УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000780, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 липня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Первомайське Миколаївського (в минулому - Вітовського) району Миколаївської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційних скаргах захисник та потерпіла просять вирок суду змінити, пом`якшити покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк два роки. Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення експертиз в розмірі 9 844 (дев`ять тисяч вісімсот сорок чотири) грн 64 коп. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, не погоджується з вироком суду та просить його змінити, а саме пом`якшити обвинуваченому покарання, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України. Зазначає, що обвинувачений був знайомий з загиблим та з потерпілою, його тіткою ОСОБА_7 , знав загиблого, як односельця, неприязних відносин з ним за весь час знайомства з ним не було, товаришували.

Звертає увагу, що обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується, повністю визнав вину та щиро розкаявся у вчиненому, добровільно відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, на утриманні має неповнолітнього сина, який потребує сторонньої допомоги, ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), дружина обвинуваченого ОСОБА_10 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , між обвинуваченим та його сином склалися чуткі, теплі відносини, малолітня дитина дуже «прив`язана» до свого батька, обвинуваченого ОСОБА_6 .. Також просить врахувати позицію потерпілої ОСОБА_7 , яка на даний час не має до обвинуваченого будь-яких претензій матеріального, морального характеру, просить призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, з урахуванням стану здоров`я обвинуваченого, сторона захисту вважає, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Стверджує, що потерпіла не заявляла цивільний позов, проте 15.08.2024 року, обвинувачений передав потерпілій 50 000,00 грн, що підтверджується розпискою, в якій остання зазначила, що не має жодних матеріальних та моральних претензій до нього, крім того, потерпіла не бажала позбавляти волі обвинуваченого. Також, обвинувачений в судовому засіданні вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, підтвердив обставини, викладені у обвинувальному акті, жалкує про те, що сталося, зазначив про ненавмисність своїх дій, попросив вибачення у потерпілої.

В апеляційній скарзі потерпіла не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого вважає, що зазначений вирок суду підлягає зміні в частині призначення покарання. Пояснює, що знає обвинуваченого, як односельця, неприязних відносин з ним за весь час знайомства не було. Зауважує, що обвинувачений самостійно виховує дитину ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), дружина обвинуваченого ОСОБА_10 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначає, що під час досудового розслідування, до неї приїздив обвинувачений разом з керівником ферми, де він працював, привозили 10 000,00 грн. (кошти були передані керівником ферми за рахунок заробітної плати обвинуваченого), також привозили продукти. В той час, коли обвинувачений приїздив, він просив у потерпілої вибачення.

Вказує, що не зважаючи на те, що вона не заявляла цивільний позов, перед судовим засіданням, обвинувачений через свого захисника, пропонував 5 000,00 грн. але потерпіла відмовилась, бо їй треба одразу було 50 тисяч гривень одним платежем на операцію. 15.08.2024 року, обвинувачений передав потерпілій на лікування 50 000,00 грн., про що остання написала йому розписку, в якій зазначила, що не має жодних матеріальних та моральних претензій до нього.

Стверджує, що не бажає для обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 24 грудня 2023 року, приблизно о 15.00год. (більш точного часу у ході досудового розслідування та судового розгляду встановити не вдалося за можливе) обвинувачений ОСОБА_6 , керуючи технічно справним навантажувачем марки «Тарго К 70», без державного реєстраційного номеру, який знаходився у працездатному стані, у світлий (денний) час доби, рухаючись на ділянці проїзної частини дороги на території ферми по АДРЕСА_2 , з пасажиром ОСОБА_11 , який стояв на підніжці біля дверей даного транспортного засобу з лівого боку та при заїзді до неробочого приміщення очищувальних споруд через скрізний арочний проїзд, грубо порушивши вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 10.1, 21.11(а), 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, допустив зіткнення лівою боковою частиною кузову даного транспортного засобу з лівою частину заїзду (цегляною стіною) до даного приміщення. В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень пасажир ОСОБА_11 помер на місці пригоди.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку потерпілої, яку вона висловила у своїй апеляційній скарзі, думку прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджені зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винуватість у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст.286 КК України, є вірною і апелянтами не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши у відповідності до вимог ст. 404 КПК України законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах захисника обвинуваченого та потерпілої, в частині призначення покарання, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом не в повній мірі дотримано зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 .

