УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року

м. Київ

справа № 504/1218/17

провадження № 51-2757ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області

від 12 грудня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року у кримінальному провадженні № 0000280 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, жителя

АДРЕСА_1 ), раніше судимого 23 листопада

2011 року за вироком Суворовського районного суду м. Одеси за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 187, ч. 1

ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі

на строк 7 років 1 місяць з конфіскацією майна,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3

ст. 187 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 грудня

2019 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 3 ст. 187 КК до покарання

у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією в дохід держави всього майна, що перебуває у його власності.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний з проникненням у житло, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_5 , проживаючи в с. Красносілка Лиманського району Одеської області та володіючи відомостями про мешканців с. Кубанка, в тому числі, що на АДРЕСА_2 самотньо мешкає літня жінка, а саме ОСОБА_6 , у якої можуть бути грошові заощадження, переслідуючи мету незаконного збагачення, вирішив заволодіти її майном.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заволодіння майном ОСОБА_6 , ОСОБА_5 20 лютого 2017 року в ранковий час прибув на автомобілі марки «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить Піддубній,

до АДРЕСА_1 , та, залишивши вказаний автомобіль на околиці села, пішки попрямував за місцем проживання ОСОБА_6 . Надалі, прибувши за адресою вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_5 приблизно о 09:20 шляхом вільного доступу пройшов на територію домоволодіння

АДРЕСА_2 та через незачинені вхідні двері проник до приміщення житлового будинку,

в якому на той час перебувала ОСОБА_6 . У будинку ОСОБА_5 , прикриваючи обличчя за допомогою светра та шапки на голові, діючи умисно, погрожуючи застосуванням насилля, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_6 , використовуючи психічний вплив, зажадав від останньої передати йому грошові кошти та цінності, при цьому позбавив її волі шляхом зв`язування рук за спиною за допомогою двох пластикових хомутів, які попередньо взяв із собою, а сам, обшукавши помешкання, заволодів майном потерпілої загальною вартістю 3527 грн, завдавши їй матеріальної шкоди на вказану суму.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування

вказаних вимог, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, а також посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що докази, покладені в основу оскаржених судових рішень, не доводять винуватості його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Зазначає, що під час слідчого експерименту ОСОБА_5 слідував вказівкам працівників правоохоронних органів, які проводили вказану слідчу дію, щодо того, що і як робити та куди йти, у чому вбачає тиск, що здійснювався стосовно його підзахисного, а тому стверджує, що протокол слідчого експерименту слід визнати недопустимим доказом. Крім того, вважає, що результати проведення 24 лютого

2017 року обшуку за місцем проживання обвинуваченого є також недопустимими доказами, оскільки відсутні будь-які посилання судами на підстави та дозвіл його проведення. Звідси, як зазначає захисник, є всі підстави для визнання недопустимим доказом і протоколу огляду предмету, а також постанови про приєднання вилучених під час обшуку предметів до провадження як речових доказів. Крім цього, суд апеляційної інстанції, на переконання захисника, переглядаючи рішення місцевого суду, не надав належної правової оцінки аргументам сторони захисту, не вжив необхідних заходів для перевірки доказів обвинувачення на предмет належності та допустимості та під час ухвалення рішення вмотивував таке тими ж висновками,

що виклав у вироку суд першої інстанції.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій оскаржених судових рішень, свою вину

у пред`явленому обвинуваченні не визнав та показав, що розбійного нападу

на потерпілу ОСОБА_6 не вчиняв.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання потерпілої ОСОБА_6 , яка в судових засіданнях наполягала на тому, що ОСОБА_5 - це саме та особа, яка здійснила розбійний напад на неї 20 лютого 2017 року; свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Також суд обґрунтовано у вироку послався на дані, що містяться у: протоколі огляду місця події зі схемою від 20 лютого 2017 року, протоколі обшуку від 24 лютого

2017 року, протоколі огляду предмету від 24 лютого 2017 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 25 лютого 2017 року, висновку судово-медичного експерта відділення судово-медичної імунології Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи № 155 зі зведеною таблицею, висновку Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз № 17-722/04 від 28 березня 2017 року, висновку Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз №17-720/04 від 19 квітня

2017 року, також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 3 ст. 187 КК.

При цьому суд у вироку зазначив, що показання потерпілої ОСОБА_6 під час її допиту безпосередньо в судовому засіданні були чіткими, послідовними, детальними та такими, що узгоджуються з показами свідків та письмовими доказами, у зв`язку

з чим не викликають сумніву у колегії суддів, не зважаючи на похилий вік потерпілої.

Всебічне, повне та об`єктивне дослідження доказів у кримінальному провадженні

в їх сукупності, як зазначила колегія суддів, не викликає сумнівів щодо вчинення інкримінованого кримінального правопорушення саме ОСОБА_5 ; обвинувачений ОСОБА_5 під час слідчого експерименту не тільки вказав шлях, яким він направлявся до місця вчинення злочину, але й сам показав як він входив у житлове приміщення; на відеозаписі дверей до приміщень було багато, але обвинувачений зупинився саме перед входом в житлове приміщення, в яке він незаконно проник

20 лютого 2017 року в ранковий час, що ще раз є доказом того, що обвинувачений був у даному дворі не перший раз та дуже добре орієнтувався на території.

