті 374, 419 КПК.

Таким чином, висновки судів про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, належним чином мотивовані, тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили або могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення при розгляді даного кримінального провадження, не встановлено, кваліфікація дій останнього є правильною та підтвердженою сукупністю доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги засудженого про необхідність зміни рішень судів попередніх інстанцій в частині кваліфікації його дій є необґрунтованими, а відтак, відсутні підстави для задоволення вимог його касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 липня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3