УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2024 року cлідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання старшого слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001204 від 07.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, в провадженні СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області в Одеській області перебуває кримінальне провадження № 0001204 від 07.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Слідчий у клопотанні зазначає про те, що невстановлені особи з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, залучивши інших осіб в якості свідків ввели суд в оману при прийнятті рішень по цивільним справам щодо спадкування майна за законом.

Так, при розгляді цивільної справи № 946/2242/22 (провадження № 2/946/2408/22) за позовом ОСОБА_5 до Ізмаїльської міської ради Одеської області, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно Ізмаїльським міськрайонним судом 08.06.2022 року було прийнято рішення про задоволення позову.

Також встановлено факт спільного проживання спадкоємця ОСОБА_5 однією сім`єю з ОСОБА_6 , померлою 08.09.2021 року з січня 2015 року до дня відкриття спадщини, тобто до 08.09.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

В своєму рішенні Ізмаїльський міськрайонний суд послався на допити в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які пояснили що ОСОБА_5 зі своєю дружиною ОСОБА_9 розпочали спільне проживання з ОСОБА_6 в період з 01.01.2015 року по 20.01.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Також в рішенні суду зазначено, що сім`я ОСОБА_10 проживала однією сім`єю з ОСОБА_6 , вели спільне господарство, потім у ОСОБА_6 різко погіршився стан здоров`я і з 20.01.2020 року остання була поміщена до психоневрологічного будинку-інтернату, однак, ОСОБА_5 продовжував її відвідувати, передавав ліки та продукти, тобто підтримував родинні стосунки.

Вказані обставини під час досудового розслідування не знайшли свого підтвердження та суперечать іншим відомостям, які встановлено в ході досудового розслідування.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження встановлено, що матір`ю ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_11 .

Так, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть встановлено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , померла 14.04.2015 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 04.11.2015 ОСОБА_6 визнано недієздатною.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 16.11.2015 року недієздатній ОСОБА_6 призначено опікунів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 . Рішення суду набрало законної сили 27.11.2015 року.

Дослідженням історії хвороби ОСОБА_6 за період з 21.11.2014 року по 08.09.2021 року встановлено, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні в КУ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », Дунайська басейнова лікарня на водному транспорті, КНП «Дунайська обласна лікарня» Одеської обласної ради» з діагнозом шизофренія, параноїдальна форма, безперервний перебіг, виражений дефект особистості в період: з 21.11.2014 по 11.02.2015 (82 дні); з 13.02.2015 по 28.02.2015 (15 днів); з 01.03.2015 по 28.05.2015 (88 днів); з 30.05.2015 по 11.08.2015 (73 дні); з 14.08.2015 по 25.11.2015 (103 дні); з 27.11.2015 по 20.01.2016(54 дні); з 22.01.2016 по 04.04.2016 (73 дні); з 07.04.2016 по 13.06.2016 (67 днів); з 16.06.2016 по 02.08.2016 (47 днів); з 03.08.2016 по 20.10.2016 (78 днів); з 23.10.2016 по 19.12.2016 (57 днів); з 21.12.2016 по 03.03.2017 (72 дні); з 06.03.2017 по 19.06.2017 (108 днів); з 21.06.2017 по 14.08.2017 (54 дні); з 16.08.2017 по 24.10.2017 (69 днів); з 26.10.2017 по 18.12.2017 (44 дні); з 20.12.2017 по 19.02.2018 (61 день); з 21.02.2018 по 25.04.2018 (63 дні); з 27.04.2018 по 27.06.2018 (61 день); з 29.06.2018 по 15.08.2018 (47 днів); з з 17.08.2018 по 11.10.2018 (55 днів); з 16.10.2018 по 18.12.2018 (64 дні); з 20.12.2018 по 05.03.2019 (75 днів); з 07.03.2019 по 10.05.2019 (64 дні); з 13.05.2019 по 31.07.2019 (79 днів); з 05.08.2019 по 17.01.2020 (159 днів); та в Великорибальському психоневрологічному будинку-інтернаті в період з 17.01.2020 року до самої смерті, тобто до 08.09.2021 року.

Під час допиту свідка ОСОБА_12 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 та була сусідкою ОСОБА_6 встановлено наступне.

Так, свідок ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_6 раніше проживала за адресою: АДРЕСА_1 зі своїми батьками та братом. ОСОБА_6 перебувала на обліку у лікаря психіатра, у зв`язку з чим часто перебувала на лікуванні у психіатричній лікарні. Пізніше після смерті брата та батьків ОСОБА_6 в своїй квартирі не з`являлася. Інші особи в квартирі ОСОБА_6 також не проживали. Після смерті ОСОБА_6 в квартирі останньої почала проживати сім`я, з якою вона не знайома. Крім того, за період з січня 2015 року по дату смерті ОСОБА_6 в квартирі останньої ніхто не проживав.

