ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3014/24 Справа № 185/1968/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 , апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 , яка діє в інтересах потерпілої ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000047 відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дзержинськ Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, вдівця, не працюючого, пенсіонера, інваліда ІІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2024 року ОСОБА_9 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання, із застосуванням положень ст. ст. 53, 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 1600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, у сумі 27200 грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами. Запобіжний захід відносно ОСОБА_9 до набрання вироком чинності не обирався.

Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 148720,07 грн.; з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 25598,65 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1279,93 грн.

Вирішено питання щодо накладених арештів, речових доказів та розподілу судових витрат.

Як встановлено судом, ОСОБА_9 , 07 січня 2024 року приблизно о 09.59 год., керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 19.10.2018 року належний йому, здійснював рух зі швидкістю приблизно 10 кілометрів на годину в світлий час доби, по вул. Івана Богуна з боку вул. Свердлова в напрямку вул. Дніпровська в м. Павлоград, Дніпропетровської області, наближаючись до АЗС VOSTOK GAZ, розташований навпроти магазину VARUS який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , маючи намір у подальшому виконати поворот ліворуч щоб здійснити заправку свого транспортного засобу. У цей час, попереду автомобіля «ЗАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 в попутному йому напрямку ліворуч, вздовж лівого краю проїзної частини дороги вул. Івана Богуна з боку вул. Свердлова в напрямку вул. Дніпровська м. Павлограда, рухалась на велосипеді велосипедистка ОСОБА_7 . У ході подальшого руху водій ОСОБА_9 маючи об`єктивну можливість своїми односторонніми діями забезпечити безпеку дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, не впевнився що його дії будуть безпечними та не - створять небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпеки дорожнього руху, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, перед зміною напрямку руху ліворуч не переконався у безпеці виконання маневру, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руку, а саме велосипедисту ОСОБА_7 , яка рухалась вздовж лівого краю проїзної частини дороги, та наближалась до заїзду на прилеглу територію АЗС VOSTOK GAZ, якій не надав дорогу та почав виконувати маневр повороту вліво, рухаючись у напрямку заїзду. В процесі подальшого зближення зазначений транспортних засобів на заїзді прилеглої території АЗС VOSTOK GAZ що розташована по вул. Івана Богуна, м. Павлограді, допустив зіткнення лівим заднім крилом керованого ним автомобілю «ЗАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 з передньою частиною велосипеда під керуванням водія ОСОБА_7 , яка рухалась в попутному з ним напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій велосипеда, ОСОБА_7 , отримала тілесні ушкодження.

Своїми діями водій ОСОБА_9 грубо порушив вимоги п. 10.1 та п. 10.2 Правил дорожнього руху.

Невиконання п.п. 10.1 та 10.2 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та призвело до спричинення потерпілій тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематоми м`яких тканин правої тім`яної ділянки голови, закритого уламкового міжвертлюгового перелому правої стегнової кістки зі зміщенням кісткових уламків.

Виявлені тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більше ніж на 21 день).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2024 року відносно ОСОБА_9 , за ч. 1 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38250,00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ч. 4 ст. 53 КК України розстрочити виплату штрафу ОСОБА_9 у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38250 гривень, рівними частинами на строк 12 місяців (один рік), встановивши суму виплати штрафу у розмірі 3200,00 грн. щомісячно протягом 11 місяців у строк до останнього дня кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за тим, у якому даний вирок набере законної сили та один платіж протягом 12-го місяця до останнього дня цього місяця у розмірі 3050 грн.

В іншій частині вирок суду прокурор просить залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема, прокурор вказує, що місцевим судом в порушення вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 69 КК України, невірно визначено розмір призначеного покарання у виді штрафу, який не може бути більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі - 38250 грн, що становить 2250 неоподатковуваних доходів громадян, а також, те, що сдуом безпідставно не призначено ОСОБА_9 обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2024 року в частині цивільного позову скасувати та стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000,00 грн., мотивуючи такі вимоги тим, що стягнута судом першої інстанції сума непомірна.

Вказує, що він досяг 65 років, раніше не судимий та до відповідальності не притягався, пенсіонер, удівець, мешкає в м.Павлограді із неповнолітньою онукою, яка є вимушено переселеною із району бойових дій особою, яку він утримує, оскільки її батьки залишилися проживати на непідконтрольній території у АДРЕСА_3 . Також, вказує, що вину свою визнав повністю, щиросердно розкаявся у скоєному кримінальному правопорушенні, на протязі всього досудового слідства та в період розгляду справи судом першої інстанції давав правдиві свідчення, направлені на встановлення істині по справі, активно сприяв органам досудового розслідування та суду у вирішенні ситуації згідно із вимогами та правилами встановленими законодавством.

В судовому засідання визнав частково заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн., з яких перерахував потерпілій 25000 грн.

Адвокат потерпілої в апеляційній скарзі просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2024 року відносно ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасувати та призначити обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що застосування судом першої інстанції вимог ст. ст. 53, 69 КК України є безпідставним та таким, що призвело до призначення занадто м`якого покарання обвинуваченому, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого, обставина кримінального провадження, даним про особу обвинуваченого та буде недостатнім для досягнення обвинуваченим мети покарання.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор апеляційну скаргу сторони обвинувачення підтримала, просила її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній, також, частково підтримала апеляційну скаргу адвоката потерпілої. Проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого прокурор заперечувала.

Обвинувачений підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити, вказував, що розмір стягнутого судом відшкодування є непомірним, занадто великим та належним чином потерпілою не обґрунтований, проти задоволення апеляційної скарги прокурора та адвоката потерпілої обвинувачений заперечував.

Потерпіла та її представник підтримали подану з їх сторони апеляційну скаргу, на полягали на її задоволенні та призначенні покарання без застосування ст. 69 КК України, підтримали апеляційну скаргу прокурора. Проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечували.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників судового провадження, їх виступи в судових дебатах та з останнім словом обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та адвоката потерпілої підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_9 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Водночас, доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, на думку колегії суддів, є слушними.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом; ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, тягне за собою скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Серед завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру та прийнято законне рішення, як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст. ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Норма ч. 2 ст. 69 КК України є застосовною, якщо дотримані умови, передбачені ч. 1 ст. 69 КК України. Проте сама ж диспозиція ч. 2 ст. 69 КК України містить виняток щодо її застосування, а саме - її положення не поширюються на випадки призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах ККС ВС від 03 жовтня 2023 року (справа № 233/250/22), 16 березня 2023 року (справа №185/1030/22), 31 травня 2023 року (справа №727/6826/22), яка відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою для врахування іншими судами при застосуванні таких норм.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України, передбачає основні покарання у виді штрафу в розмірі від трьох до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Разом з тим, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку, судом першої інстанції в порушення вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 69 КК України, невірно визначено розмір призначеного покарання у виді штрафу, який не може бути більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі - 38250 грн, що становить 2250 неоподатковуваних доходів громадян, а також безпідставно не призначено ОСОБА_9 обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

У зв`язку із чим, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування вироку суду в частині призначеного покарання та ухвалення в цій частині нового вироку, відповідно до якого законним, справедливим і таким, що відповідатиме вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також, сприятиме перевихованню ОСОБА_9 та попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, за ч. 1 ст. 286 КК України буде покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38250 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Водночас, щоб не допустити неможливості обвинуваченим відбути призначене покарання, через непомірність розміру встановленого штрафу, із врахуванням задоволених судом першої інстанції позовних вимог щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне розстрочити ОСОБА_9 строком на 1 рік виконання вироку суду в частині сплати штрафу.

Щодо вимог апеляційної скарги адвоката потерпілої про призначення обвинуваченому більш суворого покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, без застосування ст. 69 КК України, то колегія суддів відхиляє такі доводи адвоката потерпілої та не вбачає правових підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 408, 409, 414 КПК України підставою для зміни судового рішення може бути невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченому, в тому числі і через його суворість.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Значна роль покарання у боротьбі зі злочинністю не повинна сприйматися як підстава для того, щоб зробити жорстокішим покарання. У багатьох випадках жорстокість покарання переконує винного в його несправедливості, робить самого засудженого більш жорстоким, породжує в його свідомості почуття образи, неповаги до суспільства, держави, її законів. Тому значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Воно має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Мета покарання це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин. Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинений злочин; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим; запобігання вчиненню нових злочинів з боку інших осіб.

У відповідності до положень ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Тобто, правовий аналіз норм кримінального законодавства України щодо призначення покарання, передбачає, що відносно визначені, альтернативні та кумулятивні санкції статей Особливої частини КК, як правило дозволяють суду обрати за злочин такий вид покарання, передбачений у санкції, і призначити його в тих, установлених у цій санкції межах, які цілком відповідають тяжкості вчиненого діяння, даним про особу винного та іншим обставинам справи. Разом з тим, закон ураховує, що особливості конкретної справи, сукупність певних обставин, що пом`якшують покарання, характеристика особи винного усе це може призвести до виникнення таких життєвих ситуації, коли навіть мінімальне покарання, призначене в межах санкції, виявилось б надто суворим і тим самим не відповідало б поставленим перед ним цілям. Тому ст. 69 КК України надає суду право у виняткових (особливих) випадках скоригувати вимоги загальних засад п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України і призначити більш м`яке покарання порівняно з тим, яке передбачене за вчинений злочин у відповідній санкції статті Особливої частини КК.

При аналізі приписів ст. 69 КК України слід перш за все виходити з того, що за наявності передбачених у ній підстав суд має право призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено в законі (в санкції відповідної статті Особливої частини КК) у разі вчинення особою злочину будь-якого ступеня тяжкості.

Підставами призначення більш м`якого покарання визнані у ч. 1 ст. 69 КК України є дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, а саме: наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

У свою чергу обставини, що пом`якшують покарання, які підстава застосування ст. 69 КК України, мають певну кількісну і якісну характеристики, а саме: суд повинен встановити наявність у справі не однієї, а кількох обставин (не менше двох); до них належать як обставини, що пом`якшують покарання, зазначені у ч. 1 ст. 66 КК України, так і визнані судом такими, що пом`якшують покарання, на підставі ч. 2 ст. 66 КК України.

Наявність цих обставин, безумовно, впливає не тільки на ступінь тяжкості злочину, а й на рівень небезпечності особи винного. Дані про особу винного мають оцінюватись судом, передусім, із точки зору можливості досягнення за допомогою такого (більш м`якого) покарання поставлених перед ним цілей. Ці дані можуть бути як пов`язані, так і не пов`язані із вчиненим злочином, зокрема, особа може позитивно характеризуватись з урахуванням її колишніх заслуг перед суспільством і державою (наявність нагород, позитивна характеристика за місцем проживання, роботи, навчання тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як нетяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язано із злочинами проти експлуатації транспорту та безпеки руку, яке виразилось у порушення ПДР України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, врахував, що дане кримінальне правопорушення вчинено неумисно, з необережності та правильно врахував суспільну небезпеку скоєних кримінальних правопорушень.

Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_9 , який раніше не судимий, є пенсіонером, який досяг 65 років, і в силу свого віку жодного разу до кримінальної відповідальності не притягувався, тобто, вів спосіб життя законослухняного громадянина, що позитивно характеризує обвинуваченого, має постійне місце проживання, на обліку у лікарня нарколога не перебуває, має онуку, яку виховує самостійно, тобто, має міцні соціальні зв`язки.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, судом першої інстанції було враховано повне визнання своєї вини, щире каяття, висловлений жаль з приводу вчиненого, активне сприяння швидкому судовому розгляду справи, часткове відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000,00 грн., а також те, що обвинувачений є вдівцем, має на утриманні онуку, є внутрішньо-переміщеною особою, отримує пенсію невеликого розміру, та є інвалідом.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено.

Врахувавши вищенаведені обставини та дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування при призначенні покарання положень ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_9 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, з чим колегія суддів погоджується та вважає, що таке покарання повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановленим обставинам справи та даним про особу обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення ОСОБА_11 та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а тому підстав для задоволення скарги адвоката потерпілої та призначення покарання обвинуваченому без застосування ст. 69 КК України колегія суддів не вбачає.

Крім того, на думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 69 КК України надасть ОСОБА_9 реальну можливість сплатити штраф, відповідатиме принципу індивідуалізації покарання та буде помірним для обвинуваченого, враховуючи його майновий стан, який залежить виключно від пенсійного забезпечення, за рахунок якого обвинувачений утримує себе та самостійно забезпечує усім необхідним свою онуку, яка в силу свого віку потребує значних та постійних витрат, пов`язаних як із повсякденними потребами, так і з отриманням освіти. Також, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги адвоката потерпілої, приймає до уваги, поведінку обвинуваченого як в момент вчинення злочину, який від органу досудового розслідування, суду та потерпілої не переховувався, активно сприяв розкриттю злочину, надав правдиві зізнавальні покази щодо обставин ДТП, визнав вину, щиро розкаявся, так і після вчинення злочину, який на стадії судового розгляду відшкодував потерпілій частково завданий збиток в розмірі 25000,00 грн., що ніким із учасників судового провадження не заперечувалось.

Посилання потерпілої на те, що таке відшкодування відбулось обвинуваченим перед судовими дебатами в суді першої інстанції, колегія суддів не приймає до увагу, як підставу для призначення більш суворого покарання, оскільки законодавець не обмежує у часі добровільність винної у вчиненні кримінального правопорушення особи на відшкодування завданої шкоди, важливим в даному питанні є лише сам факт добровільної виплати грошових коштів в рахунок моральної та матеріальної шкоди, що й було зроблено ОСОБА_9 . Крім того, як вбачається із позиції обвинуваченого, в подальшому він не заперечує та погоджується продовжувати сплачувати потерпілій грошову компенсацію за спричинені збитки, а лише ставить питання щодо зменшення стягнутої судом першої інстанції суми, мотивуючи такі вимоги непомірністю такої суми його майновому стану.

Тож з огляду не викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги адвоката потерпілої та призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання, в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

Щодо вимог апеляційної скарги обвинуваченого про скасування вироку суду першої інстанції в частині цивільного позову та зменшення розміру відшкодування до 50000,00 грн., то колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог обвинуваченого, скасування вироку в частині цивільного позову та призначення нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, що містяться в постановах Пленуму ВСУ №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Положеннями ст. 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

При визначенні розміру майнової шкоди слід враховувати розмір такої шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілих осіб. Під шкодою, що має бути відшкодована, слід розуміти втрату або зменшення блага потерпілих осіб внаслідок порушення їхніх прав або втрату нематеріальних благ (життя, здоров`я тощо).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України.

Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Під час розгляду справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої постановлено вирок, що набрав законної сили це судове рішення є обов`язковим для суду лише щодо з`ясування питань, чи мали місце такі дії та чи вчинені вони цією особою. Відтак, розглядаючи спір, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може тільки вирішувати питання про розмір відшкодування.

На підтвердження висновку суду щодо розміру збитків у рішенні необхідно навести докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад урахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Відповідно до ч. ч. 1- 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, потерпілою було заявлено позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_9 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 190000 грн., судом вимоги ОСОБА_7 було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача суму в розмірі 148720,07 грн.

При цьому, судом першої інстанції в мотивувальній частині вироку не було наведено підстав та вимог закону, з яких суд дійшов висновку про обґрунтованість розміру відшкодування в сумі 148720,07 грн., яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Зокрема, суд першої інстанції в своєму рішенні не дослідив на навів доказів, якими підтверджується стягнутий вироком розмір відшкодування, з урахуванням наданих позивачем доказів, майнового стану відповідача та принципу змагальності сторін, а лише обмежився нормами діючого законодавства, якими передбачено відшкодування моральної та матеріальної шкоди особою, з вини якої таку шкоду завдано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що питання в частині вирішення заявленого потерпілою цивільного позову підлягає з`ясуванню під час нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, із забезпеченням сторонам цивільно-правових відносин принципів змагальності та диспозитивності, а також, з наданням учасникам справи процесуальної можливості довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог або заперечень на позовні вимоги.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 403, 404, 407, 409, 413, 421 КПК України, а також, положеннями ст. 615 (в редакції Закону №2201-IX від 14 квітня 2022 року) КПК України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_10 , яка діє в інтересах потерпілої ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2024 року відносно ОСОБА_9 , за ч. 1 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання та цивільного позову скасувати, призначивши в частині цивільного позову новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В частині призначеного покарання ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38250,00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 4 ст. 53 КК України розстрочити виплату штрафу ОСОБА_9 у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38250 гривень, рівними частинами на строк 12 місяців (один рік), встановивши суму виплати штрафу у розмірі 3200,00 грн. щомісячно протягом 11 місяців у строк до останнього дня кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за тим, у якому даний вирок набере законної сили та один платіж протягом 12-го місяця до останнього дня цього місяця у розмірі 3050 грн.

В іншій частині вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2024 року відносно ОСОБА_9 , за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.

Копію вироку негайно вручити прокурору та ОСОБА_9 .

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4