УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 372/4397/23

провадження № 51-3987ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року,

встановив:

Як убачається з копії оскаржуваного судового рішення, 19 жовтня 2023 року Обухівський районний суд Київської області під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК), без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 про залучення його до провадження як потерпілого.

Крім того, Обухівський районний суд Київської області вироком від 19 жовтня 2023 року визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, від відбування якого звільнив на підставі ст. 75 КК зі встановленням іспитового строку 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Не погоджуючись з указаною ухвалою суду та вироком, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої Київський апеляційний суд ухвалою від 29 лютого 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2024 року та повернув апеляційну скаргу на вирок цього ж суду від 19 жовтня 2024 року.

ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, суть доводів якої зводиться до тверджень про незаконність та необґрунтованість висновків апеляційного суду про те, що: скаржник не є потерпілим у цьому кримінальному провадженні; оскарження ухвали про відмову у визнанні його потерпілим (до постановлення відповідного судового рішення) кримінальним процесуальним законом не передбачено, у зв`язку з чим просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Крім того, скаржник до касаційної скарги долучив клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року. Суть доводів щодо поважності причин пропуску цього строку зводиться до того, що вказана вище ухвала постановлена без його участі, а її текст він отримав 03 червня 2024 року.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 426 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) касаційну скаргу на судові рішення може бути подано протягом трьох місяців із дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Частиною 1 ст. 117 КПК встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Перевіривши наведені в клопотанні причини пропуску ОСОБА_4 строку на касаційне оскарження, Верховний Суд визнає їх поважними та вважає за необхідне поновити йому цей строк, оскільки згідно зкопією оскаржуваного судового рішення убачається, що його постановлено без виклику скаржника, а звертаючись до Суду з касаційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження скаржник діяв сумлінно, з огляду на те, що згідно з інформацією, наданою Обухівським районним судом Київської області, копію ухвали від 29 лютого 2024 року Київський апеляційний суд надіслав ОСОБА_4 12 квітня 2024 року, проте в матеріалах кримінального провадження відсутнє повідомлення про отримання скаржником цієї ухвали. До того ж місцевий суд надав копію заяви згідно з якою ОСОБА_4 03 червня 2024 року вручено копію оскаржуваної ухвали за його зверненням.

Водночас, перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та дослідивши зміст оскаржуваного судового рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 2 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу, а також інші ухвали у випадках, передбачених КПК.

Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Статтею 393 КПК визначено перелік осіб, які мають право на апеляційне оскарження, серед яких, зокрема, і потерпілий або його законний представник чи представник - у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції (п. 7 ч. 1 ст. 393 КПК).

Пунктом 2 ч. 3 ст. 399 КПК передбачено, що апеляційна скарга повертається, якщо апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Як убачається з копії оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року (ухвала без виходу до нарадчої кімнати, занесена до журналу судового засідання) та вирок Обухівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року.

Насамперед Верховний Суд зауважує, що суддя апеляційного суду, перевіривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, дійшла висновку про необхідність повернення скарги через те, що її подала особа, яка не має на це права, оскільки ОСОБА_4 не є потерпілим.

Ухвала суду в цій частині обґрунтована тим, що за змістом диспозицій ч. 1 і ч. 2 ст. 286 КК кримінальна відповідальність настає за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, а також за ті самі діяння, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Потерпілими у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 є пасажири автомобіля «Skoda Superb» ОСОБА_6 , якій у результаті дорожньо-транспортної пригоди було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, та ОСОБА_7 - середньої тяжкості тілесні ушкодження, що повністю узгоджується з приписами вказаних вище норм.

Водночас, як зазначено в ухвалі апеляційного суду та не заперечується ОСОБА_4 , відомості про спричинення йому тілесних ушкоджень хоча б середньої тяжкості відсутні.

Кримінальна відповідальність за ст. 286 КК, як слушно зазначено в оскаржуваній ухвалі, за наслідки у виді завдання моральної або майнової шкоди не настає, а тому ОСОБА_4 не може бути потерпілим у цьому кримінальному провадженні.

Верховний Суд погоджується з такими твердженнями та цей правозастосовний підхід узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема в ухвалі від 28 серпня 2023 року (справа № 758/10480/22).

Крім того, суддя правильно зазначила, що посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 439/397/17 не є релевантним, оскільки у вказаному рішенні міститься висновок про неможливість звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК у зв`язку з примиренням з потерпілим у випадку заподіяння кримінальним правопорушенням шкоди у виді смерті, а цитування ОСОБА_4 окремих абзаців цього рішення, без урахування контексту, не дає підстав вважати, що він є потерпілим від кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК.

Верховний Суд погоджується з зазначеними висновками апеляційного суду та додатково зауважує, що поняття «потерпілий» в кримінально-правовому значенні є первинним щодо його розуміння в кримінальному процесі, оскільки в кримінальному праві потерпілий з`являється об`єктивно, в результаті вчинення проти нього кримінального правопорушення (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 439/397/17).

До того ж необхідно зазначити, що основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 КК є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений у примітці до цієї статті, а його додатковим обов`язковим об`єктом - життя і здоров`я особи.

Склад кримінального правопорушення, передбачений ст. 286 КК, має місце лише тоді, коли діянням потерпілому завдано саме фізичну шкоду (ч.1 - середньої тяжкості тілесне ушкодження, ч. 2 - тяжке тілесне ушкодження або спричинено смерть) і про жодну іншу шкоду в диспозиції цієї статті не йдеться.

Отже, кримінальна відповідальність за ст. 286 КК настає за умови заподіяння вказаних наслідків - фізичної шкоди (щонайменше середньої тяжкості тілесного ушкодження), що безпосередньо пов`язано з відповідною фізичною особою, яка і є потерпілим від цього кримінального правопорушення. Інші особи, яким внаслідок кримінального правопорушення за ст. 286 КК не було спричинено такого ушкодження, однак які зазнали шкоди іншого характеру, не можуть бути визнані потерпілими у кримінальному провадженні, а завдана їм шкода відшкодовується у встановленому законом порядку, зокрема в цивільно-правовому.

Ураховуючи викладене вище, Київський апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність повернення апеляційної скарги, оскільки вона подана особою, яка не має на це права (п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК).

Таким чином, наведені в касаційній скарзі ОСОБА_4 твердження про спричинення йому моральної та майнової шкоди не спростовують висновків апеляційного суду про те, що скаржник не є потерпілим у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 .

Водночас колегія суддів зауважує, що за змістом приписів ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги, зокрема на вирок суду. Однак, як зазначено вище, правових підстав для перегляду вироку місцевого суду в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_4 не було, оскільки таку скаргу подала особа, яка не має на це права, а тому правомірно апеляційну скаргу було повернуто.

Та обставина, що суд апеляційної інстанції водночас зайво ухвалив рішення ще й про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2024 року (яка самостійно не може бути оскаржена), за обставин цієї справи, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й не може бути підставою для скасування ухвали Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, адже скасування ухвали суду апеляційної інстанції й призначення розгляду в цьому суді не призведе до відкриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , а «процес заради процесу» не відповідає вимогам статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для розгляду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з огляду на те, що апеляційну скаргу подано особою, яка не має на це права, і цей факт відповідно унеможливлював розгляд питання щодо поважності пропуску зазначеного вище строку.

З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3