Справа №592/1073/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/355/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

01 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/1073/21 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.01.2023, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 296 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді, оскільки відсутні докази завдання потерпілій тілесного ушкодження саме обвинуваченим, суд не надав оцінки всім доказам, частина доказів є недопустимими, дії обвинуваченого не були спрямовані на порушення громадського порядку. Також просить пом`якшити призначене ОСОБА_10 покарання;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки пред`явлене обвинувачення не підтверджується дослідженими доказами, частина доказів є недопустимими, суперечливими та не відповідають фактичним обставинам справи, в діях обвинуваченого відсутній склад хуліганства. Крім того, у суду були наявні підстави застосувати положення ст. 69 КК.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.01.2023 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 296 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 1 ст. 296 КК у виді арешту на строк 5 місяців. Згідно ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Стягнуто з ОСОБА_10 : на користь ОСОБА_14 100 000 грн моральної та 6829,43 грн матеріальної шкоди; на користь ОСОБА_15 60 000 грн моральної шкоди; на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації 68,82 грн, витрачених на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_15 ; на користь КНП Сумської обласної ради «Сумська обласна клінічна лікарня» 5082,90 грн, витрачених на стаціонарне лікування потерпілої від злочину ОСОБА_15 .

Згідно вироку, 08.11.2020 близько 02:51 по вул. Р. Атаманюка неподалік буд. № 23 в м. Суми ОСОБА_10 підійшов до раніше незнайомого ОСОБА_14 та, діючи з мотивів явної неповаги до суспільства, наніс йому удар кулаком руки в область обличчя. Після цього, до ОСОБА_14 підбігли ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які втрутились у конфлікт та намагались його припинити. Однак ОСОБА_10 продовжив свої дії та підібрав з землі металевий предмет, яким завдав ОСОБА_14 одного удару в ділянку лівого стегна. В цей момент ОСОБА_15 підійшла до ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , який завдав одного удару металевим предметом в ділянку грудної клітки ОСОБА_15 . У подальшому, ОСОБА_10 наздогнав ОСОБА_14 та наніс останньому не менше двох ударів металевим предметом в ділянку лівого та правого стегон. У результаті вказаних дій потерпілим завдані тяжкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка заперечила проти апеляційних скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 296 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Так, розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії останнього як грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, а також умисне спричинення тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Що стосується доводів апеляційних скарг про недоведеність винуватості ОСОБА_10 , то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 .

Зокрема, потерпілий ОСОБА_14 надав показання, що після того, як обвинувачений зробив йому зауваження, між ними виникла бійка, у ході якої ОСОБА_10 наніс йому різані рани на ногах невідомим предметом.

Потерпіла ОСОБА_15 пояснила, що між потерпілим ОСОБА_14 та невідомими особами виникла бійка, в ході якої останньому порізали ноги, при цьому їй ОСОБА_10 спричинив поранення грудної клітки.

Свідок ОСОБА_18 пояснив, що у обвинуваченого виник конфлікт із потерпілим ОСОБА_14 , що переросло в бійку. Після цього обвинувачений ще декілька разів підходив до потерпілого та вони билися.

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 пояснили, що потерпіла мала рану грудної клітки.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку й інші докази:

- протокол огляду місця події від 08.11.2020, згідно якого об`єктом огляду є ділянка місцевості за адресою: м. Суми, вул. Р. Атаманюка біля ТРЦ «Маяк», на якій, крім іншого, виявлено та вилучено речовину бурого кольору схожу на кров;

- висновок судово-медичної експертизи № 1189 від 10.12.2020, згідно якого кров потерпілої ОСОБА_15 належить до групи В з ізогемаглютиніном анти-А та супутнім антигеном Н ізосерологічної системи крові АВ0. Кров потерпілого ОСОБА_14 належить до групи В з ізогемаглютиніном анти-А та супутнім антигеном Н ізосерологічної системи крові АВ0. На марлевому тампоні зі змивом, наданому на дослідження, знайдено кров людини, походження якої можливе як від потерпілої ОСОБА_15 , так і від потерпілого ОСОБА_14 ;

- заяву від 10.11.2020, згідно якої ОСОБА_10 добровільно видав слідчому належні йому речі, а саме: пара кросівок, джинсові штани, дублянку чорного кольору, яку він постійно носить та в яких перебував в ніч з 08.11.2020 на 09.11.2020; висновок судово-медичної експертизи від 10.12.2020 № 1193, згідно якого на лівій кросівці знайдено кров людини, походження якої можливе як від ОСОБА_15 , так і від ОСОБА_14 ;

