Провадження 11-кп/824/3141/2024 Доповідач в 2 інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0001913 від 19.05.2023 за апеляційною скаргою прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чудиновці, Хмільницького району Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, інваліда 2-ї групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

на підставі ст.75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 2 роки із покладенням обов`язків, передбачених п.2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України;

Відповідно до вироку, 19 травня 2023 року, близько 13 години 40 хвилин, ОСОБА_9 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в ході словесного конфлікту із дружиною ОСОБА_9 , на грунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, з метою умисного протиправного заподіяння смерті останній, взяв до рук предмет схожий на сокиру та тримаючи його у правій руці, наніс один удар в область голови потерпілої, яка у цей момент перебувала в положенні лежачи на ліжку обличчям догори, та наніс один удар в область голови, тобто в ділянку тіла, де розташовані життєво важливі органи людини, тим самим заподіяв останній тяжкі тілесні ушкодження. Після чого, побачивши кров в місті нанесення удару та усвідомлюючи, що від нанесеного ним удару не настала смерть ОСОБА_9 , маючи реальну можливість довести свій попередній злочинний умисел до кінця, з метою настання бажаного наслідку у вигляді смерті потерпілої, не продовжив нанесення послідуючих ударів, поклав сокиру на місце у комору та вжив заходів для виклику швидкої медичної допомоги для надання медичної допомоги ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурора вказано на незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та невідповідністю кваліфікації кримінального правопорушення за якою ухвалено вирок. В обґрунтування доводів скарги прокурор указав на те, що судом неправильно перекваліфіковано дії ОСОБА_9 з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України. Вказав на те, що для вирішення питання про наявність умислу на вбивство чи спричинення тяжких тілесних ушкоджень необхідно враховувати сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини злочинних дій, поведінку винного та потерпілого, що передумала події, їх стосунки. Звернув увагу, що відповідно до протоколу слідчого експерименту від 19 травня 2024 року за участі ОСОБА_9 та переглянутого відеозапису даної слідчої дії, останній вказав на місцезнаходження сокири та розповів про факт нанесення удару сокирою в область голови потерпілої у той час як остання знаходилась на своєму ліжку, при цьому зазначив, що не влучив так як хотів. Наведене підтверджується показаннями наданими в судовому засіданні обвинуваченим, де він зазначив, що він втратив контроль над емоціями під час чергового конфлікту з дружиною та вирішив її вбити. На переконання прокурора, судом першої інстанції прийнято помилкове рішення про зміну кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України. Просив вирок скасувати в частині призначеного покарання за ч.1 ст.121 КК України, та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_8 вказав на те, що місцевим судом повно та всебічно вивчено та досліджено докази наявні в матеріалах провадження, в тому числі місцевий суд зробив правильні висновки, які відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та прийняв до уваги всі докази, які могли істотно вплинути на рішення суду. Таким чином, під час судового розгляду в першій інстанції місцевий суд дійшов висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України та його винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення, крім його показань, повністю підтверджується сукупністю наступних доказів, які суд дослідив безпосередньо у судовому засіданні. На переконання захисника, прокурор наводячи в аргументацію перелік обставин вчиненого діяння, що потрібно враховувати, сам собі суперечить, оскільки спосіб та знаряддя, якими нанесено тілесне ушкодження потерпілій вказують саме на те, що підготовки до вчинення даного правопорушення не було, а вчинене воно було на емоційному рівні. Також, враховуючи відповідні висновки судово-психіатричного експерта чітко прослідковується той факт, що це було скоєно емоційно не стійкою особою на моменті психологічних подразнень. Кількість, характер і локалізація поранень також вказують на відсутність умислу спричини смерть потерпілій, оскільки обвинуваченим було спричинено лише одне тілесне ушкодження, яке не привело і не могло призвести до смерті потерпілої. Крім того, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд, відповідно до вимог ст.65 КК України взяв до уваги ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, характеризуючі дані про його особу, стан здоров`я, вік обвинуваченого, сімейний стан, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини, що не зазначав та швидше за все не врахував прокурор при підготовці апеляційної скарги. Просив вирок залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав, підтвердив її доводи та просив її задовольнити;

потерпілого, обвинуваченого та його захисника, які доводи апеляційної скарги прокурора вважали необґрунтованими, просили залишити її без задоволення, а вирок без зміни;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Доводи апеляційної скарги прокурора пронеправильну кваліфікацію дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України є необґрунтованими.

Як убачається із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції за результатами оцінки зібраних у даному кримінальному провадженні доказів дійшов до висновку про наявність добровільної відмови ОСОБА_9 від вчинення умисного вбивства його дружини - ОСОБА_9 , що виключало його відповідальність за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України. Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду у цій частині у повній мірі з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 17 КК України добровільною відмовою є остаточне припинення особою за своєю волею готування до кримінального правопорушення або замаху на кримінальне правопорушення, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення кримінального правопорушення до кінця. Аналіз цієї правової норми дає підстави виділити наступні ознаки добровільної відмови від кримінального правопорушення:

остаточне припинення готування до кримінального правопорушення чи замаху на кримінальне правопорушення;

вчинення цієї дії виключно із волі самої особи;

усвідомлення обвинуваченим того, що існує можливість доведення кримінального правопорушення до кінця.

Припинення готування до кримінального правопорушення чи замаху на кримінальне правопорушення виключно із волі самої особи має місце тоді, коли особа добровільно приймає власне рішення про не доведення кримінального правопорушення до кінця за відсутності будь-якого примусу (фізичного чи психічного) припинити вчинення кримінального правопорушення. При цьому ініціювання припинення кримінального правопорушення, яке не проявляється у вигляді примусу (прохання, зауваження, тощо), може належати і іншим особам, проте рішення про припинення кримінального правопорушення повинна приймати саме особа.

Усвідомлення особою того, що існує можливість доведення кримінального правопорушення до кінця має місце тоді, коли особа суб`єктивно вважає те, що кримінальне правопорушення можливо довести до кінця, за відсутності причин (обставин), які вона не в змозі подолати для закінчення розпочатого нею кримінального правопорушення.

Особа, яка добровільно відмовилась від убивства потерпілого або заподіяння шкоди його здоров`ю, підлягає відповідальності лише за умови, що фактично вчинене нею діяння містить склад іншого кримінального правопорушення. Якщо ж відмова мала місце вже після вчинення дій, які особа вважала за необхідне виконати для доведення кримінального правопорушення до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч.2 ст.15 КК як закінчений замах на кримінальне правопорушення, яке особа бажала вчинити. При цьому треба мати на увазі, що замах на кримінальне правопорушення може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя кримінального правопорушення, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

На переконання колегії суддів, ОСОБА_9 , за наявності умислу на вбивство потерпілої, не мав перешкод для його реалізації та у разі дійсного наміру на позбавлення життя ОСОБА_9 мав можливість довести його до кінця, проте він цього не зробив. Будь-яких даних про те, що припинення вчинення кримінального правопорушення було викликане фізичним чи психічним примусом матеріали кримінального провадження не містять, у зв`язку із чим колегія суддів сприймає припинення замаху на убивство потерпілої ОСОБА_9 як акт добровільного волевиявлення обвинуваченого ОСОБА_9 .

Колегія суддів визнає переконливими висновки місцевого суду про те, що після нанесення ОСОБА_9 удару сокирою в область голови ОСОБА_9 , він усвідомлював, що заподіяне тілесне ушкодження не спричинило смерть ОСОБА_9 , вона перебуває у свідомості, при цьому, ОСОБА_9 не продовжив нанесення послідуючих ударів, з метою позбавлення життя ОСОБА_9 , маючи для цього реальну можливість. Оскільки вони перебували у квартирі з дружиною удвох. І ніхто не міг перешкодити йому довести свій злочинний умисел до кінця. Натомість, ОСОБА_9 поклав знаряддя вчинення злочину до комори та вжив заходів для виклику швидкої медичної допомоги, працівники якої прибули вчасно та надали необхідну медичну допомогу потерпілій. Вірно оцінивши правову природу дій ОСОБА_9 після завдання тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_9 , місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_9 припинив свої дії самостійно, не продовжив доводити свій початковий умисел на спричинення смерті потерпілій до кінця, у зв`язку із чим, його дії підлягали кваліфікації за наслідками, які фактично настали.

Колегія суддів у контексті оцінки дій ОСОБА_9 , враховує те, що після нанесення удару сокирою в область голови потерпілої ОСОБА_9 , усвідомлюючи те, що остання перебувала у свідомості, а також те, що такими діями він не досяг поставленої мети, у взаємозв`язку із тим, що він із потерпілою перебував у приміщенні квартири на одинці, безумовно свідчить про усвідомлення обвинуваченим існування реальної можливості доведення злочину до кінця. Після нанесення потерпілій тілесного ушкодження, остання перебувала у свідомості, була активною та разом із обвинуваченим намагалася викликати швидку допомогу. Наведене, безумовно свідчило про усвідомлення ОСОБА_9 того, що завданим пораненням не могло бути досягнуто поставленої мети злочину, а саме посягання не було достатнім та співрозмірним для досягнення поставленої мети. При цьому, колегія суддів зважає на те, що припинення реалізації умислу на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілої ОСОБА_9 було актом добровільного волевиявлення обвинуваченого ОСОБА_9 . Таке рішення було добровільним за відсутності будь-якого стороннього примусу.

Такі висновки випливають з доказів, зібраних у даному кримінальному провадженні, які судом належним чином досліджені та яким надана належна правова оцінка, в тому числі показань потерпілої та обвинуваченого.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 17 ККУкраїни особа, яка добровільно відмовилася від доведення злочину до кінця, підлягає кримінальній відповідальності в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.

Згідно з висновком судово-медичного експерта встановлено комплекс тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_9 , які є тяжким тілесним ушкодженням, небезпечним для життя в момент заподіяння.

За наведених обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_9 повністю охоплюються диспозицією ч.1 ст.121 КК України, а тому висновки місцевого суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України ґрунтуються як на вимогах закону, так і на матеріалах кримінального провадження.

Наведене указує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора та відсутність підстав для її задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року щодо ОСОБА_9 відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту проголошення.

СУДДІ

___________________ _______________________ ______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4