Справа № 163/1589/23
Провадження № 1-кп/163/32/24
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Ковельського району Волинської області кримінальне провадження № 0000142 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Новодружеськ Луганської області, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, вищої освіти, одруженого, охоронника ТОВ «ФранківськБудТранс», раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 07травня 2023 року, о 21 год. 24 хв, під час проходження прикордонного контролю, перебуваючи в пункті пропуску для міжнародного автомобільного сполучення «Ягодин», що за адресою: АДРЕСА_3 , усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій та керуючи ними, діючи умисно, будучи особою призовного віку, яка не має права перетину державного кордону України під час дії запровадженого воєнного стану, з метою незаконного перетину державного кордону України, як підставу для перетину надав працівникам Державної прикордонної служби України завідомо підроблені тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, довідку військово-лікарської комісії на своє ім`я.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав вину за ч.4 ст.358 КК України, але не погодився з іншими пунктами обвинувачення. Показав, що після повномасштабного вторгнення та початку військових дій, разом із сім`єю для врятування життя змушений був залишити місто Лисичанськ. Його сім`я виїхала за кордон, а тому і він мав намір виїхати до них. Із собою мав лише паспорт, а військово-облікові документи залишились на окупованій території, тому попросив брата, який також залишився там, забрати такі документи з військомата і передати. Брат передав документи, в спосіб та за обставинами які в силу ст. 63 КУ відмовився показати. Після одержання тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та довідки ВЛК зрозумів, що вони можуть бути підроблені, так як діагноз не відповідав тому яким він хворів до початку війни, однак все рівно мав намір перетнути державний кордон України, подавши їх до паспортного контролю. Щодо кваліфікацій його дій за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України зазначив, що жодних дій для виготовлення документів не вчиняв.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст.358 КК України доведена дослідженими доказами, із аналізу та оцінки яких встановлено таке.

Згідно внесених 08.05.2023 відомостей в ЄРДР за ознаками ч.4 ст.358 КК України ОСОБА_4 близько 21:24 години 07.05.2023 під час проходження прикордонного контролю в МАПП «Ягодин» пред`явив працівникам прикордонної служби документи з ознаками підробки.

При здійсненні поглибленої перевірки документів виявлено, що довідка військово-лікарської комісії та посвідчення військовозобов`язаного не відповідають встановленому зразку, містять підписи неіснуючого лікаря, підпис військового комісара відрізняється від оригіналу, а на штампі відсутня назва місця знаходження РТЦК та СП.

Працівник прикордонної служби повідомив про це на відділення поліції що підтверджується рапортом старшого інспектора ВП АДРЕСА_4 , повідомленням про виявлене кримінальне правопорушення.

Допитаний свідок - працівник прикордонного оперативно-розшукового відділу ОСОБА_6 показав, що після отримання повідомлення від прикордонного наряду "Перевірка документів" про виявлення ознак підробки документів, які подані до прикордонного контрою ОСОБА_4 , він здійснив дзвінок в ІНФОРМАЦІЯ_2 для підтвердження видачі таких доументів, на що йому було повідомлено, що ОСОБА_4 на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 не перебуває та будь-які документи йому не видавалась. Під час опитування ОСОБА_4 , останній повідомляв, що документи не підробляв та вони дійсні. Також ним було здійснено огляд телефону ОСОБА_4 , в якому було виявлено інструкції щодо перетину кордону а також інша інформація яка підтверджувала, що документи мають ознаки підробки.

З протоколу огляду місця події від 07.05.2023 встановлено, що на столі службового приміщення на другому поверсі адміністративної будівлі , що по АДРЕСА_3 , було вилучено:- тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2021 року, видане на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;- довідку військово-лікарської комісії № 1843 від 20 жовтня 2021 року, видану на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;- витяг з протоколу військово-лікарської комісії № 110 від 19 жовтня 2021 року, виданий на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;- карту обстеження та медичного огляду, видану на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;- протокол рентгенологічного дослідження ОСОБА_4 , виданого ТОВ "Віжн Партнер" на 3 аркушах;- результати досліджень ОСОБА_4 на 9 аркушах;- мобільний телефон марки Айфон, ІМЕІ: НОМЕР_2 , із встановленою сім-карткою № НОМЕР_3 .

Експертиза документів встановила, що відбитки штампів та печаток нанесено контактним способом з використанням кліше печаток, а відбиток печатки лікаря ОСОБА_7 нанесений не контактним способом кліше печатки, а з використанням знакодрукуючого пристрою зі струменем способу друку. Підписи наявні в досліджуваних документах нанесені рукописним способом з використанням кулькових пишучих приладів, а підпис у графі «Завідувач лабораторії молекулярно-генетичного аналізу» результатів досліджень від 08.05.2021 являється технічним зображенням підписів, які нанесені з використанням знакодрукуючого пристрою із струменевим способом друку.

Дослідженням листа ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 08.05.2023 за № ОЦТ/130 стверджено, що ОСОБА_4 не перебував та не перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відповідні документи на його ім`я не видавалися. Станом на 20.10.2024 та по даний час голова ВЛК ОСОБА_8 та секретар ВЛК ОСОБА_7 не працювали та не працюють у ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Обізнаність ОСОБА_4 про підробку указаних документів та свідоме, умисне їх використання 07.05.2023 під час проходження прикордонного контролю вочевидь доводиться і тим, що на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 він ніколи не перебував та не перебуває, а відтак зазначена установа не могла видавати стосовно нього такі документи, та такі обставини явно не могли бути невідомі ОСОБА_4 .

Разом з тим, сторона захисту ставить під сумнів здобуті стороною обвинувачення докази та просить визнати їх неналежними та недопустимими, зокрема:

1. Визнати недопустимим доказом висновок за результатами здійснення поглибленої перевірки документа від 07.05.2023, оскільки такий документ є копією та доказів того, що він здобутий відповідно до ст.93 КПК України сторона обвинувачення не надала.

2. Визнати недопустимим доказом протокол огляду місяця події від 07.05.2023, оскільки такий огляд проводився без забезпечення ОСОБА_4 , який фактично був затриманий, права на захист.

3. Визнати неналежним доказом висновок судового експерта №СЕ19/103-23/4952-ДД, оскільки результати експертизи не підтверджують доводи сторони обвинувачення щодо використання ОСОБА_4 підроблених документів.

4. Визнати неналежним та не допустимим доказом документи кримінального провадження №0000184, оскільки такі документи жодним чином не стосуються кримінального провадження відносно ОСОБА_4 .

5. Визнати недопустимим доказом - витяг з ІКС ІПНП, оскільки він отриманий без додержання принципу законності, передбаченому ст.10 КПК України.

6. Визнати неналежним доказом - відповідь від ТОВ «Нова Пошта», так як така інформація жодним чином не підтверджує причетність ОСОБА_4 до інкримінованих кримінальних правопорушень.

7. Визнати недопустимим заяву свідка ОСОБА_6 з додатками у вигляді фотокопій, оскільки такі докази отримані незаконним шляхом та взагалі не встановлено чи стосуються вони телефону ОСОБА_4 .

Згідно ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Допустимість доказів - це властивість, яка визначає здатність фактичних даних бути використаними у розгляді судової справи. Ця властивість забезпечується дотриманням таких правил: доказ повинен бути отриманий належним суб`єктом; із належного джерела; із додержанням належної правової процедури; доказ не повинен бути отриманий на підставі неприпустимого джерела та не повинен засновуватись на чутках.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Таку ж гарантію збережено і в кримінальному процесуальному законі - згідно з ч. 1 ст.94 КПК України, суд має оцінити кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч. 3 ст.17 КПК України ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання".

Отже, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Давши аналіз таким доводам сторони захисту та їх запереченням сторони обвинувачення суд дійшов такого висновку.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, під час перетину державного кордону ОСОБА_4 надав працівникам прикордонної служби документи необхідні для перетину кордону. Під час перевірки таких документів, у працівника прикордонної служби ОСОБА_9 виникли сумніви щодо достовірності таких документів, у зв`язку із чим останній звернувся із заявою до спеціаліста з поглибленої перевірки документів, на підставі якої останнім було складено висновок за результатами поглибленої перевірки документа.

Складання такого висновку передбачене Інструкцією з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон.

Даний висновок фактично слугував підставою для відмови ОСОБА_4 у перетині кордону та був підставою для інформування органів поліції. Він не є висновком експерта та не встановлює факт підробки документів в рамках даного кримінального провадження.

Під час його складання жодних фундаментальних прав та свобод порушено не було, а наявність в матеріалах справи копії висновку не є настільки істотним порушенням, щоб визнати доказ недопустимим, та інформація яка в ньому міститься не викликає сумнівів у його достовірності.

Крім цього складання даного висновку працівниками прикордонної служби підтверджене в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_10 , який будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка також показав, що під час несення служби в прикордонному наряді "Перевірка документів" під час одержання від громадянина ОСОБА_4 документів необхідних для перетину кордону, оглянувши їх, у нього виник сумнів щодо законності їхнього походження, а тому ним було повідомлено старшого зміни та спеціаліста з поглибленої перевірки документів.

Що стосується протоколу огляду місця події та порушення права на захист ОСОБА_4 суд встановив таке.

Відповідно до вимог ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Частиною третьої цієї статті визначено, що здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду або отримання довідки, висновку спеціаліста).

Отже, огляд місця події може проводитись до внесення відомостей до ЄРДР.

За обставин даної справи після повідомлення про виявлення кримінального правопорушення, дізнавачем ВП №1 (м.Любомль) ОСОБА_11 , до внесення відомостей в ЄРДР, було проведено огляд місця події, який задокументований відповідним протоколом від 07.05.2023.

Зі змісту даного протоколу вбачається, що він проводився за участю ОСОБА_4 , в присутності понятих.

Під час проведення огляду місця події, ОСОБА_4 затриманий не був, добровільно надав дозвіл на огляд його мобільного телефону, підписуючи протокол, сейф пакет, куди були поміщені вилучені документи та заяву на огляд телефону жодних зауважень про порушення його прав не зазначив. Такі обставини також підтверджені показаннями обвинуваченого із застереженням, що він вважав себе затриманим.

Суд відхиляє посилання сторони захисту, що ОСОБА_4 був фактично затриманий о 21:15 07.05.2023, оскільки це спростовується дослідженими доказами.

Дізнавач не здійснював затримання ОСОБА_4 , а останній повідомив, що зберігає право мовчання і не давав показань.

Обов`язкове знаходження особи під час проведення місця події за фактом підозри у використанні підроблених документів обумовлене власне суттю такої слідчої дії та вимогами ч. 3 ст. 223 КПК України, що в будь-якому випадку не обмежує волю та свободу такої особи, зокрема остання вправі відмовитись бути присутньою, що обов`язково фіксується в протоколі. Саме у таких випадках дієвим для цілей об`єктивності та правомірність проведення такої слідчої є участь понятих.

Окрім того за вимогами ч.6 ст. 237 КПК України, слідчий, прокурор має право заборонити будь-якій особі залишити місце огляду до його закінчення та вчинювати будь-які дії, що заважають проведенню огляду, що не визнається затриманням по суті підозри.

Отже, суд перш за все наводить перелік аргументів на користь справедливості провадження: 1) становище ОСОБА_4 не було особливо вразливим, адже показань він не давав; 2) якість доказів - у розпорядженні суду немає доказів застосування будь-якого примусу до ОСОБА_4 ; 3) такі докази у справі оцінювалися слідчим суддею під час судового контролю порушень не було виявлено.

Щодо твердження про порушення права на захист.

Огляд місця події проводився відповідно до ч.3 ст.214 КПК України.

Після його проведення було внесено відомості в ЄРДР 08.05.2023 за ч.4 ст.358 КПК.

Після проведення огляду місця події, після внесення відомостей в ЄРДР (23:57 07.05.2023), за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КПК України, уповноваженим слідчим було здійснено затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, та було роз`яснено ОСОБА_4 право на захист, а в подальшому залучено захисника ОСОБА_12 .

Жодних зауважено ні затриманим ні захисником зроблено не було, як під час затримання, так і в подальшому під час обрання підозрюваному запобіжного заходу, що також встановлено з ухвали слідчого судді Любомльського районного суду Волинської області від 10.05.2023, в якій зазначено, що порушень процесуального закону при затриманні ОСОБА_4 не встановлено, а сторона захисту про такі порушення заяв не зробила.

Проведення слідчої дії огляду місця події не ставиться в залежність від присутності захисника власне через сутність такої дії, під час якої діє принцип оперативності працівників правоохоронних органів з метою виявлення і фіксації доказів. В такому випадку право на захист може бути реалізоване отриманням консультацій, висловленням заяв, клопотань, зауважень і такі права роз`яснюються перед проведенням слідчої дії, що прямо вказано у відповідному протоколі. Реалізаціїя цих прав гарантується присутністю понятих.

Отже, право на захист, як таке не буде в принципі непоправно порушено, якщо огляд місця події проводився за відсутності захисника, за участі власне самої особи та понятих.

