Номер провадження: 11-кп/813/2162/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2024 року в рамках кримінального провадження №0000311, внесеного до ЄРДР 13.05.2023 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сватове Луганської області, громадянина України, українця, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживавшого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 13.05.2023 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили - залишено без змін.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 12.05.2023 року, приблизно о 23:00 годин, ОСОБА_8 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , побачив біля піцерії « ОСОБА_9 » за адресою: АДРЕСА_3 , раніше незнайомого йому - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким познайомився та деякий час спілкувався. В ході спілкування ОСОБА_8 запросив потерпілого у гості за місцем свого проживання, від чого потерпілий ОСОБА_10 відмовився та попрямував по тротуару по АДРЕСА_4 до себе додому, при цьому на лівому плечі потерпілого на ремені висіла чоловіча сумка синього кольору.

В цей момент у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я ОСОБА_10 , де об`єктом свого злочинного посягання він визначив майно належне ОСОБА_10 , а саме: чоловічу сумку синього кольору, в якій знаходилось майно останнього: три флеш-накопичувачі, чорний гаманець, в якому знаходились: грошові кошти ОСОБА_10 в сумі 400 гривень, банківська картка банку АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , банківська картка банку ПАТ АБ «Південний» № НОМЕР_2 , банківська картка банку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_3 ,

Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_8 прослідував за ОСОБА_10 , після чого 12.05.2023 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, знаходячись на проїзній частині двору житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, діючи в умовах дії воєнного стану, введеного у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, ОСОБА_8 слідуючи за ОСОБА_10 звернувся до останнього, щоб той зупинився. Після того, як ОСОБА_10 обернувся, ОСОБА_8 застосував до ОСОБА_10 насильство, яке не є небезпечним для його життя і здоров`я, а саме наніс один удар кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_10 , чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в області підборіддя, крововиливу та садно оболонки нижньої губи, в результаті чого ОСОБА_10 впав лівою частиною тіла на асфальтоване покриття дороги, внаслідок чого ОСОБА_10 було спричинене легке тілесне ушкодження у вигляді садна в області лівого колінного суглобу.

Після чого, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, своєю правою рукою шляхом ривку смикнув та як наслідок, обірвав ремінь чоловічої сумки, в результаті чого ОСОБА_10 було спричинено легке тілесне ушкодження у вигляді саден шиї. Таким чином, ОСОБА_8 відкрито викрав належну ОСОБА_10 чоловічу сумку синього кольору - вартістю 180 гривень, в якій знаходилось майно і грошові кошти останнього: три флеш-накопичувачі - вартістю 200 гривень за одну штуку, загальною вартістю 600 гривень, чорний гаманець - вартістю 500 гривень, в якому були грошові кошти ОСОБА_10 в сумі 400 гривень, банківська картка АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , яка не представляє майнової вартості, на рахунку якої було 500 гривень, банківська картка АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_3 , яка не представляє майнової вартості, на рахунку якої було 12 гривень, банківська картка ПАТ АБ «Південний» № НОМЕР_2 , яка не представляє майнової вартості, на рахунку якої було 9044 гривні.

Після цього, ОСОБА_8 з викраденим майном і грошовими коштами з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 11236 гривень.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційній скарги, в яких зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним та і невмотивованим, таким що ухвалений без з`ясування усіх обставин справи, безпідставно були невраховані матеріали досудового розслідування, пояснення учасників справи не були взяти до уваги та перекручені, висновки зроблені судом, не співпадають з фактичним обставинам кримінального провадження, наводять наступні доводи:

- невідповідність висновків суду обставинам справи полягає у наступному. Обвинувачений ОСОБА_8 ніяких намірів щодо знайомства з потерпілим не виказував, оскільки спілкувався зі своїм товаришем. Відсутні докази про обізнаність обвинуваченого, що у сумці потерпілого наявне будь-яке майно. Крім того, не доведено спричинення матеріальної шкоди потерпілому та яким чином обвинувачений розпорядився викраденим майном;

- докази сторони обвинувачення є недопустимими, а саме: 1) протокол затримання від 13.05.2023 року, оскільки, слідчий не зазначив підстави для затримання та де був затриманий підзахисний ОСОБА_8 ; час затримання у протоколі не відповідає дійсності, з огляду на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які повідомили, що обвинувачений був доставлений до відділу поліції близько 00.30 13.05.2023 р; 2) протокол огляду місця події від 13.05.2023 року, оскільки незрозуміло хто викликав оперативну групу, за якою адресою проводився огляд (потерпілий жодного разу не зазначав, що викликав оперативну групу до місця кримінальної події), на підставі чого та що необхідно було вишукати за цим місцем, яким чином до цього місця відноситься обвинувачений ОСОБА_8 ; 3) протоколи впізнання за фотознімками від 13.05.2023 року за участю свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскілки останні не були свідками кримінальної події, не можуть зазначити час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, а були задіяні у процесі пошуку підозрілих осіб; 4) протокол впізнання за участі потерпілого від 13.05.2023 року, оскільки, матеріали справи не містять протоколу де потерпілий зазначає зовнішній вигляд порушника, його прикмети (анатомічні, функціональні, особливі, одяг тощо). При цьому, у протоколі прийняття заяви про кримінальне порушення від 13.05.2023 р., потерпілий дуже стисло викладає інформацію щодо кримінальної події не зазначає особливих прикмет нападника.

На підставі викладеного, захисник просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити рішення, яким закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваним вироком, вважаючи його ухваленим за неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, з огляду на наступні обставини:

- у судовому провадженні стороною обвинувачення не доведена його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки відсутні докази, що саме ним нанесені тілесні ушкодження потерпілому, а на викраденому майні потерпілого відсутні його відбитки;

- під час досудового розслідування було порушено право на захист, оскільки, він був затриманий співробітниками невідомої охорони та доставлений ними до відділу поліції, де утримувався без будь-яких пояснень та надання адвоката.

На підставі викладеного, обвинувачений просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити виправдувальний вирок.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні захисник підтримав подані апеляційні скарги сторони захисту та просив їх задовольнити.

Прокурор заперечувала проти апеляційних скарг сторони захисту, просила вирок суду залишити без змін.

Інші учасники кримінального провадження про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Крім того, в апеляційній скарзі обвинуваченим не заявлялось клопотання про його обов`язкову участь, тому з урахуванням ч. 4 ст. 405 КПК України вказане не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при розгляді кримінального провадження по суті судом першої інстанції були всебічно, повно та об`єктивно з`ясовані та досліджені всі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачені ст. 91 КПК України.

Висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.186 КК України, підтверджені доказами, зібраними у відповідності із вимогами закону, та дослідженими у судовому засіданні. Всі висновки суду у вироку мотивовані з належною повнотою, наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення та узгоджені між собою та не містять протиріч.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що він з ОСОБА_13 , близько 23 години, 12.05.2023 року вийшли з клубу, де відпочивали. ОСОБА_13 відійшов та зустрів потерпілого. Він підійшов до них і ОСОБА_13 , сказав, що у потерпілого день народження та можна відсвяткувати. Він особисто не розмовляв з потерпілим, з ним розмовляв ОСОБА_13 , який запросив потерпілого у гості, на що потерпілий спочатку погодився, а коли вони пройшли до повороту, потерпілий передумав йти у гості, вони попрощались, потиснули руки і розійшлись у різні сторони. Він особисто не звернув увагу на те, чи була у потерпілого при собі сумка. Коли вони з ОСОБА_13 повернулись додому, то вирішили знов вийти, та піти у магазин, щоб купити їжу. На вулиці їх зупинили представники територіальної оборони для перевірки документів, спитали чому вони у комендантську годину перебувають на вулиці, запропонували пройти на «круг», вони пішли, там знаходився потерпілий. Він особисто не тікав, не чинив супротив. Після чого, його та ОСОБА_13 відвезли до відділення поліції.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції правильно розцінив таку позицію обвинуваченого, як спосіб захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений ним злочин.