- висновок судово-медичної експертизи № 915 від 22.12.2020, згідно якого під час знаходження ОСОБА_14 на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Сумської ЦМКЛ з 08.11.2020 по 11.11.2020 виявлені тілесні ушкодження: рана задньої поверхні нижньої третини лівого стегна з пошкодженням підколінної артерії та вени, що супроводжувалась кровотечею та геморрагічним шоком; рани середньої третини лівого та правого стегна, долонної поверхні правої кисті. Ушкодження утворилися внаслідок дії гострого предмету з колюче-ріжучими властивостями. Характер та локалізація ушкоджень виключає можливість їх утворення при падінні з вертикального положення на площину. Тілесні ушкодження в ділянці нижньої третини лівого стегна з пошкодженням підколінної артерії та вени були небезпечними для життя і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Рани середньої третини обох стегон та правої кисті кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;

- висновок судово-медичної експертизи № 920 від 22.12.2020, згідно якого під час знаходження ОСОБА_15 на стаціонарному лікуванні в СОКЛ з 08.11.2020 по 11.11.2020 виявлені тілесні ушкодження: рана передньої поверхні грудної клітки справа, що проникає в праву плевральну порожнину, право-сторонній гемопневмоторакс. Дане ушкодження утворилось внаслідок дії гострого предмету з колюче-ріжучими властивостями. Характер та локалізація ушкодження виключає можливість його утворення при падінні з вертикального положення на площину. Вказане тілесні ушкодження було небезпечним для життя і за цією ознакою відноситься до тяжких тілесних ушкоджень;

- протокол проведення слідчого експерименту від 07.12.2020 за участю потерпілої ОСОБА_15 , згідно якого остання повідомила про обставини події. 08.11.2020 близько 02:00 вона з ОСОБА_17 , ОСОБА_21 та ОСОБА_14 стояли біля кіоску навпроти буд. АДРЕСА_2 . Через декілька хвилин ОСОБА_14 відійшов у сторону поговорити по телефону. Приблизно через 10 хв. вона почула голос ОСОБА_14 , який кликав на допомогу. Поглянувши у бік, вона побачила ОСОБА_14 з невідомими чоловіками. Спочатку до них підбіг ОСОБА_17 , а за ним побігли вона та ОСОБА_21 . Підбігши, потерпіла ОСОБА_15 побачила трьох чоловіків, серед яких був ОСОБА_10 , який мав бороду на обличчі. Далі вона продемонструвала як обвинувачений наніс їй один удар ножем в область грудної клітки з правого боку;

- висновок судово-медичної експертизи № 927 від 24.12.2020, згідно якого виявлене у потерпілої тілесне ушкодження утворилось внаслідок дії гострого предмету з колюче-ріжучими властивостями, та могло утворитись при нанесенні удару ножем в грудну клітку справа, як було продемонстровано потерпілою під час проведення слідчого експерименту;

- протокол проведення слідчого експерименту від 07.12.2020 за участю свідка ОСОБА_21 , згідно якого остання повідомила обставини події. 08.11.2020 близько 02:30 вона з ОСОБА_17 , ОСОБА_15 і ОСОБА_14 стояли навпроти буд. АДРЕСА_2 . Через декілька хвилин ОСОБА_14 відійшов у сторону поговорити по телефону. Приблизно через 10 хв. вона почула голос ОСОБА_14 , який кликав на допомогу. Поглянувши у бік, вона побачила ОСОБА_14 з невідомими чоловіками. Спочатку до них підбіг ОСОБА_17 , а за ним побігли вона та ОСОБА_15 Підбігши, вона побачила трьох невідомих чоловіків, серед яких один чоловік мав бороду. Далі вона побачила як невідомий чоловік з бородою наніс один удар ножем в область лівої ноги ОСОБА_14 , що нею було продемонстровано. Далі свідок продемонструвала як невідомий чоловік з бородою наніс два удари ножем в область лівої ноги ОСОБА_14 , коли той знаходився на асфальті;

- висновок судово-медичної експертизи № 925 від 22.12.2020, згідно якого рани в ділянці лівого стегна у ОСОБА_14 могли утворитись при нанесенні ударів ножем, як було продемонстровано ОСОБА_21 під час проведен¬ня слідчого експерименту;

- протокол проведення слідчого експерименту від 07.12.2020 за участю свідка ОСОБА_17 , згідно якого останній повідомив обставини події. Зокрема, 08.11.2020 близько 02:00 він з ОСОБА_21 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 стали навпроти буд. АДРЕСА_2 . Через декілька хвилин ОСОБА_14 відійшов у сторону поговорити по телефону. Приблизно через 10 хв. він почув голос ОСОБА_14 , який кликав на допомогу. Поглянувши у бік, він побачив ОСОБА_14 з невідомими чоловіками. Підбігши, він побачив трьох невідомих чоловіків, серед яких один чоловік мав бороду. За ним також підбігли ОСОБА_21 та ОСОБА_15 . У подальшому під час бесіди, чоловік з бородою почав бігати навколо них. Свідок ОСОБА_17 побачив у нього в правій руці ніж. Далі свідок продемонстрував, як невідомий чоловік з бородою наносив удари ножем ОСОБА_14 в область правої та лівої ноги, а також один удар правою рукою в область грудної клітки ОСОБА_15 ;

- висновок судово-медичної експертизи № 924 від 22.12.2020, згідно якого рани в ділянці стегон у ОСОБА_14 могли утворитись при нанесенні ударів ножем, як було продемонстровано ОСОБА_17 під час проведення слідчо¬го експерименту;

- висновок судово-медичної експертизи № 926 від 24.12.2020, згідно якого виявлені у потерпілої тілесні ушкодження: рана передньої поверхні грудної клітки справа, що проникає в праву плевральну порожнину, правосторонній гемопневмоторакс, утворилось внаслідок дії гострого предмету з колюче-ріжучими властивостями та могло утворитись при нанесенні удару рукою в груди, як було продемонстровано ОСОБА_17 під час проведення слідчого експерименту, за умови, що в руці в цей час знаходився ніж;

- протокол проведення слідчого експерименту від 09.11.2020 за участю свідка ОСОБА_18 , згідно якої останній продемонстрував як обвинувачений підбіг до чоловіка, який стояв біля кіоску та наніс удар правою рукою в область щелепи. Після отриманого удару чоловік побіг за кіоск. Свідок ОСОБА_18 разом з ОСОБА_22 догнали їх та почали розтягувати. Далі підійшли дві жінки. Обвинувачений знову почав бити чоловіка, а саме наніс один удар в щелепу або в тулуб з лівого боку кулаком правої руки. Далі ОСОБА_18 продемонстрував як обвинувачений наніс один удар ножем в область лівої ноги чоловіка. Чоловік почав тікати та впав, а обвинувачений наніс йому один удар ножем в область ніг. Далі чоловік знову почав тікати та впав, а обвинувачений наніс йому два удари ножем в область ніг. Далі обвинуваченого хтось відштовхнув і підняв чоловіка, який пройшов декілька кроків і впав. Обвинувачений наніс йому два-три удари в область ніг трохи нижче колін;

- висновок судово-медичної експертизи № 917 від 22.12.2020, згідно якого виявлені у ОСОБА_14 ушкодження стегон могли утворитись при нанесенні ударів ножем, однак, під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_18 конкретно не було продемонстровано в які ділянки стегон були нанесені удари;

- протокол проведення слідчого експерименту від 09.11.2020 за участю свідка ОСОБА_23 , згідно якого останній продемонстрував як обвинувачений підійшов до чоловіка, який стояв на проїжджій частині по АДРЕСА_3 , з яким у нього виникла словесна перепалка. Далі він з ОСОБА_18 забрали обвинуваченого та дійшли до буд. АДРЕСА_4 . Потім він побачив, як обвинувачений наніс один удар ножем в область лівої ноги потерпілого. Потерпілий перейшов протилежну частину та впав біля бордюру. Обвинувачений підбіг та наніс йому два-три удари ножем;

- висновок судово-медичної експертизи № 916 від 22.12.2020, згідно якого ушкодження стегон у ОСОБА_14 могли утворитись при нанесенні ударів ножем, однак, під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_23 конкретно не продемонстрував в які ділянки стегон були нанесені удари;

- диск з відеозаписом з камер відеоспостереження ТЦ «Маяк», записаний на DVD-R диск «Verbatim» та протокол його огляду від 22.12.2020, згідно якого особа чоловічої статі з бородою наносить удари іншій особі чоловічої статі.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень.

Доводи апеляційних скарг захисників про те, що показання потерпілої ОСОБА_15 не відповідають фактичним обставинам справи не можуть бути прийнятими до уваги, так як остання з впевненістю пояснила, що штовхнув її та наніс тілесне ушкодження саме ОСОБА_10 , а не інша особа з числа тих, хто був разом із обвинуваченим.

З метою перевірки і уточнення відомостей із потерпілою ОСОБА_15 07.12.2020 був проведений слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки та обставин події, у ході якого вона продемонструвала як обвинувачений наніс їй удар ножем в область грудної клітки, а згідно висновку судово-медичної експертизи № 927 від 24.12.2020 виявлене у потерпілої тілесне ушкодження внаслідок дії гострого предмету могло утворитись при нанесенні удару ножем в грудну клітку справа, як було продемонстровано потерпілою під час проведення слідчого експерименту.

Свідок ОСОБА_17 під час проведення слідчого експерименту продемонстрував як обвинувачений наніс один удар правою рукою в область грудної клітки ОСОБА_15

Твердження апеляційної скарги в тій частині, що оскільки судом першої інстанції визнаний недопустимим доказом протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками від 07.12.2020 за участю потерпілої ОСОБА_15 , то і слідчий експеримент за її участю є також недопустимим доказом, є необгрунтованими, оскільки вказані слідчі дії є різними за своїм змістом та направленістю. В цій справі протокол пред`явлення для впізнання визнаний судом недопустимим доказом через допущені процесуальні порушення в ході отримання цього доказу (в тому числі через заборону попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання), але які жодним чином не впливають на можливість використання протоколу слідчого експерименту як доказу спричинення саме обвинуваченим тілесного ушкодження потерпілій, критеріями допустимості якого є інші (спеціальні) вимоги.

Зокрема, у цьому кримінальному провадженні існують достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_15 відповідає вимогам закону, зокрема ст. 104, 105 КПК, а сама слідча дія проведена за правилами, передбаченими ст. 240 КПК (відтворені дії, обстановка та обставини події тощо). Вказана слідча дія проведена за участю понятих. До всіх учасників слідчої дії були доведені їх права та обов`язки. Будь-яких зауважень чи клопотань щодо проведення слідчого експерименту від учасників цієї слідчої дії не надходило. Істотних порушень прав і свобод людини під час отримання цього доказу не встановлено.

З аналогічних підстав є неприйнятними доводи апеляційної скарги захисника щодо недопустимості як доказів протоколів слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_21 , ОСОБА_18 та ОСОБА_23 . Ці докази містять відтворення обставин щодо спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень кожному із потерпілих. При цьому, невідповідність продемонстрованих свідками ОСОБА_17 та ОСОБА_21 кількості нанесених обвинуваченим ударів висновкам судово-медичних експертиз не тягнуть за собою недопустимість цих доказів.

Що стосується порушення ч. 3 ст. 105 КПК (додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків) під час оформлення додатків до протоколів слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_23 , то необхідно зважати на те, що відповідно ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно ч. 1 цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами 2 і 3 цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Відсутність на додатках до протоколів слідчих експериментів підписів усіх осіб, які брали участь у виготовленні таких додатків, на переконання колегії суддів, у цьому випадку, не призвело до тих істотних порушень вимог процесуального закону, що могли вплинути на конвенційні або конституційні права обвинуваченого, або ж якимось чином обмежило в можливостях їх ефективного використання.

Доводи апеляційної скарги щодо визнання недопустимими доказами протоколів слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_21 на підставі п. 5 ч. 2 ст. 87 КПК (порушення права на перехресний допит) є неприйнятними, оскільки таке право у сторони кримінального провадження виникає при допиті свідка під час судового розгляду, але в цій справі вказані свідки не допитувалися взагалі. При цьому головною метою слідчого експерименту є перевірка та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що є окремим процесуальним джерелом доказів.

Показання потерпілої та свідків об`єктивно доповнюють та підтверджують одне одного (в тому числі й інші докази), є суб`єктивним поглядом конкретної фізичної особи на певні події зі сторони, але одночасно ці пояснення є послідовними щодо фактичних обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, тому деякі не співпадіння в обставинах події жодним чином не впливають на доведеність вини ОСОБА_10 , як і незначні часові розбіжності , у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 не заслуговують на увагу.