Що стосується відсутності фото таблиць до протоколу, то суд вважає таке порушення не істотним, щоб виснувати про недопустимість протоколу огляду місця події вцілому. Відсутність додатків до протоколу свідчить про неуважність або легковажне ставлення до здійснення слідчої дії, а відтак обмеження обсягу здобутих доказів зокрема відсутності інформації, фотоілюстативних таблиць із телефону ОСОБА_4 , який він добровільно дав для огляду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що протокол огляд місця події відповідає його змісту. Про відступіть фото таблиць пояснити не зміг, припустивши про можливість псування фотографій.

Отже із досліджених доказів та з аналізу норм процесуального законодавства, встановлено, що істотних порушень під час проведення огляду місця події не було.

Щодо висновку експерта та визнання його неналежним доказом, судом також не встановлено підстав, так як такий висновок зроблено експертом на підставі постанови про призначення експертизи, а також досліджено оригінали документів, які були вилучені в ОСОБА_4

Експертом була надано відповіді на частину поставлених питання та в межах його компетенції.

Такого самого висновку суд приходить і щодо інформації отриманої від ТОВ «Нова Пошта», яка отримана в процесі виконання ухвали слідчого судді про надання тимчасового доступу до речей та документів, які містять охоронювану законом таємницю та її зміст стосується ОСОБА_4 та отримання ним відправлень.

Витяг з ІКС ІПНП не визнається судом як недопустимий доказ, оскільки він здобутий із бази даних поліції, належним суб`єктом, та без порушень будь-яких прав ОСОБА_4 , та містить фактично інформаційний характер щодо характеризуючих даних особи.

Отже, зазначені докази суд визнає такими, що відповідають положенням ст.ст. 85, 86 КПК України на предмет їх належності та допустимості.

Разом з цим, суд погоджується з доводами сторони захисту щодо належності та допустимості наступних доказів: документів кримінального провадження №0000184 та заяви свідка ОСОБА_6 з додатками у вигляді фотокопій.

Зокрема, долучені фототаблиці не відповідають ознакам допустимості доказів, а саме отримані неналежним суб`єктом та без додержанням належної правової процедури.

Такі фото таблиці могли бути зроблені дізнавачем під час огляду телефону ОСОБА_4 за його добровільним дозволом під час проведення огляду місця події, та аж ніяк інспектором прикордонної служби.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив, що дійсно фотографував телефон ОСОБА_4 , однак жодних процесуальних документів не оформляв.

А тому такі докази є недопустимими та судом до уваги не приймаються.

Що стосується матеріалів кримінального провадження №0000184, то такі докази хоча і здобуті на підставі ухвали слідчого судді Любомлсьького районного суду від 31.05.2023, однак жодного відношення до кримінального провадження відносно ОСОБА_4 немають, прямо чи непрямо непідтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження. Отже такі докази є неналежними.

Незважаючи на визнання судом недопустимими та неналежними доказами документів з кримінального провадження №0000184 та протоколу допиту свідка з додатками, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України достатньо та обґрунтовано доводиться сукупністю інших досліджених доказів, які сумніву судом не піддаються.

Таким чином, встановивши в порядку ст.91 КПК України обставини, які підлягали доказуванню в кримінальному провадженні, за сукупністю досліджених та наведених доказів, з урахуванням доводів сторони захисту та наведенням мотивів на їх спростування, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, та їх достатність і взаємозв`язок для цього.

Крім цього, за обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він у невстановлений час та у невстановленому місці, будучи військовозобов`язаним, маючи злочинний умисел, направлений на пособництво у підробленні тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та довідки військово-лікарської комісії, з метою безперешкодного виїзду за кордон у період воєнного стану, діючи за попередньою змовою групою осіб, із невстановленою досудовим розслідуванням особою, з якою невстановленим досудовим слідством шляхом, домовився про виготовлення останнім таких документів для безперешкодного перетину Державного кордону України.

Усвідомлюючи характер свої протиправних дій, ОСОБА_4 надав вказаній особі для виготовлення тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та довідки ВЛК свої персональні дані та фотокартку з особистим зображенням.

При цьому, ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою групою осіб, розуміючи, що тимчасове посвідчення військовозобов`язаного та довідка ВЛК будуть підробленими, вчинив пособництво в цьому, а саме надав свої персональні дані та фотокартку з особистим зображенням для внесення відомостей у вищевказані документи, що дасть змогу перетнути державний кордон України.

У подальшому невстановлена досудовим розслідуванням особа використовуючи реквізитні дані « ІНФОРМАЦІЯ_6 », точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, за допомогою комп`ютерної техніки, умисно виготовила підроблені документи на ім`я ОСОБА_4 , а саме: тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 01.11.2021, з відтисками печаток « ІНФОРМАЦІЯ_6 » за підписом начальника РТЦК та НОМЕР_4 та довідку ВЛК №1843 від 20.10.2021 з відтиском печатки « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та підписами голови та секретаря ВЛК.

В подальшому, невстановлена особа, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб, невстановленим шляхом вищевказані документи ОСОБА_4 .

Вищевказані дії, надали ОСОБА_4 можливість використання таких документів як офіційних, тобто таких що мають усі необхідні реквізити та юридично значущий характер як особі, яка є особою призовного віку, яка не має права перетину державного кордону України у військовий час, незаконно перетнути державний кордон України в Республіку Польща.

Такі дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України як пособництво, тобто надання засобів вчинення кримінального правопорушення іншими співучасниками у підробленні офіційного документа, який видається та посвідчується підприємством, яка має право видавати та посвідчувати такі документи, і який надає права та звільняє від обов`язків, з метою використання його підбурювачем та іншою особою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

ОСОБА_4 за пред`явленим обвинуваченням, за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України вину категорично заперечив.

В цій частині обвинувачення суд дійшов такого висновку.

Стаття 91 КПК України визначає, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно із ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Судом встановлено, що у цьому кримінальному провадженні відомості за ознаками ч.4 ст.358, ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України внесені 08.05.2023 на підставі повідомлення працівників прикордонної служби.

Усі надані прокурором докази підтверджують лише вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, і ці докази наведені вище у підтвердження доведення саме обвинувачення за ч.4 ст.358 КК України.

Письмовим дозволом від 07 травня 2023 року ОСОБА_4 надав дозвіл на огляд його мобільного телефону «Айфон». У протоколі огляду місця події від 07травня 2023 року задокументовано відсутність в телефоні інформації, яка б сприяла розкриттю кримінального правопорушення.

Окрім того, на підставі ухвали слідчого судді Любомльського районного суду від 18.05.2023 був здійснений тимчасовий доступ до документів (в тому числі електронних), які перебувають у володінні ТОВ «Нова Пошта» (Столичне шосе, будинок 103, корпус 1, поверх 9, м. Київ, 03026, ), на предмет отримання інформації про надсилання посилок через відділення « ІНФОРМАЦІЯ_7 » за прізвищем ОСОБА_4 . За результатом якого було здобуто інформацію про 5 посилок на ім`я ОСОБА_4 від ОСОБА_13 з міста Київ в міста Кременчук, Львів, Луцьк.

Однак така інформація жодним чином не підтверджує доведення обвинувачення в цьому кримінальному провадженні за ч.5. ст.27 ч.3 ст.358 КК України. Органом досудового розслідування не вживались заходи щодо встановлення особи ОСОБА_13 та не перевірялась можлива його причетність до підроблення документів. Крім цього із змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_4 отримав підроблені документи невстановленим досудовим розслідуванням способом, а не у відділенні «Нової пошти».

Згідно з положеннями ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Стаття 62 Конституції України визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічні за змістом положення також закріплені у ст.17 КПК України.

Зокрема, ч.2 ст.17 КПК України передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Доведення вини особи «поза розумним сумнівом» є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у "розумної (розсудливої) людини" не може лишатися "розумного сумніву", що обвинувачений винен.

Тобто, стандарт доведення "поза розумним сумнівом" означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний із елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 04.07.2018 у справі № 688/788/15-к). Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Необхідність дотримання судом вказаного стандарту також неодноразово була зафіксована в рішеннях Європейського суду з прав людини, наприклад в рішенні від 18.01.1978 у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства", в якому ЄСПЛ зазначив, що докази вини особи повинні випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

В рішенні "Севтап Везнедароглу проти Туреччини" Європейський суд з прав людини зазначив, що ніхто не повинен піддаватися покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена поза розумним сумнівом.

Всупереч вищенаведеному, сторона обвинувачення не надала жодних належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності поза розумним сумнівом доводили б обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України.