Не зважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції ретельно та об`єктивно були перевірені докази у вказаному кримінальному провадженні шляхом допиту потерпілого, свідка та дослідженням письмових доказів.

Так, у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 пояснив суду, що 12.05.2023 року, близько 23.00 годин, він повертався додому від товариша з вул. Ак. Вільямса у бік магазину «Таврія» на вул. Ак. Корольова. Проходячи біля піцерії «веселий хачик», він побачив, що за ним йдуть обвинувачений і чоловік на ім`я ОСОБА_14 (азербайджанець), вони почали з ним розмовляти, знайомитись, пропонували з ними випити алкоголь, запросили до них додому. Він не хотів йти з ними, сказав, що хоче додому, але обвинувачений та свідок наполягали. Тому він зробив вигляд, що йде з ними, сподівався, що вони залишать його. Коли обвинувачений і ОСОБА_14 зрозуміли, що він не йде з ними, запропонували провести його додому, від чого він відмовився. Вони попрощались і він пішов у бік дворів, де обвинувачений наніс йому удар кулаком правої руки у щелепу, від якого він впав, прикусив губу, текла кров. Обвинувачений зірвав з нього сумку, у якій знаходилось його майно: три флеш-накопичувачі, чорний гаманець, в якому знаходились гроші в сумі 400 гривень, банківські картки банку «Приватбанк», « Південний », на якій було 9044 гривень, « Ощадбанк », службове посвідчення. Після того, як обвинувачений викрав його сумку, він втік у бік по вул. Ак. Корольова. Також наступного дня він на вулиці Ак. Корольова знайшов викрадену у нього сумку, яка була порвана та порожня.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що потерпілий у судовому засіданні чітко вказує, що обвинувачений саме та особа, яка нанесла йому удар та зірвала з нього сумку, оскільки спілкувався з ним деякий час, на вулиці, яка було добре освітлена. Ці показання потерпілого повністю спростовують висунуту обвинуваченим версію стосовно обставин вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням того, що потерпілий раніше не був знайомим з обвинуваченим, тому суд не вбачає підстав для обмовляння потерпілим обвинуваченого. На думку апеляційного суду, показання потерпілого є послідовними, логічними та обґрунтованими, такими, що повністю співвідносяться з іншими дослідженими судом доказами, а тому у суду немає підстав їм не довіряти.

При допиті у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснив, що він є членом громадської організації, яка здійснює допомогу поліції в охороні громадського порядку. 12.05.2023 року о 23.00 годин він перебував на блокпосту, куди під`їхали поліцейські та дали орієнтировку на 2-х осіб, які вчинили пограбування. Вони пішли дворами та помітили двох осіб, а саме обвинуваченого і ще одного чоловіка, які почали бігти, вони побігли за ними та сказали, що пустять собаку, тоді вони зупинились. Вони запропонували обвинуваченому та іншій особі пройти до блокпосту для перевірки по базі. По дорозі він побачив, що обвинувачений щось скинув до сміттєвого баку. На блокпост приїхала слідча оперативна група і обвинуваченого і іншу особу забрали. Після чого вони біля сміттєвого баку чекали СОГ, які в подальшому вилучили банківські картки. В подальшому він вдень бачив потерпілого у відділі поліції. Потерпілий повідомив, що впізнав обвинуваченого, який вчинив відносно нього злочин.

Аналогічними за своїм змістом та суттю показання були надані свідком ОСОБА_12 , який разом зі свідком ОСОБА_11 12.05.2023 року у нічний час доби виявив у районі вчинення кримінального правопорушення декількох осіб, у тому числі ОСОБА_8 , які мали прикмети відповідно до орієнтування, зовнішньо схожі на прикмети осіб, які вчинили кримінальне правопорушення відносно потерпілого.