Відповідно до епікризів з історії хвороби ОСОБА_6 , встановлено, що вона перебуває на обліку у лікаря психіатра з 1983 року. З 2000 року ОСОБА_6 вдома майже не утримувалася, самостійно забезпечувати свою життєдіяльність не в змозі.

Також, відповідно до епікризу з історії хвороби № 333/4112 ОСОБА_6 , яка перебувала на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні КНП «Дунайська обласна лікарня» в період з 05.08.2019 року по 17.01.2020 року.

Встановлено, що ОСОБА_6 останні 5 років вдома не перебувала. Вказаний епікриз видав нач. мед. психіатричного відділення КНП «Дунайська обласна лікарня» Одеської обласної ради ОСОБА_8 , яка була свідком в судовому засіданні при розгляді позову ОСОБА_5 до Ізмаїльської міської ради Одеської області, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно (справа № 946/2242/22).

Проте, в рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду (справа № 946/2242/22) зазначено, що свідок ОСОБА_8 надала суду інші покази, відповідно до яких ОСОБА_6 проживала за місцем своєї реєстрації разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .

Іншим свідком в судовому засіданні по справі № 946/2242/22) була ОСОБА_7 , яка є матір`ю ОСОБА_9 та була зацікавленою особою в задоволенні позову ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Таким чином, в ході досудового розслідування встановлено факт не проживання опікунів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 з ОСОБА_6 в зазначений в рішенні суду період.

Як наслідок, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду № 946/2242/22 від 08.06.2022 року право власності на об`єкт житлової нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , передано ОСОБА_5 незаконно.

ОСОБА_5 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду № 946/2242/22 від 08.06.2022 року зареєстрував 23.08.2022 року за № 47692390 право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому 06.09.2022 року ОСОБА_5 подарував частку вищевказаної квартири своїй дружині ОСОБА_9 , яка також була опікуном ОСОБА_6 .

Станом на 15.10.2024 року відповідно до витягу з ДРРП право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_5 1/2 частка та за ОСОБА_9 1/2 частка.

Таким чином з метою запобігання подальшого відчуження квартири АДРЕСА_2 , яка імовірно є об`єктом злочинних дій, виникла необхідність у накладенні арешту на неї, а тому слідчий за погодженням з прокурором звертається до слідчого судді із клопотанням про арешт майна.

Прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 подав до суду заяву про розгляд клопотання у його відсутність, в якій просив клопотання задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Враховуючи положення ст. 172 КПК України, слідчий суддя приходить до переконання про можливість розгляду клопотання за відсутності власників майна ОСОБА_9 та ОСОБА_5 з метою забезпечення арешту майна у зв`язку із можливістю вчинення дій, направлених на відчуження майна.

Дослідивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, приймаючи до уваги заяву прокурора, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Слідчим суддею встановлено, що органом досудового розслідування на теперішній час обґрунтовано здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0001204 від 07.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння об`єктом нерухомого майна, а саме: квартирою АДРЕСА_2 , що підтверджується долученими до даного клопотання матеріалами в сукупності.

Слідчий суддя за обставин викладених у клопотанні та з долучених до нього матеріалів прийшов до висновку про відповідність квартири АДРЕСА_2 критеріям речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки вона імовірно є об`єктом кримінально-протиправних дій.

Таким чином, є підстави вважати, що вказане майно має істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, оскільки воно імовірно є об`єктом кримінально-протиправних дій, а тому, з метою забезпечення недопущення його відчуження та перереєстрації доцільно застосувати захід забезпечення в даному кримінальному провадженні у вигляді накладення арешту на майно.

Крім того, на теперішній час існує реальна загроза щодо вчинення невстановленими особами протиправних дій відносно зазначеного майна, а тому існує необхідність у його збереженні.

Критерії розумності та співмірності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Beyeler проти Італії (Рішення Великої Палати від 5 січня 2000 року, заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (серед інших, James та інші проти Сполученого Королівства (Рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 8793/79, параграф 50).

Слідчий суддя приходить до висновку, що арешт майна у цьому випадку необхідний для забезпечення збереження предмету злочину з метою недопущення його відчуження та перетворення, а таке втручання у право на власність є пропорційним, оскільки підлягає оскарженню, відповідно до норм процесуального законодавства щодо оскарження рішень слідчого судді, та скасуванню у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 174 КПК України.

На підставі викладеного, беручи до уваги розумність та співмірність арешту майна, а також його наслідки, слідчий суддя приходить до переконання, що подане клопотання є обґрунтованим, належним чином вмотивованим, а відтак, таке клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 98, 131, 170-173 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001204 від 07.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити.

Накласти арешт із забороною відчуження та розпорядження на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Виконання ухвали про арешт майна покласти на старшого слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1