02.10.2024
справа №642/4923/24
провадження №1-кс/642/3493/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 за участі секретаря ОСОБА_2 , представника заявника адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові в режимі відеоконференції скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 на постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_5 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000536 від 05.02.2024 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

25.09.2024 адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_5 від 21.08.2024 про відмову у визнанні потерпілою ОСОБА_4 .

В обґрунтування скарги зазначив, що слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.02.2024 за №0000536 за заявою адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 382 Кримінального кодексу України.

29.07.2024 адвокатом ОСОБА_3 із використанням засобів поштового зв`язку, було направлено до слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві, заяву про залучення ОСОБА_4 до кримінального провадження як потерпілої.

20.09.2024 адвокатом було отримано просте поштове відправлення від 10.09.2024, яке містило: два примірники листа слідчого від 21.08.2024 № 35577-24/15-02-2/21935-24/п, а також два примірники постанови слідчого від 21.08.2024 про відмову у визнанні потерпілим.

Вказану постанову слідчого представник заявника вважає незаконною та необгрунтованою з огляду на таке.

Так, слідчий не повідомив, яких заходів ним було вжито задля встановлення всіх обставин:

1)приведення належного ОСОБА_4 майна (екструдерної машини) у стан, що не дозволяє використовувати таке майно за призначенням, порушення цілісності такого майна, вилучення (або викрадення) складових частин такого майна;

2)невиконання судового рішення про передання належного ОСОБА_4 майна до ОСОБА_4 .

Також слідчий не повідомив, кому саме, на його думку, було завдано майнової та/або моральної шкоди внаслідок приведення належного ОСОБА_4 майна (екструдерної машини) у стан, що не дозволяє використовувати таке майно за призначенням, порушення цілісності такого майна, вилучення (або викрадення) складових частин такого майна, а також внаслідок створення перешкод для виконання судового рішення про передачу до ОСОБА_4 належного їй майна.

Натомість слідчий наполягає на тому, що кримінальне провадження було розпочате за фактом невиконання судового рішення про повернення вилученого майна до ОСОБА_7 , а також на тому, що «не встановлено факту спричинення ОСОБА_4 матеріальної шкоди».

Таким чином, в обґрунтування процесуального рішення, слідчий посилається на нібито відсутність такої умови для визнання особи потерпілою у кримінальному провадженні, як завдання такій особі «матеріальної шкоди», хоча процесуальний закон такої умови не встановлює.

При цьому слідчий не зважає на наявність обставин, які свідчать про завдання ОСОБА_4 майнової та моральної шкоди діяннями, за фактом яких адвокатом ОСОБА_6 була подана заява про вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, адвокат наголосив, що постанова слідчого не містить відомостей про встановлені слідчим (під час досудового розслідування на підставі зібраних у кримінальному провадженні доказів за період часу 05.02.2024 до 21.08.2024): 1) відсутність шкоди «з боку особи, яка подала відповідну заяву»; 2) очевидну відсутність події або складу кримінального правопорушення; 3) очевидну відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; 4) завдану кримінальним правопорушенням шкоду, яка не передбачена в ч. 1 ст. 55 КПК України; 5)неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з «кримінальні характеристики кримінального правопорушення».

Викладені у постанові міркування слідчого щодо змісту ст. 55 КПК України - самі по собі (без посилання на обставини, встановлені на підставі зібраних у кримінальному провадженні доказів) не свідчать про наявність у слідчого законних підстав для відмови у залученні ОСОБА_4 до кримінального провадження в якості потерпілого.

Тому постанова не відповідає вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України.

Враховуючи викладене, представник заявника просить скасувати вказану постанову слідчого та зобов`язати його визнати ОСОБА_4 потерпілою у кримінальному провадженні №0000536 від 05.02.2024 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України.

В судовому засіданні адвокат доводи скарги підтримав та просив її задовольнити.