За обставинами цієї справи судом достовірно і безсумнівно встановлено, що ОСОБА_4 використав підроблені документи, надавши їх працівнику Державної прикордонної служби України в пункті пропуску під час виїзду з України, і його дії в цій частині правильно кваліфіковані за ч.4 ст.358 КК України.

З точки зору формальної логіки зрозуміло, що документи, пред`явлені ОСОБА_4 , були кимось підроблені. Однак на питання, хто, коли і яким чином їх підробив та як вони опинилися у ОСОБА_4 , орган досудового розслідування не зміг знайти відповідей, щоб довести їх у суді.

Вказані ж в обвинувальному акті обставини щодо виготовлення цих документів за попередньою змовою групою осіб, у якій обвинувачений діяв як пособник, жодними доказами не доведені. Обвинувачення сформульоване без жодного обґрунтування.

За таких обставин та відповідно до загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, рівності перед законом та судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін, суд дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, ОСОБА_4 підлягає виправданню за пред`явленим йому обвинуваченням за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки зібраними стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні доказами не доведено наявність в його діях складу цього кримінального правопорушення.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за доведеним і встановленим під час судового розгляду обвинуваченням за ч.4 ст.358 КК України суд згідно з вимогами ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутні.

Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнає вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Обвинувачений раніше не судимий, з вищою освітою, взятий на облік внутрішньо переміщених осіб, працює охоронцем.

Також суд враховує конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, у тому числі мету його вчинення обвинуваченим, яка є очевидною з огляду на ведення в Україні з 24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 воєнного стану та у зв`язку із цим запровадженими на законодавчому рівні обмеженнями щодо перетину державного кордону.

Намір уникнути мобілізації в умовах війни демонструє байдужість до обов`язків громадянина перед державою та суспільством, що ускладнює процес соціалізації і відновлення довіри до правопорушника. Такі дії підривають моральні засади суспільства, адже в умовах війни необхідно об`єднувати зусилля для захисту держави. Уникнення мобілізації може сприйматися свого роду як «зрада».

З огляду на вищенаведене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що покарання обвинуваченому слід призначити в межах закону, за яким він притягується до кримінальної відповідальності, у виді обмеження волі мінімальним строком цього виду покарання .

За обставинами цієї справи призначення менш суворого виду покарання буде неспіввісним власне суті покарання і не буде відповідати вимогам необхідності, достатності для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень такого роду.

З цих же мотивів є неможливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання, а тому не вбачає підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Призначення обвинуваченому покарання у виді реального обмеження волі, на переконання суду, буде відповідати принципу індивідуалізації покарання і є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як ним, так і іншими особами.

Долю речових доказів належить вирішити у відповідності до ст.100 КПК України, накладений слідчим суддею арешт на майно скасувати.

Цивільний позов не заявлявся.

Процесуальні витрати за проведення судово-технічних експертиз згідно із ст.124 КПК України слід покласти на обвинуваченого.

Запобіжний захід обвинуваченому не застосований, клопотання про обрання певного виду запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу учасники процесу не заявили, а підстави для ухвалення такого рішення з ініціативи суду не встановлені.

Керуючись ст.ст.373, 374, ч.15 ст.615 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, і за цим законом призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з дня приведення цього вироку до виконання.

ОСОБА_4 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України визнати невинуватим у зв`язку з недоведеністю складу злочину у його діях та виправдати.

Долю речових доказів та документів визначити в такий спосіб:

- тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2021 року, видане на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- довідку військово-лікарської комісії № 1843 від 20 жовтня 2021 року, видану на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- витяг з протоколу військово-лікарської комісії № 110 від 19 жовтня 2021 року, виданий на ім`я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- карту обстеження та медичного огляду, видану на ім`я ІНФОРМАЦІЯ_8 ;

- протокол рентгенологічного ОСОБА_14 , виданого ТОВ "Віжн Партнер" на 3 аркушах;

- результати досліджень ОСОБА_4 на 9 аркушах, залишити в матеріалах кримінального провадження №0000142, скасувавши накладений ухвалою слідчого судді Любомльського районного суду Волинської області від 10травня 2023 року арешт.

Мобільний телефон марки «Айфон», ІМЕІ: НОМЕР_2 , із сім-картою № НОМЕР_3 , який повернутий ОСОБА_4 залишити у володінні останнього.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 4063,00 гривні процесуальних витрат на проведення судово-технічної експертизи.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення через Любомльський районний суд.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий : суддя ОСОБА_1