Житомирський апеляційний суд
Справа № 285/2159/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/821/24
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника ОСОБА_7 (дистанційно),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного провадження №285/2159/22 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 серпня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 19.10.2024 року включно,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до нього більш м`який запобіжний захід чи альтернативний у вигляді застави. Вважає ухвалу незаконною та необгрунтованою, постановленою з порушенням норм КПК України. Зазначає, що ризики, на які послався прокурор, не доведені, а застосований запобіжний захід є занадто суворим. Вказує, що судом в ухвалі не наведено аналіз ризиків та не враховано, що він раніше не судимий, не має наміру переховуватися чи впливати на потерпілу, а також не доведено, що іншій більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

В ухвалі суду зазначено, що у провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.129, ч.1 ст.263 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, посилаючись на те, що судовий розгляд триває, але строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою спливає, при цьому ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, а тому більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу.

Зокрема, ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Приймаючи рішення про задоволення вказаного клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178, 196, 199, 331 КПК України.

Як вбачається з контрольного провадження 285/2159/22, в провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває на розгляді кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.129, ч.1 ст.263 КК України.

Ухвалою суду від 08.04.2022 року до обвинуваченого ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого у подальшому неодноразово продовжувався.

21 серпня 2024 року під час судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки строк вказаного запобіжного заходу спливає, судовий розгляд триває, а ризики передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України не зменшилися та продовжують існувати, що перешкоджає застосуванню більш м`якого запобіжного заходу.

Вирішуючи вказане клопотання, судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років та під тяжкістю можливого покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також судом враховано, що ОСОБА_8 у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який, може незаконно впливати на свідків та потерпілу, яка під час розгляду вказаного клопотання підтримала доводи прокурора.

Ризик можливого вчинення іншого кримінального правопорушення обгрунтований тим, що обвинувачений не працює.

Крім того, судом враховано особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, не має міцних соціальних зв`язків.

Враховуючи зазначене та доведеність прокурором ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апелянта про те, що прокурором не доведені ризики, передбачені ст.177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в оскаржуваній ухвалі наведені мотиви, з яких суд прийшов до висновку про наявність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

З урахуванням стадії судового розгляду даного кримінального провадження, того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке виразилося у насінні, зберіганні, придбанні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, під час дії воєного стану, а також у погрозі вбивством близький людині шляхом демонстрації ручної гранати Ф-1, колегія суддів вважає непереконливими доводи апелянта щодо можливості застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обгрунтованою, а тому підстав для її скасування чи зміни не має.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 серпня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 19.10.2024 року включно - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :