ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 335/3753/21

провадження № 51-1508км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 7 серпня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 лютого 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000122,

за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с-ща Балабине Запорізького району Запорізької області та жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК,

та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31 січня 2023 року скасовано вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2021 року стосовно ОСОБА_6 та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок апеляційний суд зазначив, що в ньому належним чином не вмотивовано висновків про те, що тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_6 заподіяв під час конфлікту, а також, усупереч приписам статей 91, 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), не встановлено мотиву вчиненого злочину та не зазначено його під час формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

За наслідками нового розгляду в суді першої інстанції Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя вироком від 7 серпня 2023 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 17 лютого 2021 року, тобто з дня фактичного затримання.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат, речових доказів та скасування заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

За обставин, детально викладених у вироку суду, в період з 03:30 до 15:00 17 лютого 2021 року ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи за тимчасовим місцем мешкання, а саме у квартирі АДРЕСА_2 , у ході конфлікту, діючи з умислом на вбивство, завдав ОСОБА_8 шість ударів ножем у ділянку шиї, тулуба, кінцівок, чим спричинив легкі тілесні ушкодження у виді лінійних саден у щічно-виличній ділянці зліва, у підоковій ділянці справа та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у виді різаної рани на долонній поверхні лівої кисті. Надалі ОСОБА_6 завдав ОСОБА_8 вказаним вище ножем колото-різані рани: на передній поверхні шиї з ушкодженням правої внутрішньої сонної артерії; на передній поверхні грудної клітини з ушкодженням середньої долі правої легені; у здухвинній ділянці праворуч, що ускладнилися масивною крововтратою та є тяжкими тілесними ушкодженнями, від яких потерпіла померла на місці події.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 19 лютого 2024 року вирок районного суду стосовно ОСОБА_6 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, ставить питання про скасування судових рішень обох попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_6 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Зауважує, що місцевий суд, порушуючи вимоги ч. 3 ст. 415 КПК, під час нового розгляду кримінального провадження не врахував висновків та мотивів, викладених в ухвалі Запорізького апеляційного суду від 31 січня 2023 року, з яких було скасовано попередній вирок та які є обов`язковими для суду першої інстанції.

У зв`язку із цим стверджує, що районний суд, усупереч приписам кримінального процесуального закону не зазначив у вироку мотиву та мети скоєння засудженим злочину. На її переконання, висновок суду про бажання засудженого вбити

ОСОБА_8 є сумнівним, з огляду на те, що без неї він втрачав можливість проживати в помешканні.

Крім того, вказує на порушення місцевим судом приписів ст. 95 КПК через безпідставне посилання як на доказ на фактичні дані, про які повідомляла потерпіла

ОСОБА_9 , даючи показання під час попереднього судового розгляду. Вважає, що була реальна можливість забезпечити явку потерпілої, яка проживає в

м. Запоріжжі, однак цей суд не вжив усіх необхідних заходів для забезпечення її участі, а суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи сторони захисту щодо неправомірності відтворення показань потерпілої, на її переконання, необґрунтовано послався на постанову Верховного Суду, зокрема, через те, що в цьому рішенні йшлося про свідка, а не про потерпілого.

Також зазначає про необґрунтоване посилання у вироку на попередню судимість ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК, яку погашено у встановленому законом порядку.

У зв`язку з указаним вище захисник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому просить скасувати судові рішення судів обох інстанцій і призначити новий розгляд у місцевому суді.

Процесуальний керівник у кримінальному провадженні - прокурор ОСОБА_10 подав заперечення, у яких просив касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 , надавши відповідні пояснення, підтримали подану касаційну скаргу захисника.

Прокурор ОСОБА_5 , висловивши міркування про безпідставність доводів сторони захисту, заперечила щодо задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи в касаційній скарзі захисника, матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Місцевий суд, установивши фактичні обставини кримінального провадження, оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК рішення суду ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.

Апеляційний суд перевірив ці висновки в частині доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину, визнав їх правильними і належним чином умотивованими.

Так, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції врахував показання:

? засудженого ОСОБА_6 , який не визнав вчинення інкримінованого йому злочину. Стверджував, що ОСОБА_8 не вбивав; за яких обставин їй могли бути завдані смертельні тілесні ушкодження, йому невідомо. Водночас не заперечував факту спільного перебування з потерпілою у квартирі незадовго до її смерті та вживання з нею спиртних напоїв. Зазначав, що з ОСОБА_8 вони часто вживали алкогольні напої, гості до них не приходили і того дня вони також були лише удвох. Не заперечував того, що між ними виникали сварки, були випадки, коли він бив потерпілу;

? свідків ОСОБА_11 (колишньої сусідки) та ОСОБА_12 (сусідки), які повідомили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 постійно перебували у стані алкогольного сп`яніння. Між ними були неодноразові сварки. Крім того, ОСОБА_11 додала, що приводом для сварок був алкоголь. Також, остання вказувала, що ОСОБА_6 бив ОСОБА_8 ;

? потерпілої ОСОБА_9 (дочки загиблої), яка зазначала, що загибла є її матір`ю, а засуджений - вітчимом. ОСОБА_8 та ОСОБА_6 часто вживали алкогольні напої, до них у гості ніхто не приходив. Між ними часто виникали конфлікти. Також указала, що ОСОБА_6 бив ОСОБА_8 .

Крім того, суд узяв до уваги письмові докази, а саме протокол огляду місця події від

17 лютого 2021 року з фототаблицею, за даними якого в ході слідчої дії зафіксовано обстановку у квартирі, місцерозташування трупа, вилучено, зокрема, ганчірку та кухонний ніж зі слідами речовини бурого кольору; а також висновки експертів:

? від 18 березня 2021 року № 996, згідно з яким причиною смерті ОСОБА_8

є колото-різані поранення шиї з ушкодженням великих судин, тканини правої легені, що ускладнилося масивною крововтратою;

? від 19 березня 2021 року № 658, відповідно до якого кров ОСОБА_8 та

ОСОБА_6 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВО, із супутнім антигеном Н;

? від 3 березня 2021 року № 656, від 12 березня 2021 року № 661, від 4 березня 2021 року № 660, від 16 березня 2021 року № 664, згідно з якими на марлевому тампоні зі змивом з руки ОСОБА_6 , одязі ОСОБА_8 (халаті, майці, штанах, трусах, шкарпетці), рушнику та простирадлі, а також на одязі ОСОБА_6 (футболці і спортивних штанях) виявлено сліди крові, яка може походити від ОСОБА_8 . Домішка кровівід ОСОБА_6 не виключається, за наявності в нього на момент скоєння злочину тілесних ушкоджень із кровотечею;

? від 22 березня 2021 року № КСЕ-19/108-21/2658-БД, відповідно до якого,

на наданому на дослідження ножі, встановлено генетичні ознаки зразків крові

ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . А саме: на змивах із клинка та руків`я виявлено генетичні ознаки ОСОБА_8 ; на змивах із руків`я - ОСОБА_6 ;

? від 22 лютого 2021 року № 270/п, відповідно до якого садно на передній внутрішній поверхні лівої гомілки в нижній третині, синці на задній внутрішній поверхні лівої гомілки в нижній третині в ОСОБА_6 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Будь-яких інших тілесних ушкоджень чи рубців, які могли залишитися після заживання певних відкритих ран, під час обстеження ОСОБА_6 не виявлено;

? від 31 березня 2021 року № 168 та 169, згідно з якими ушкодження на досліджених фрагментах шкіри ОСОБА_8 , а також пошкодження футболки тамайки потерпілої від дії клинка наданого на експертизу ножа, не виключається; від 25 лютого 2021 року № КСЕ-19/108-21/2658-Д, відповідно до якого за результатами дактилоскопічної експертизи ножа, вилученого з місця події, зі слідами речовини бурого кольору, сліди папілярних узорів не виявлені;

? від 19 березня 2021 року № 655, згідно з яким під час судово-цитологічного дослідження недопалків цигарок марки «Leana» і «Urta» знайдено слину без домішки крові, походження якої від ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не виключається.

Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та спростовують доводи сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_6 до умисного вбивства ОСОБА_8 .

У цьому аспекті Верховний Суд звертає увагу, що кримінальний процесуальний закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК).

Згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на сукупності всіх, у тому числі непрямих, доказів. Саме з урахуванням такого аналізу та оцінки всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою (див., наприклад, рішення Верховного Суду від 7 грудня 2020 року у справі № 728/578/19, від 26 травня 2023 року у справі № 737/641/17, від 15 квітня 2024 року у справі № 587/102/18).

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані протоколів слідчих дій, висновки експертів та інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.

Суд наголошує, що оцінка достовірності цих доказів перебуває в компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і не віднесена до повноважень Верховного Суду.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, надавши оцінку вказаним вище доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, зазначили про неспроможність версії засудженого щодо його непричетності до вбивства ОСОБА_8 та неправдивість його показань про вчинення злочину невідомою особою, яка безперешкодно потрапила через незачинені двері до квартири, у той час коли він спав на дивані разом із собакою. Так, урахувавши розташування плям коричнево-бурого кольору на простирадлі, які переважно локалізуються посередині, розміри дивана, зафіксованого на фототаблиці, доданій до протоколу огляду місця події, параметри тіла (зріст, ширина, вага) ОСОБА_6 , а також те, що там, згідно з його поясненнями, перебувала ще й собака досить великого розміру, суд дійшов висновку, що за обставин, наведених засудженим у своїх показаннях (про те, що в момент можливого заподіяння смерті ОСОБА_8 він спав на дивані разом із собакою), краплі крові не могли потрапити на простирадло саме до тих місць, які були зафіксовані і під час огляду місця події, і під час експертного дослідження.

Крім того, суди обґрунтовано відкинули версію засудженого про те, що він торкався трупа ОСОБА_8 лише правою рукою і саме тоді міг замаститися кров`ю. Як зазначено у вироку, ця версія спростовується даними фототаблиці, доданої до протоколу огляду місця події, з якої встановлено, що на тілі трупа не було стільки крові, щоб нею можна було так замаститися. ОСОБА_6 , даючи показання, також зазначав, що не бачив на ОСОБА_8 крові чи будь-яких тілесних ушкоджень. Водночас наявності крапель крові на його футболці та спортивних штанях він не зміг пояснити. У цьому аспекті суд зауважив про ушкодження у ОСОБА_8 великих судин шиї, а тому дійшов висновку про те, що бризки крові могли розлетітися на деяку відстань і потрапити на одяг іншої особи, крім одягу потерпілої.

Також суди обох інстанцій визнали неспроможними доводи щодо відсутності на ножі відбитків пальців рук ОСОБА_6 , що, на думку сторони захисту, свідчить про непричетність засудженого до вбивства, вказавши про вірогідність приховування слідів шляхом очищення знаряддя вчинення злочину рушником, вилученим з місця події, який містив досить великі плями крові. Водночас, суди врахували пояснення ОСОБА_6 , згідно з якими ніж, встановлений як знаряддя злочину, був улюбленим ножем ОСОБА_8 , і вона ним користувалася у день її вбивства, однак на цьому предметі не було виявлено слідів папілярних узорів ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_6 , внаслідок чого зроблено обґрунтований висновок про вірогідність їх стирання.

Не знайшли свого підтвердження і доводи ОСОБА_6 щодо неможливості завдання ним тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , які були в неї виявлені, оскільки він не є шульгою. Так, досліджуючи висновок експерта № 996, суд установив загальний напрямок раневих каналів, що не виключає завдання таких ушкоджень особою, яка є правшею.

У зв`язку з вказаним вище колегія суддів касаційного суду визнає неспроможними доводи сторони захисту про необґрунтованість висновків районного суду щодо умислу засудженого на вбивство потерпілої, оскільки, на переконання захисника, без

ОСОБА_8 він утрачав можливість проживати в помешканні, адже ОСОБА_9 (дочка ОСОБА_8 ) наполягала вигнати ОСОБА_6 з квартири.

Як установлено судами обох інстанцій, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з 2016 року не мали права на розпорядження квартирою, де мешкали, оскільки вона була продана онуці потерпілої, законним представником якої була ОСОБА_9 . Тому як за життя ОСОБА_8 , так і після її смерті в ОСОБА_6 не змінювався його статус тимчасового мешканця квартири, а факт проживання засудженого понад 10 років у цьому помешканні завдяки волі ОСОБА_8 жодним чином не зупиняв його застосовувати фізичне насильство та проявляти агресію стосовно неї.

Таким чином, суди попередніх інстанцій відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом» на підставі сукупності наведених вище належних і допустимих доказів дійшли обґрунтованого висновку про скоєння злочину саме ОСОБА_6 , а версія засудженого про його непричетність до смерті потерпілої спростована судом і є неспроможною.

Стосовно доводів захисника про невстановлення мотиву та мети вчинення злочину ОСОБА_6 .

Викладені в касаційній скарзі захисника доводи, про те, що у вироку не зазначено мотиву й мети вбивства потерпілої, аналогічні доводам сторони захисту в судах попередніх інстанцій, які були предметом оцінки місцевого та апеляційного судів і визнані безпідставними, з чим погоджується колегія суддів.

Додатково Суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Верховний Суд зважає на те, що в касаційній скарзі сторона захисту не стверджує про наявність таких обставин (мотивів) заподіяння смерті потерпілій, які законодавець визначає ознаками привілейованих складів (таких, що істотно зменшують порівняно з передбаченим ч. 1 ст. 115 КК) умисних убивств, і матеріали провадження також не дають підґрунтя до висновку про їх наявність, а отже, і підстав до іншої юридичної оцінки діяння, вчиненого засудженим.

Водночас мотив злочину як ознака суб`єктивної сторони на кваліфікацію діяння за ч. 1 ст. 115 КК не впливає.

До того ж, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши під час повторного судового розгляду надані стороною обвинувачення докази з дотриманням приписів

ст. 337 КПК, мотивуючи свої висновки, констатував, що умисел засудженого виник на ґрунті конфлікту, під час вживання спиртних напоїв, з особистих спонукань, з метою умисного протиправного спричинення смерті потерпілій. У зв`язку з цим, твердження сторони захисту спростовуються змістом оскаржених судових рішень, оскільки судами встановлено внутрішні спонукання засудженого до вчинення злочину. А тому посилання у касаційній скарзі захисника на постанову Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 01 березня 2018 року (справа № 466/9158/14-к, провадження № 51-645км18) є нерелевантним.

Наведене вище свідчить, що районний суд у цьому кримінальному провадженні дотримався вимог ч. 3 ст. 415 КПК.

Стосовно доводів захисника щодо незаконного використання показань потерпілої ОСОБА_9 .

На думку захисника, місцевий суд порушив приписи ст. 95 КПК, оскільки безпідставно послався як на доказ на показання потерпілої ОСОБА_9 , дані під час попереднього судового розгляду. Вважає, що була реальна можливість забезпечити явку потерпілої, однак суд не вжив усіх необхідних заходів для забезпечення її участі.

Районний суд через об`єктивну неможливість допиту потерпілої ОСОБА_9 відтворив її показання, надані нею 17 листопада 2021 року в судовому засіданні.

Апеляційний суд обґрунтовано вважав припустимим використати цей звукозапис через неможливість допитати потерпілу.

З такими висновками судів обох інстанцій погоджується колегія суддів касаційного суду, зважаючи на те, що з оскаржуваних судових рішень та матеріалів судової справи установлено факт допиту потерпілої 17 листопада 2021 року під час судового розгляду в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя, де також були присутні засуджений і захисник, які мали можливість поставити уточнювальні запитання. Потерпіла надала послідовні показання, які узгоджуються із сукупністю інших доказів, про що обґрунтовано зазначили суди обох інстанцій.

Водночас, зважаючи на обставини, що склалися в цьому кримінальному провадженні (неможливість забезпечення явки потерпілої для допиту), сторона захисту не навела будь-яких обґрунтованих підстав для визнання фактичних даних, що містяться у показаннях потерпілої, недопустимим доказом, зокрема з причин неповноти чи незаконності її допиту тощо. Так, захисник у касаційній скарзі та під час касаційного розгляду не обґрунтувала, яким чином урахування показань потерпілої, наданих нею під час попереднього судового провадження стосовно ОСОБА_6 , вплинуло на законність й обґрунтованість ухвалених судових рішень, які запитання, що б мали істотне значення для цього кримінального провадження, вона не змогла додатково поставити потерпілій. Захисник лише посилалася на порушення процесуального законодавства в частині забезпечення участі потерпілої в судовому розгляді на вимогу сторони захисту, при цьому також не оспорювала достовірності показань потерпілої, зафіксованих на цьому звукозаписі та сама вказувала про те, що показання

ОСОБА_9 не доводять винуватості підзахисного, оскільки потерпіла не була очевидцем події.

У цьому випадку показання ОСОБА_9 не можуть бути визначальним доказом скоєння умисного вбивства ОСОБА_8 , оскільки потерпіла надавала показання лише щодо факту спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , їхнього способу життя та обставин, що були їй відомі після того як вона дізналася про смерть її

матері.

Колегія суддів також звертає увагу, що протягом усього судового провадження потерпіла не виявляла бажання брати участь в судових засіданнях, а навпаки, відмовлялася від вручення судових повісток (т. 3, а. с. 122, 123) та направляла до суду заяви про розгляд кримінального провадження без її участі у зв`язку з неможливістю прибуття до суду (т. 2, а. с. 245; т. 3, а. с. 129, 130). Водночас місцевий суд здійснював заходи щодо пошуку потерпілої (т. 2, а. с. 240-242), а також, як установлено з технічного звукозапису судового засідання від 25 липня 2023 року, ставив питання щодо можливості накладення на потерпілу грошового стягнення у зв`язку з неявкою в судові засідання за викликом, однак ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення

не проявляли активної участі та не наполягали на застосуванні до потерпілої ОСОБА_9 вказаного заходу забезпечення кримінального провадження. Крім того, Суд зважає на положення ч. 3 ст. 140 КПК, згідно з якими привід може бути застосований лише до підозрюваного, обвинуваченого або свідка. У зв`язку з цим, на переконання колегії суддів суду касаційної інстанції, місцевий суд вжив належних заходів для забезпечення явки потерпілої в судове засідання.

Тому, враховуючи вказане вище, а також приписи ч. 2 ст. 353 КПК, за змістом яких допит потерпілого проводиться з дотриманням правил, передбачених для допиту свідків (частин 2, 3, 5-14 ст. 352 цього Кодексу), Суд визнає необґрунтованими твердження захисника, викладені в касаційній скарзі, про нерелевантне посилання суду апеляційної інстанції на постанову Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к (провадження № 51-10195км18).

Колегія суддів вважає, що в цьому конкретному кримінальному провадженні, відтворивши показання потерпілої, надані нею 17 листопада 2021 року в судовому засіданні, місцевий суд не порушив загальних засад кримінального провадження, зокрема безпосередності дослідження доказів (ст. 23 КПК), а також приписів

ст. 95 КПК, тому доводи касаційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, не забезпечивши участі потерпілої під час нового судового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 , є неспроможними.

Щодо призначеного ОСОБА_6 покарання

Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того, як установлено із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не тільки його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Водночас підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У цьому кримінальному провадженні, як випливає зі змісту судового рішення, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Отже, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, призначив ОСОБА_6 справедливе покарання за вчинений ним злочин.

Щодо неправомірного посилання на судимість ОСОБА_6 .

Колегія суддів уважає обґрунтованими твердження захисника про те, що суди попередніх інстанцій неправомірно послалися на його попередню судимість, яку погашено у встановленому законом порядку.

Так, судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов зумовлює настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних строків, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі під час надання характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості. Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною у постановах від 27 вересня 2018 року, 20 квітня 2023 року (справи № 647/1831/15-к, № 206/1127/21 відповідно).

Отже, посилання у вироку місцевого суду та ухвалі апеляційного суду на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2014 року, яким ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК, є неприйнятним, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений є особою, яка відповідно до ст. 89 КК не має судимості.

За таких обставин необхідно виключити з мотивувальних частин згаданих вироку від

7 серпня 2023 року та ухвали від 19 лютого 2024 року посилання на попередню судимість ОСОБА_6 , що не впливає на доведеність його винуватості та вид і розмір призначеного йому покарання за інкриміноване кримінальне правопорушення.

Враховуючи, що колегія суддів установила обставини, які викликають необхідність змінити ухвалені стосовно ОСОБА_6 судові рішення, касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 7 серпня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_6 змінити.

Виключити з мотивувальних частин указаних судових рішень посилання на судимість ОСОБА_6 за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня

2014 року.

В іншій частині судові рішення залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,

є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3