Немає сумнівів у правдивості показань даних свідків, оскільки вони були безпосередньо допитані у судовому засіданні у встановленому законом порядку та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, та обставин, які б викликали недовіру до їх свідчень, у справі не встановлено.

Крім того, показання вказаних осіб, узгоджуються з дослідженими судом письмовими доказами, що були зібрані безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.05.2023 року ОСОБА_10 повідомив про те, що невідомий чоловік, приблизно о 23 годині 40 хвилин, 12.05.2023 року біля будинку АДРЕСА_5 , відкрито заволодів належним йому майном, а саме: шкіряною сумкою темно-синього кольору, в якій знаходилось: три банківських картки на його ім`я, три флеш-накопичувачі, гаманець, в якому знаходились: грошові кошти у сумі 400 гривень, ключі (а.с.77 т.1).

Вказане повідомлення стало підставою для внесення відомостей до ЄРДР за №0000311 та початку досудового розслідування (а.с75 т.1).

Під час огляду місця події - ділянки місцевості за адресою: АДРЕСА_6 , - згідно даним відповідного протоколу від 13.05.2023 року з таблицею ілюстрацій, у смітнику за вказаною адресою було виявлено та вилучено банківські картки банку «Південний» НОМЕР_2 , банку «Приват банк» НОМЕР_1 ,; банку «Ощадбанк» НОМЕР_4 (а.с.78-83 т.1), які у подальшому були оглянуті, що вбачається з відповідного протоколу огляду предметів від 13.05.2023 року (а.с.97-100 т.1).

Відповідно до висновку експерта №611 від 25.05.2023 року, у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження: синець в області підборіддя, крововилив та садно слизової оболонки нижньої губи, садна шиї та області лівого колінного суглобу, які спричинені 12.05.2023 року та утворилися від дії тупих предметів, індивідуальні особливості яких у властивостях ушкоджень не відобразилися. В механізмі виникнення ушкоджень могли мати місце удари, стиснення, тертя. Синець в області підборіддя, крововилив та садно слизової оболонки нижньої губи, садна шиї та області лівого колінного суглобу як кожне окремо, так і в сукупності мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цим критерієм згідно п. 2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень та вони нехарактерні для утворення в умовах власноручного спричинення.

Про те, що саме обвинувачений ОСОБА_8 відкрито заволодів майном потерпілого ОСОБА_10 , свідчать і дані протоколу впізнання особи від 13.05.2023 року з відеозаписом, згідно якому потерпілий ОСОБА_10 , серед чотирьох пред`явлених йому осіб впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 , як чоловіка, який наніс йому удар та зірвав сумку біля будинку АДРЕСА_5 (а.с.84-89 т.1).

Крім того, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 під час пред`явлення їм для впізнання за фотознімками відповідно до протоколів від 13.05.2023 року з поміж чотирьох осіб, впізнали ОСОБА_8 , як одного з двох чоловіків, яких вони зупинили 13.05.2023 року під час комендантської години біля буд. АДРЕСА_7 , які підпадали під орієнтування особи, яка вчинили грабіж (а.с.90-95 т.1).

На відеозапису камери відеоспостереження з будівлі бізнес-центру « Вертикаль » за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, 73/1 , зафіксовано, що 12.05.2023 року, у період часу з 23.17 годин до 23.30 годин, ОСОБА_8 , ОСОБА_16 та потерпілий ОСОБА_10 у районі закладу швидкого харчування, розташованого на АДРЕСА_4 , їх пересування вулицями та спілкування (а.с.116 т.1). Вказані обставини також підтверджуються даними протоколу перегляду відеозапису від 13.05.2023 (а.с.110-114 т.1).

Крім того, з камери відеоспостереження з будівлі магазину «Два шага» за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корльова, 94 , зафіксовано, факт перебування ОСОБА_8 , ОСОБА_16 та потерпілого ОСОБА_10 , які проходять повз приміщення магазину «Два шага» та розмовляють між собою. О 23.22 годин ОСОБА_8 , ОСОБА_16 та потерпілий ОСОБА_10 , у якого через плече вдягнена сумка, прямують до ТЦ» Таїровський». (а.с.123 т.1). Вказані обставини також підтверджуються даними протоколу перегляду відеозапису від 13.05.2023 (а.с.120-121 т.1).

Про те, що на вказаних відеозаписах зафіксований саме обвинувачений ОСОБА_8 , свідок ОСОБА_16 та потерпілий ОСОБА_10 , підтверджено останніми у судовому засіданні суду першої інстанції.

Таким чином, аналіз вищезазначених доказів дає підстави суду дійти висновку, що кожний доказ є належним, допустимим та достовірним. У сукупності усі вищезазначені докази є взаємопов`язаними та достатніми для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 , поза розумним сумнівом у вчиненні ним кримінального правопорушення, та кваліфікує його за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Вказані висновки суду не спростовуються і показаннями свідків ОСОБА_13 . Так, ОСОБА_13 пояснив суду, що він з ОСОБА_8 зустріли на вулиці потерпілого, який перебував у стані алкогольного сп`яніння та повідомив, що у нього день народження і вони разом випили кофе та розійшлись по домівкам. Коли знов вийшли на вулицю, де його і ОСОБА_8 затримали люди у камуфляжній формі, які сказали надати документи, після чого на блокпосту він бачив потерпілого у крові, він пальцем вказував на них. Поліцейські приїхали і забрали його і ОСОБА_8 у відділ поліції як підозрюваних у пограбуванні, де розвели по різним кабінетам. Зі слів дружини йому відомо що поліцейські заходили до нього у квартиру, де провели обшук, але нічого не знайшли. На момент події він перебував у розшуку. Йому невідомо хто бив потерпілого, особисто він і ОСОБА_8 потерпілого не били.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано поставився критично до показань, наданих у судовому засіданні вказаним свідком, які узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки вони породжують певні сумнів щодо їх надійності, з огляду на те, що ОСОБА_13 є приятелем ОСОБА_8 , які відбували реальне покарання виді позбавлення волі, що свідчить про те, що їх взаємовідносини ґрунтуються на певних правилах поведінки, встановленої між особами, які відбували покарання у місцях позбавлення волі, тому вказані обставини не виключають можливості надання свідком показань для покращення становища ОСОБА_8 , з метою уникнення ним відповідальності за вчинене.

У свою чергу, показання свідка ОСОБА_17 , яка не є очевидцем вчинення кримінального правопорушення, жодним чином не підтверджують і не спростовують причетність, винуватість чи невинуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_10 .

Щодо посилань захисника на те, що відсутні докази про обізнаність обвинуваченого, що у сумці потерпілого наявне будь-яке майно, а також не надано доказів, яким чином обвинувачений розпорядився викраденим майном, апеляційний суд зазначає наступне.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна в присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява в злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Корисливий мотив, як обов`язкова ознака, при вчинені кримінальних правопорушень проти власності полягає в прагненні винного протиправно обернути чуже майно на свою користь. З суб`єктивної сторони грабіж передбачає тільки прямий умисел: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.

При встановлені наявності чи відсутності прямого умислу та корисливого мотиву апеляційний суд виходить з об`єктивних даних, встановлених судом першої інстанції, а саме, обвинувачений ОСОБА_8 заволодів сумкою потерпілого, проти волі останнього, після чого покинув місце події, вказані обставини безсумнівно вказують на те, що обвинувачений діяв з прямим умислом.