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 вид та міру покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжких злочинів, відомості про особу обвинуваченого, відповідно до положень ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря-нарколога або лікаря-психіатра не перебуває, відповідно до наданої начальником СП ВП № 4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області характеристики обвинувачений проживає на території ферми, за місцем проживання характеризується посередньо, стан та поведінка загиблого, готовність обвинуваченого відшкодувати спричинену шкоду потерпілій та відмову потерпілої від часткового відшкодування, яке обвинувачений пропонував їй до постановлення вироку, мотивуючи тим, що їй потрібно 50 тисяч гривень на операцію одним платежем, разом з тим цивільний позов не заявлявся, врахував обставин, які пом`якшують покарання, а саме визнано щире каяття, визнання вини, активне сприяння слідству, обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Наведені дані про особу та призначення судом першої інстанції за ч. 2 ст. 286 КК України покарання в межах санкції даної статті у виді позбавлення волі, також вчинення обвинуваченими тяжкого злочину дають підстави вважати, що покарання, судом першої інстанції призначено обвинуваченрму з урахуванням вимог ч. 1 ст. 65 КК України, є справедливим за своїм видом та розміром, відповідає меті покарання, визначеній в ст. 50 КК України.

Разом з тим, згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження, виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжкого необережного злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на утриманні має неповнолітнього сина, який потребує сторонньої допомоги, ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ),і якого обвинувачений виховує сам, оскільки його дружина - ОСОБА_10 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що обвинуваченим надано до апеляційного суду копію свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 . Між обвинуваченим ОСОБА_6 та його сином склалися чуткі, теплі відносини, малолітня дитина дуже прив`язана до свого батька, про що вказано у характеристиці Полігонівського ліцею в якому навчається син обвинуваченого. Поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який щиро покаявся у вчиненому, надавав матеріальну допомогу потерпілій на поховання загиблого, повністю відшкодував матеріальну і моральну шкоду потерпілій, а також враховуючи позицію потерпілої ОСОБА_7 , яка на даний час не має до обвинуваченого будь-яких претензій матеріального, морального характеру, вважає, що необхідно призначити ОСОБА_6 покарання не пов`язане з позбавленням волі, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що зазначені вище обставини. А саме відомості, що характеризують особу обвинуваченого, його поведінка після вчинення злочину, його сімейний стан, свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, в зв`язку з чим вважає за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, поклавши на нього відповідні обов`язки, визначені положеннями ч.1 ст.76 КК України.

Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції також враховує вимоги ч. 2 ст.61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Із наданих апелянтом матеріалів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, сам виховує малолітнього сина 2013 року народження, не дивлячись на те, що потерпіла не заявляла цивільного позову, відшкодував потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 50 000грн, що підтверджується розпискою доданою до апеляційної скарги.

Про те, що ОСОБА_6 не є соціально небезпечною особою свідчить і характеристика за місцем проживання, відповідно до якої скарг і заяв до селищної ради на останнього не надходило, з характеристики з місця навчання малолітнього сина ОСОБА_6 вбачається дбайливе ставлення обвинуваченого до сина, батько піклується про нього та створює всі умови для навчання.

Враховуючи наведене, те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_6 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, те, що обвинувачений раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, в суді першої та апеляційної інстанції щиро покаявся у вчиненому, відшкодував матеріальну шкоду потерпілій навіть попри відсутність цивільного позову, апеляційний суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливо без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисника та потерпілої підлягають задоволення, а вирок суду в частині призначення покарання - зміні на підставі вимог ст.409 КПК України.

Керуючись ст. 376, 405, 407, 409, 418, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , - задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 липня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 , в частині призначення покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.286 КК України з призначенням покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до положень п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Іспитовий строк рахувати з моменту ухвалення вироку судом першої інстанції, а саме з 30 липня 2024 року.

В інший частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення

Головуючий

Судді