Є неприйнятними і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_24 про неможливість використання як доказів показань свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , через не відкриття показань цих свідків стороні захисту в порядку ст. 290 КПК.

Так, показання вказаних свідків відповідають вимогам ст. 95-97 КПК, процесуальних порушень під час їх збирання, дослідження та оцінки, які б могли свідчити про їх недопустимість чи неналежність не вбачається. Свідки допитані судом першої інстанції у встановленому законом порядку, попереджені про кримінальну відповідальність, а тому суд не мав об`єктивних та законних підстав не приймати вказані показання. При цьому слід зазначити, що сам захисник у своїй апеляційній скарзі не заперечує того факту, що вказані свідки в ході досудового розслідування не допитувались.

Крім того, положення ст. 290 КПК зобов`язують слідчого та прокурора надати стороні захисту доступ тільки до доказів, які є в їх розпорядженні. Однак згідно реєстру матеріалів до обвинувального акту вказані свідки під час досудового розслідування не допитувалися, а тому відсутні жодні підстави вважати, що визначена ст. 290 КПК процедура, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, була порушена в такій мірі, що позбавила сторону захисту невідворотної можливості підготувати свою правову позицію та обстоювати її у змагальній процедурі судового розгляду.

Таким чином, сукупність всіх обставин у цій справі виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що ОСОБА_10 спричинив потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, що вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих доказів, оскільки версія сторони обвинувачення пояснює всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події.

Наявності таких обставин, яким версія сторони обвинувачення не змогла надати розумного пояснення або які б свідчили про можливість іншої версії події, не встановлено. Будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія події, яка дає підстави для висновку про те, що мало місце кримінальне правопорушення і воно було вчинено ОСОБА_10 .

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно того, що обвинувачений не мав умислу на порушення громадського порядку та діяв на грунті неприязних відносин, то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Зокрема, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших кримінальних правопорушень, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок, а проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як кримінального правопорушення проти громадського порядку та моральності від кримінальних правопорушень проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього кримінального правопорушення у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства. Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

На підставі аналізу наявних у провадженні доказів можливо дійти обґрунтованого висновку про те, що мотивом кримінального правопорушення була явна неповага до суспільства. Так, після того як між обвинуваченим і потерпілим розпочався конфлікт, їх розмирили ОСОБА_18 та ОСОБА_23 , але обвинувачений, перебуваючи в громадському місці, висловлюючись нецензурною лайкою, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вирішив конфлікт із потерпілим не припиняти та спровокував його заново. При цьому, обвинувачений не був раніше знайомим з потерпілими і не мав з ними будь-яких неприязних (взагалі ніяких) стосунків. Головною рушійною силою спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілим було бажання протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, що вказує на відсутність особистого мотиву посягання на потерпілих.

Таким чином, обстановка і обставини події, динаміка їх розвитку та об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого були зумовлені не особистою неприязню до потерпілих чи конфліктом з ними, а виключно бажанням продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, що супроводжувалось особливою зухвалістю у виді приниження гідності потерпілих, поєднаного з насильством над ними, тому дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 296 КК кваліфіковано правильно.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисників про можливість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які це покарання обтяжують покарання, позицію потерпілого, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Визначене судом першої інстанції покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Посилання захисника ОСОБА_11 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_10 має молодий вік, раніше не судимий, частково відшкодував шкоду, має постійне місце проживання та сталі соціальні зв`язки, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, потерпілий не вважав необхідним позбавляти волі обвинуваченого, відсутні обставини, які обтяжують покарання, в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання у їх сукупності разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження.

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, оскільки відсутні підстави вважати, що ці обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, що призначене ОСОБА_10 є явно недоцільним і несправедливим.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) 3 роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;, а згідно ч. 5 ст. 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Строк притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК, складає 3 роки.

Таким чином, оскільки на час апеляційного розгляду сплинуло 3 роки з моменту вчинення кримінального проступку та не встановлено обставин, які б були підставами для зупинення чи переривання перебігу давності, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду першої інстанції та звільнити обвинуваченого ОСОБА_10 від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строку давності.

В іншій частині вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.01.2023 відносно ОСОБА_25 змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74 і ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_25 від призначеного судом першої інстанції покарання за ч. 1 ст. 296 КК України у зв`язку із закінченням строку давності.

ОСОБА_25 вважати засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4