Крім того, як убачається з оскарженого вироку, суд першої інстанції ретельно дослідив і інші докази у кримінальному провадженні, зокрема протокол обшуку від 24 лютого 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Так під час огляду ділянки був виявлений автомобіль марки «ВАЗ-2105», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , при огляді якого було виявлено

7 полімерних хомутів.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 КПК огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КПК під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 КПК обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Частиною 3 ст. 233 КПК визначено, що прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Суд першої інстанції вказав на те, що, як убачається зі змісту ухвали слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року дозвіл

на проведення обшуку був наданий в житловому будинку, господарських будівлях та спорудах, розташованих на АДРЕСА_1 . Дозвіл на обшук іншого володіння особи слідчим суддею наданий не був.

Більш того, всупереч наведеним вимогам кримінального процесуального закону, після здійсненого 24 лютого 2017 року працівниками правоохоронного органу огляду автомобіля марки «ВАЗ-2105», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , орган досудового розслідування не звернувся з клопотанням про проведення обшуку

до слідчого судді.

З огляду на наведене, колегія суддів суду першої інстанції дійшла переконання,

що ухвали слідчого судді про надання дозволу на обшук вищевказаного автомобіля органом досудового розслідування в даній справі отримано не було, в зв`язку з чим вказана слідча дія щодо автомобіля проведена з порушенням вимог кримінального процесуального закону, передбачених ч. 2 ст. 237, ч. 2 ст. 233 КПК, внаслідок чого отримані докази під час огляду автомобіля є недопустимими відповідно до статей 86, 87 КПК.

Як наслідок, застосовуючи концепцію «плодів отруєнного дерева», викладену у рішення ЄСПЛ у справі «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року, про що зазначив суд у вироку, колегія суддів вважає, що у всіх інших процесуальних документах, зокрема, протоколі огляду предмету від 24 лютого 2017 року, постанові про приєднання

до провадження як речових доказів від 24 лютого 2017 року посилання на вилучені

7 полімерних хомутів підлягають виключенню. Разом із тим, колегія суддів зазначила, що вищевказані предмети жодним чином не стосуються цього кримінального правопорушення та не впливають на кваліфікацію.

Отже, як слушно вказав суд, сукупність досліджених доказів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, які відповідають вимогам належності та допустимості, дозволяють "поза розумним сумнівом" стверджувати, що саме ОСОБА_5 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Відповідно до ст. 374 КПКу мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що

також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за поданими апеляційними скаргами.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому суд перевірив та обґрунтовано спростував доводи апеляційних скарг сторони захисту, які аналогічні доводам у касаційній скарзі захисника

ОСОБА_4 , в тому числі щодо недопустимості доказів внаслідок незаконності проведення несанкціонованого обшуку та вчинення тиску

на ОСОБА_5 під час слідчого експерименту.

Як слушно зазначив суд, навіть з урахуванням визнання місцевим судом частини доказів у цій справі недопустимими, винуватість обвинуваченого підтверджується сукупністю інших доказів, здобутих у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Вказала колегія суддів апеляційного суду і на те, що позиція обвинуваченого

про застосування до нього недозволених засобів досудового розслідування під час проведення слідчого експерименту спростовується показаннями потерпілої та свідків.

Більш того, як зазначив суд в ухвалі, доводи обвинуваченого про застосування

до нього недозволених засобів досудового розслідування, а також захисника стосовно того, що визнавальні показанняна стадії досудового розслідування ОСОБА_5 були надані під психологічним тиском слідчого, були спростовані під час апеляційного перегляду вироку районного суду.

Так, постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого

у м. Миколаєві від 03 листопада 2021 року закрито кримінальне провадження №0000146 від 01 квітня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, яке було розпочате на підставі ухвали Одеського апеляційного суду від 16 березня 2021 року за заявою обвинуваченого ОСОБА_5 про застосування до нього насильства в рамках розслідування кримінального провадження № 0000280 від 20 лютого 2017 року.

Колегія суддів зауважила, що сторона захисту фактично погодилась з постановою органу досудового розслідування стосовно безпідставності тверджень обвинуваченого про застосування до нього на стадії досудового розслідування недозволенних методів та примусу працівниками правоохоронних органів обвинуваченого до надання визнавальних показань, оскільки стороною захисту вказана постанова оскаржена не була.

З наведеними в оскаржених судових рішеннях висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Доводи щодо допущених істотних порушень процесуального закону, на які захисник посилається в касаційній скарзі, були предметом ретельного дослідження судами як першої, так і апеляційної інстанцій, які в постановлених судових рішеннях надали обґрунтовані відповіді на них.

З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, на що посилається захисник у касаційній скарзі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом

не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за його касаційною скаргою на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3