У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000202 за апеляційними скаргами прокурора Окружної прокуратури м. Миколаєва ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2024 року, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Миколаєва, громадянки України, учениці 9 класу Миколаївської гімназії №26, зареєстрованої та проживаючої: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі на вирок суду прокурор просить вирок Заводського районного суду міста Миколаєва від 10.05.2024 стосовно ОСОБА_6 змінити. Виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_6 покарання у виді 150 годин громадських робіт. Звільнити ОСОБА_6 від покарання на підставі ст.105 КК України із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді застереження та обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітньої строком на 1 рік. Під час апеляційного розгляду повторно дослідити відомості, що характеризують особу ОСОБА_6 . В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду прокурор просить ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 травня 2024 про виправлення описки у вироку Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 травня 2024 стосовно ОСОБА_6 - скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону й провадження щодо виправлення описки закрити.

Короткий зміст вироку та ухвали суду.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді 150 громадських робіт.

Цим же вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому міру покарання у виді 100 громадських робіт. На підставі ч.4 ст. 70 КК, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначеним за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.02.2024 р., призначено ОСОБА_9 покарання у вигляді 120 часів громадських робіт. Вирок щодо ОСОБА_9 не оскаржується.

Ухвалою суду внесено виправлення у вирок Заводського районного суду м. Миколаєва року № 1- кп/487507/24, а саме зазначено " ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України із застосуванням вимог ч. 1 ст. 100 КК України призначено покарання у виді 120 годин громадських робіт." замість помилково зазначеного " ОСОБА_6 у виді 150 годин громадських робіт.". Крім того, абзац 3 резолютивної частини вироку викладено в наступній редакції : «Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України із застосуванням вимог ч. 1 ст. 100 КК України та призначено їй міру покарання у виді 120 годин громадських робіт»

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі на вирок суду прокурор не оспорюючи фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції під час судового розгляду та висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченої і доведеності її вини, вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом ст.105 КК України.

Пояснює, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків. Призначаючи покарання судом враховано ступінь тяжкості скоєного кримінального проступку, обставини, які пом`якшують його покарання, відсутність обставин які обтяжують покарання, те що вона скоїла кримінальний проступок у неповнолітньому віці та на даний час є неповнолітньою, посередньо характеризується, раніше не судима, вік, умови проживання та виховання неповнолітньої. Проте, питання щодо можливості звільнення ОСОБА_6 від покарання та застосування до неї примусових заходів виховного характеру не розглядалося.

Вказує, що обвинувачена вчинила злочин в силу складних життєвих обставин, оскільки виховується бабусею, щиро розкаялась, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, що, на думку прокурора, давало суду підстави для звільнення неповнолітньої від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду прокурор звертає увагу, що мотивувальна частина ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва про виправлення описки від 31.05.2024 свідчить про те, що суд не виправив описку, а по суті змінив своє рішення від 10.05.2024, оскільки призначив іншу міру покарання обвинуваченій внісши зміни до резолютивної частини вироку, фактично ухвалою, а не вироком суду, призначив ОСОБА_6 іншу міру покарання. На думку прокурора, такі висновки суду суперечать наведеним вимогам закону, оскільки змінюють суть судового рішення, а тому не можуть вважатися виправленням описки. Вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 05.06.2023 року в період часу з 18:30 по 19:00 годин, більш точного часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 перебуваючи за адресою: м. Миколаїв, на перехресті вулиці Пограничної та 5- Слобідської, де зустріли ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на грунті особистих неприязних відносин діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, направила в бік потерпілого та розпилила балон із газом сльозогінної дії. В результаті кримінально-протиправних дій ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні пошкодження у вигляді хімічного опіку очей. Після чого, до ОСОБА_10 підійшов ОСОБА_9 , який діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечних характер свого діяння та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, наніс один удар ногою в область правої лобної частини голови. В результаті кримінально-протиправних дій ОСОБА_9 , потерпілий отримав тілесні пошкодження у вигляді садна в правій лобні області, садна на тильній поверхні лівої кисті, по задній поверхні ліктьових суглобів, на передній поверхні обох колінних суглобів.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, яке потягло за собою короткочасний розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_9 , судом кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційних скарг, думку учасників провадження, які не заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про її винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченої ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Разом з тим, суд першої інстанції, вірно кваліфікувавши дії обвинуваченої за ч.2 ст.125 КК України, допустився описки в резолютивній частині вироку, призначивши ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 КК України у виді 150 громадських робіт.