Отже, аналіз вищезазначених доказів, наданих стороною обвинувачення, дає підстави суду дійти висновку, що кожний доказ сторони обвинувачення є належним, допустимим та достовірним. У сукупності всі вищезазначені докази сторони обвинувачення є взаємопов`язаними та достатніми для висновку про те, що саме ОСОБА_8 поза розумним сумнівом вчинив відкрите викрадення чужого майна. Поза розумним сумнівом у даному кримінальному провадженні доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Посилання захисту, що ОСОБА_8 фактично був затриманий та перебував у статусі затриманого і під час слідчої дії, як пред`явлення особи для впізнання, та йому не були роз`яснені відповідні права, аж до складання протоколу затримання 13.05.2023 року о 13.00 годині, є слушними з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 208 КПК України уповноважена особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, у випадках: 1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; 2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

Відповідно до ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишитися поряд з уповноваженою особою.

В протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, зазначено, що момент затримання ОСОБА_8 - 11 година 13.05.2023 року, а сам протокол був складений слідчим о 13 годині 13.05.2023 року.

Зважаючи на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які стверджували, що обвинуваченого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_13 з блокпосту, до якого останні прийшли добровільно на їх запрошення, у ніч з 12.05.2023 на 13.05.2023 року, забрали працівники поліції, колегія суддів вважає, що ОСОБА_8 фактично був затриманий, раніше часу, який вказаний у протоколі затримання. При цьому, матеріали провадження не містять відомостей про те, що ОСОБА_8 були роз`яснені права до моменту складання протоколу затримання.

Верховний Суд раніше зазначав, що порушення порядку отримання доказів, яке призводить до їх недопустимості, визначається правилами допустимості доказів, передбаченими главою 4 § 1 КПК та іншими статтями КПК, в яких такі правила сформульовані (постанова від 02 березня 2021 року у справі № 480/100/17 (провадження № 51-8346км18), 05 листопада 2019 року у справі № 211/7136/14-к (провадження № 51-5367км18). Також Суд визнавав, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи (постанова від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 (провадження № 51-2753км20).

Таким чином, сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду (постанова від 26 січня 2021 року у справі № 236/4268/18 (провадження № 51-3124км20), у тому числі на допустимості доказів, використаних у судовому розгляді.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме відомості (фактичні дані), які отримані саме завдяки такому порушенню. Тобто закон вимагає встановити прямий причинний зв`язок між порушенням прав людини і отриманими доказами.

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у поставні від 20.11.2023 року у справі № 359/10291/19 прийшов до висновку, що не в усіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів. Наприклад, необґрунтовано тривале тримання під вартою або погані умови утримання можуть становити серйозне порушення фундаментальних прав особи, однак самі собою не впливають на допустимість доказів, отриманих під час кримінального провадження.

Тому, навіть якщо докази отримані в той час, коли сталося порушення того чи іншого права, однак отримання того чи іншого доказу не було обумовлено цим порушенням, а лише співпадало у часі, це не є достатньою підставою для висновку, що докази отримані «внаслідок» такого порушення (постанова від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к, провадження 51-2172км19).

Таким чином, для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, невідкладний доступ до адвоката є частиною процесуальної гарантії, якій Суд надає особливого значення, коли досліджує, чи зруйнувала процедура саму суть привілеї проти самовикриття. Щоб право на справедливий судовий розгляд за статтею 6 § 1 залишалось «практичним і здійсненим», доступ до адвоката має, як правило, надаватися з першого допиту підозрюваного поліцією, якщо тільки не доведено, що з огляду на особливі обставини справи існували вагомі причини обмежити це право (справа Salduz v. Turkey [GC], no. 36391/02, §§ 54-55, ECHR 2008). Затримана поліцією особа користується правом не викривати себе і зберігати мовчання та має право на допомогу захисника, як тільки їй ставлять питання, іншими словами, коли існує «кримінальне обвинувачення» проти неї. Інформування затриманої особи про право зберігати мовчання є настільки важливим, що, навіть коли особа добровільно погоджується дати свідчення поліції після того, як її поінформували, що її твердження можуть бути використані як докази проти неї, це не може вважатися цілком інформованим вибором, якщо вона не була ясно поінформована про її право зберігати мовчання та якщо її рішення було прийняте за відсутності допомоги з боку захисника (справа Stojkovic v. France and Belgium, no. 25303/08, § 54, 27 October 2011).

Колегією суддів встановлено, що з моменту фактичного затримання ОСОБА_8 до моменту складання протоколу затримання було проведено за його участі така слідча дія, як пред`явлення обвинуваченого до впізнання за участю потерпілого, жодних інших процесуальних слідчих дій у цей період не відбувалось, разом з цим, участь захисника під час проведення цих слідчих дій не є обов`язковою, про що зазначав Верховний Суд у постановах від 22.02.2022 року у справі № 165/796/18; від 14.09.2021 року № 164/154/20; від 04.10.2022 року у справі № 754/11062/21. Хоча при фактичному затриманні не були роз`яснені, у тому числі права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, однак будь-яких пояснень від ОСОБА_8 тоді не було отримано, що не є безпосереднім наслідком порушення цього права в значенні ч. 1 ст. 87 КПК України.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі зазначив про психологічний тиск на нього під час досудового розслідування, однак, апеляційний суд розцінює такі твердження, як безпідставні, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК докази, отримані внаслідок застосування катувань, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження, є недопустимими.

У контексті допустимості відомостей, отриманих від особи, яка заявляє про застосування поганого поводження з боку представників держави, слід враховувати відповідну практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема, ЄСПЛ послідовно зазначає, що в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана неналежному поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це положення, якщо його тлумачити в світлі загального обов`язку держави відповідно до статті 1 цієї Конвенції, вимагає, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування (рішеня Kobets v. Ukraine, no. 16437/04, § 51, 14 February 2008).

Особа, яка робить таку заяву, має повідомити фактичні обставини поводження з нею і надати їм певне підтвердження або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, інформацію, яка дасть можливість її перевірити і отримати підтвердження заяви. Хоча на заявника не може покладатися надмірний тягар обґрунтування заяви, однак він має надати інформацію, яка хоча б prima facie (з першого погляду) давала підстави для висновку про те, що погане поводження могло мати місце (див, наприклад, ухвалу Dmitriy Valentinovich Goryanoy against Ukraine (dec.), no. 54630/13, §§ 27-29, 15 October 2019).

Отже, для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.

За відсутності будь-якої інформації, яка піддається перевірці, заява про погане поводження не може бути визнана «обґрунтованою» і, таким чином, не створює обов`язку щодо її розслідування (див, постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19); від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження № 51?5690км19); від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20); від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18) та інші).

У той же час, обвинувачений ОСОБА_8 , вказуючи про недозволені методи ведення слідства, не вказував у чому саме вони полягали та під час проведення яких саме слідчих дій відбувалися.

Апеляційний суд зауважує, що будь-яких відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_8 звертався до компетентних органів з приводу застосування до нього недозволених методів ведення слідства, або іншим чином інформував державні органи про таке поводження, матеріали кримінального провадження не містять, і останнім не надано, як і не наведено посилань на обставини, які заважали до подання апеляційної скарги, повідомити компетентним органам.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_8 достатньою мірою не обґрунтував свої твердження про недозволені методи ведення слідства, щоб вважати їх «небезпідставними».

Доводи апеляційної скарги захисника, викладені в апеляційній скарзі, фактично дублюють доводи, що зазначалися стороною захисту під час розгляду провадження в суді першої інстанції і яким суд дав відповідну оцінку. Суд першої інстанції навів у вироку мотиви, які давали підстави дійти висновку, про належність і допустимість вказаних доказів.

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції при призначені міри покарання враховані всі вимоги кримінального закону та положень судової практики: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, а також конкретні обставини справи.

За вказаних вище підстав, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування та задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2024 року в рамках кримінального провадження №0000311, внесеного до ЄРДР 13.05.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4