Слідчий та прокурор до суду не з`явилися, про розгляд скарги повідомлені належним чином. На запит суду було надано матеріали кримінального провадження.

Згідно з вимогами ч. 3ст.306КПК України неявка слідчого та прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду скарги по суті.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали скарги, приходить до наступного.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Згідно ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Правилами частини 5 статті 55 КПК України визначено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до кримінального провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

В узагальненні Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» зазначено, що процесуальною підставою прийняття рішення про відмову у визнанні потерпілим відповідно до ст. 55 КПК є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява подана особою, якій не завдано шкоди. При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною статтею мають бути належним чином мотивовані. За умови встановлення того, що зазначені вимоги є недотриманими, слідчі судді приймають рішення про скасування постанов.

Суд зазначає, що у провадженні Другого СВ (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР у м. Полтава перебуває кримінальне провадження №0000536 від 05.02.2024 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що до ТУ ДБР у м. Полтаві надійшла ухвала слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 14.12.2023 справа № 642/7171/23, провадження №1-кс/642/3990/23 про зобов`язання внесення до ЄРДР відомостей за заявою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 за фактом невиконання судового рішення щодо повернення вилученого майна останньому працівниками ДУ «Холодногірська виправна колонія № 18».

29.07.2024 адвокатом ОСОБА_3 із використанням засобів поштового зв`язку, було направлено до слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві, заяву про залучення ОСОБА_4 до кримінального провадження як потерпілої.

Постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_5 від 21 серпня 2024 року відмовлено у визнанні ОСОБА_4 потерпілою у кримінальному провадженні №0000536 від 05.02.2024.

Так, в оскаржуваній постанові слідчий посилається на ч.5 ст. 55 КПК України згідно якої за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим.

Зазначив, що «очевидність і достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбаченого ч. 1 ст. 55 КПК України; неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінальної характеристики кримінального правопорушення.

У зв`язку з цим, слідчий дійшов висновку про відсутність підстави для визнання ОСОБА_4 потерпілою та вручення їй пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

Не дивлячись на посилання слідчого в постанові про відмову у визнанні потерпілим на норми КПК України, приписи слідчим не виконані, не проаналізовані обставини, на які вказує у своїй заяві ОСОБА_4 .

Крім того, в постанові не наведено конкретні очевидні та достатні підстави вважати, що клопотання про залучення до провадження як потерпілого подане особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч. 1 ст. 55 КПК України.

Постанова слідчого в кожному випадку має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати вимогам кримінального процесуального закону, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Так, виходячи з змісту п.2 ч.5 ст.110, ч.2 ст.220 КПК України, постанова слідчого про відмову в задоволенні клопотання повинна бути вмотивована та обґрунтована, з зазначенням змісту обставин, які є підставами для її прийняття, мотивів її прийняття, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Згідно ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Наявність чи відсутність моральної чи матеріальної шкоди, розмір такої шкоди підлягають доведенню під час досудового розслідування, під час якого заявник повинен користуватися всіма правами потерпілого: заявляти клопотання, оскаржувати процесуальні рішення, приймати участь в дослідженні доказів щодо заподіяної шкоди, тощо.

В постанові Пленуму ВССУ від 03 червня 2016 року «Про практику вирішення слідчими суддями питань, пов`язаних із слідчими (розшуковими) діями» зазначено, що здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні є обов`язком слідчого судді та про те, що відповідно до ч. 2 ст.307 КПК слідчий суддя за результатами розгляду скарги може постановити ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого, прокурора; 2) зобов`язання вчинити певну дію; 3) зобов`язання припинити певну дію; 4) відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, слідчий суддя вважає оскаржувану постанову слідчого такою, що містить в собі лише формальні ознаки процесуального рішення без відповідної мотивації.

Оскаржувана постанова слідчого про відмову у визнання потерпілим цим вимогам не відповідає, оскільки остання не містить правового обґрунтування щодо відмови у залученні ОСОБА_4 як потерпілої та щодо надання їй відповідного статусу у кримінальному провадженні з посиланням на докази, які здобутті в результаті слідчих дій в установленому порядку.

Так, слідчим не з`ясовувалось питання щодо заподіяння ОСОБА_4 певної шкоди, не перевірені чи є будь-які дані, які б свідчили про завдання шкоди, не з`ясовано, у чому саме полягає ця шкода, оскільки слідчим не зроблено детального аналізу всіх обставин, за яких заявник вважає, що можливим кримінальним правопорушенням їй заподіяна певна шкода.

При цьому, питання пов`язані з доказуванням у кримінальному провадженні та проведення слідчих та процесуальних дій на стадії досудового розслідування віднесенні виключно до компетенції слідчого, у провадженні якого перебуває справа та який відповідно до ст.40 КПК України, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності.

За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку про те, що постанова слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_5 про відмову у визнанні потерпілою ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000536 від 05.02.2024 підлягає скасуванню.

Слідчий суддя вважає, за необхідне роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що постанова слідчого від 24.04.2023 не відповідає вимогам ч.5 ст.110 КПК України, належним чином не мотивована, що позбавляє слідчого суддю можливості, перевірити відповідність вказаного рішення нормам кримінально-процесуального законодавства.

Скарга в частині зобов`язати слідчого визнати ОСОБА_4 потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за №0000536 від 05.02.2024 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Положення Глави 19 Кримінального процесуального кодексу України визначають форму та регламентують порядок проведення досудового розслідування, під час якого слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється (ч. 5 ст. 40 Кримінального процесуального кодексу України).

Ч. 3 ст. 26 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Частина 2 статті 307 КПК визначає різні повноваження слідчого судді у випадку оскарження «рішень» і «дій». При оскарженні дії або не здійснення дії слідчий суддя має повноваження зобов`язати припинити дію або здійснити дію, однак не має повноважень скасувати дію, що вже відбулася. У той же час по відношенню до оскаржених рішень слідчий суддя має повноваження лише скасувати таке рішення, але не має повноважень зобов`язати прийняти рішення. Тим більше слідчий суддя не має повноважень визначати, яке саме рішення має прийняти слідчий або прокурор у конкретному випадку, оскільки таким чином втрутиться в сферу повноважень цих осіб і фактично прийме участь у діяльності сторони обвинувачення всупереч своїй ролі в провадженні (частина 3 статті 22 КПК).

Стаття 307 КПК України не надає слідчому судді повноваження своєю ухвалою зобов`язувати слідчого, дізнавача чи прокурора прийняти певне рішення під час досудового розслідування.

Відповідно до п.18 ч.1 ст. 3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно з висновками колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду, які зазначені у постанові від 14.02.2023 у справі № 405/680/22, (провадження № 51-1544км22), по відношенню до оскаржених рішень слідчий суддя має повноваження лише скасувати таке рішення, але не має повноважень зобов`язати прийняти рішення. Тим більше слідчий суддя не має повноважень визначати, яке саме рішення має прийняти слідчий або прокурор у конкретному випадку, оскільки таким чином суддя втрутиться в сферу повноважень цих осіб і фактично прийме участь у діяльності сторони обвинувачення всупереч своїй ролі в провадженні (ч.3 ст. 22 КПК).

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що вимоги заявника зобов`язати слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві надати ОСОБА_4 статус потерпілої згідно ст. 55 ч.2 КПК України задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 26, 40, 55, 303, 304, 306, 307, 369 - 372, 376 та 615 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В:

Скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 на постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_5 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000536 від 05.02.2024 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_5 від 21 серпня 2024 року про відмову у визнанні ОСОБА_4 в якості потерпілої у кримінальному провадженні №0000536 від 05.02.2024 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України.

В іншій частині вимог відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 02.10.2024.

Слідчий суддя ОСОБА_1