В даному випадку, колегія суддів вважає це суто технічною помилкою, яка може бути виправлена судом апеляційної інстанції шляхом зміни оскаржуваного вироку в частині призначення покарання на підставі ч.2 ст. 409, ст.413 КПК України.

Що стосується апеляційної скарги прокурора на ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного.

Так, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.05.2024р. суд з власної ініціативи вніс виправленні у зазначений вирок, а саме зазначив « ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України із застосуванням вимог ч. 1 ст. 100 КК України призначити покарання у вигляді 120 годин громадських робіт» замість помилково зазначеного « ОСОБА_6 - у виді 150 годин громадських робіт». Крім того, абзац 3 резолютивної частини вироку виклав в наступній редакції: «Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України із застосуванням вимог ч. 1 ст.100 КК України та призначити їй міру покарання у виді 120 годин громадських робіт».

Суд апеляційної інстанції вважає, що мотивувальна частина ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва про виправлення описки від 31.05.2024 свідчить про те, що суд не виправив описку, а по суті змінив своє рішення від 10.05.2024, оскільки призначив іншу міру покарання обвинуваченій внісши зміни до резолютивної частини вироку, фактично ухвалою, а не вироком суду, призначив ОСОБА_6 іншу міру покарання.

Таке рішення суду суперечать наведеним вимогам закону, оскільки ухвалою суд змінив суть судового рішення, що не може вважатися виправленням описки. Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Провадження в цій частині підлягає закриттю.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченої внаслідок суворості, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.ст. 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_6 за ст.125 КК України у виді громадських робіт. Таке рішення суд першої інстанції належним чином не мотивував.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання судом враховано ступінь тяжкості скоєного кримінального проступку, обставини, які пом`якшують її покарання, відсутність обставин які обтяжують покарання, те що вона вчинила кримінальний проступок у неповнолітньому віці та на даний час є неповнолітньою, позитивно характеризується, раніше не судима, вік, умови проживання та виховання неповнолітньої. У вчинення кримінального проступку щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю правопорушення.

Разом з тим, з урахуванням вищевказаних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, судом не розглянуто питання щодо звільнення неповнолітньої від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру.

Згідно п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 105 КК України, до неповнолітнього може бути застосовано примусові заходи виховного характеру у виді обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; передачі неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх замінюють.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 КК України, тривалість заходів виховного характеру, передбачених пунктами 2 та 3 частини другої ст. 105 КК України, встановлюється судом, який їх призначає.

Пунктом 2постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості, а також до особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою частиною КК України.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення щодо неповнолітньої ОСОБА_6 керується принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК.

Дослідженими в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доказами встановлено, що обвинувачена вчинила кримінальний проступок в силу складних життєвих обставин, оскільки виховується бабусею, щиро розкаялась, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення.

Таким чином, з врахування того, що ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України яке, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до кримінальних проступків, у віці 16 років, свою вину у вчиненому визнала повністю та щиросердечно розкаялась, раніше не судима, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звільнити ОСОБА_6 від покарання, та відповідно до положень ст. 105 КК України застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи виховного характеру у виді заборони з 21:00 години до 07:00 години відвідувати розважальні заклади, ресторани, бари, дискотеки - до досягнення нею повноліття.

Такі заходи сприятимуть виправленню неповнолітньої та будуть більш дієвим та ефективним способом впливу на останню.

Враховуючи вище наведене апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 підлягає зміні в частині призначення покарання.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 409, 412, 413, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги прокурора Окружної прокуратури м. Миколаєва ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2024 року та ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2024 року задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання змінити.

На підставі ст.105 КК України звільнити ОСОБА_6 від покарання за ч.2 ст. 125 КК України із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді застереження та обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітньої, що полягає в забороні залишати постійне місце проживання у вечірній та нічний час з 21-00 години до 07-00 години, та забороні відвідувати розважальні заклади, ресторани, бари, дискотеки - до досягнення нею повноліття.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 травня 2024 про виправлення описки у вироку Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 травня 2024 стосовно ОСОБА_6 скасувати. Провадження щодо виправлення описки закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді