УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі ВКЗ)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0001315 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайська Миколаївської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого

- вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.01.2023 за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, та на підставі ст. 75 КК України, звільненого від відбуття призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

-обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2024 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

На підставі вимог ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом частково приєднання до призначеного покарання, невідбутої частини покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.01.2023, призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяців.

Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з 03.04.2024. Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_6 попереднє ув`язнення з 19.12.2023 по 03.04.2024.

Вирішено питання про судові витрати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити правову кваліфікацію його дій з ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 4 ст. 185 КК України та пом`якшити йому покарання.

Захисник ОСОБА_7 просить змінити правову кваліфікацію дій ОСОБА_6 з ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 3 ст. 78, ч. 1, 4 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання невідбутої частини покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.01.2023 та остаточно ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 не погоджується з кваліфікацією його дій за ч. 4 ст. 186 КК України.

Зазначає, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в суді давали показання, які суперечать обвинуваченню. Зазначив, що суд першої інстанції повністю не виклав показання цих свідків у вироку, а лише зазначив показання, які підтверджують обвинувачення. Вказав, що повні показання містяться на звукозаписі судового засідання. Зазначив, що він визнав свою вину саме у крадіжці майна, а потерпіла ОСОБА_10 надає неправдиві показання.

Захисник ОСОБА_7 детально наводить показання обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , надані ними в суді першої інстанції. Вважає, що згідно фактичних даних з показань обвинуваченого та свідків, обвинувачений ОСОБА_6 таємно, а не відкрито викрав мобільний телефон потерпілої.

Зазначає, що показання потерпілої про те, що вона відчула, зрозуміла, бачила як ОСОБА_6 витягнув телефон з карману куртки, в яку вона була одягнута, під час їхньої боротьби, повністю спростовуються показаннями свідків та обвинуваченого, які стверджували, зокрема, що потерпіла не була одягнута в куртку, її куртка лежала на кріслі.

Також просить звернути увагу, що в оскаржуваному вироку суд послався на заяву ОСОБА_10 від 09.12.2023, згідно якої вона просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , який відкрито заволодів належним їй мобільнім телефоном.

Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.05.2023 по справі №761/13685/14-к, згідно якої заява про вчинення злочину за своєю правовою природою не є доказом у розумінні положень ст. 84 КПК, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до ЄРДР по фактах, висвітлених у такій заяві, та здійснення їх кримінально-правової перевірки.

Тому вважає, що заява ОСОБА_10 , не може бути доказом того, що обвинувачений вчинив саме відкрите викрадення майна потерпілої.

На думку апелянта, у суду першої інстанції були всі підстави для застосування положень ч. 3 ст. 337 КПК України, вийти за межі висунутого ОСОБА_6 обвинувачення і змінити правову кваліфікацію інкримінованого йому кримінального правопорушення з ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 4 ст. 185 КК України.

Щодо призначення покарання, захисник зазначає, що як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду ОСОБА_6 щиро розкаявся з приводу вчиненого, що полягало у дійсному, відвертому, визнанні ним своєї провини та осуд своєї поведінки, що серед іншого проявилось у виправленні наслідків вчиненого шляхом відшкодування потерпілій завданих злочином збитків, у готовності нести покарання за вчинене.

Просить звернути увагу, що ринкова вартість викраденого у потерпілої телефону становить 2 736 грн. Однак, потерпілій було сплачено 5 000 грн, що підтверджується її розпискою. Вважає, що сплата потерпілій відшкодування у сумі, значно більшій вартості викраденого майна, може бути оцінено як прояв щирого каяття обвинуваченого.

Те, що ОСОБА_6 не погоджується із кваліфікацією сторони обвинувачення його дій, на думку захисника, не може бути оцінено як обставина, яка спростовує щирість його каяття.

Вважає, що за вчинене кримінальне правопорушення з урахуванням таких обставин, що пом`якшують покарання, як щире каяття, добровільне відшкодування потерпілій завданого збитку, з урахуванням особи ОСОБА_6 , покаранням, достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, може бути позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

Оскільки ОСОБА_6 вчинив злочин в період іспитового строку, захисник вважає, що при призначенні остаточного покарання, необхідно застосувати вимоги ст. 71 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

09 грудня 2023 приблизно о 13:50 год., ОСОБА_6 перебував на законних підставах за місцем мешкання потерпілої ОСОБА_10 , а саме в приміщенні її житлового будинку АДРЕСА_3 , де між ними відбулась словесна сварка на побутовому ґрунті. В ході вказаної сварки, ОСОБА_6 побачив в лівій кишені куртки, в яку була одягнена потерпіла, належний їй мобільний телефон SAMSUNG А02s. В цей момент у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна.

В подальшому, ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи те, що його дії є очевидними для потерпілої ОСОБА_10 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом ривку своєю правою рукою відкрито заволодів мобільним телефоном марки SAMSUNG А02s, який належав ОСОБА_10 , завдавши останній майнову шкоду на суму 2 736 грн.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у відкритому викрадені чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, та його дії кваліфіковані за ч. 4 ст.186 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_10 до суду не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи. Її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні вироку, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як передбачено ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При ухваленні вироку зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим в суді доказам.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину визнав частково, зазначивши, що 09.12.2023 приблизно о 10:00 год. він прийшов додому до потерпілої ОСОБА_10 , оскільки у неї був день народження. Пізніше прийшла його співмешканка ОСОБА_9 , з якою він посварився. Тоді співмешканець потерпілої, попросив інших вивести його ( ОСОБА_6 ) з будинку. ОСОБА_6 та ОСОБА_10 почали боротись один з одним. Пояснив, що брат потерпілої, який теж там був присутній, виштовхав його ( ОСОБА_6 ) з будинку, але він повернуся. Коли він зайшов знову до будинку, то на ящику побачив мобільний телефон потерпілої ОСОБА_10 , який забрав, розуміючи, що в цей момент цього ніхто не бачить

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, його вина підтверджується сукупністю доказів, досліджених та перевірених під час судового розгляду.

Так, обставини відкритого викрадення майна ОСОБА_6 підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснила суду, що 09.12.2023 приблизно о 10:00 год. до неї додому приїхала цивільна дружина ОСОБА_6 ОСОБА_9 , та приблизно о 11:00 год. до неї також приїхав і обвинувачений. У потерпілої вдома був її чоловік ОСОБА_11 та в гостях перебував її брат ОСОБА_8 Кілька разів всі виходили курити і потерпіла вдягнула пальто, куди поклала мобільний телефон. Через деякий час між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 розпочалась суперечка, обвинувачений почав кидатися на ОСОБА_9 . Потерпіла, з метою припинення сварки, штовхнула ОСОБА_6 і він впав, а вона притиснула його до підлоги. В цей момент потерпіла відчула, що ОСОБА_6 висмикнув в неї з лівої кишені куртки мобільний телефон і побачила, як він кладе її мобільний телефон собі під куртку. Після чого обвинувачений відштовхнув потерпілу і відразу втік. Це все відбулось дуже швидко. ОСОБА_10 бігла за ОСОБА_6 та кричала, щоб той повернув їй мобільний телефон.

Ці пояснення потерпілої ОСОБА_10 щодо обставин події та відкритого викрадення її мобільного телефону ОСОБА_6 підтвердили свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Зокрема, свідок ОСОБА_8 вказував, що чув, як кричала його сестра ОСОБА_10 та шукала свій мобільний телефон та зазначила, що його забрав ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_9 співмешканка обвинуваченого ОСОБА_6 , зазначила, що потерпіла їй сказала, що в неї ОСОБА_6 витягнув з кишені мобільний телефон.

Доводи захисника про те, що потерпіла не була одягнута в куртку, а її куртка лежала на кріслі, не підтверджуються показаннями свідків, оскільки вони про це не вказували.

Отже, всупереч поясненням обвинуваченого ОСОБА_6 в суді, та аналогічним доводам апелянта про недоведеність вини обвинуваченого у відкритому викраденні чужого майна, ці твердження спростовані як вищенаведеними поясненнями потерпілої та свідків, а також письмовими доказами по справі.

Так, згідно заяви ОСОБА_10 , вона просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_12 , який 09.12.2023 в АДРЕСА_3 , відкрито заволодів належним їй мобільним телефоном (а.с. 37)

У апеляційній скарзі захисник посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.05.2023 по справі №761/13685/14-к, згідно якої заява про вчинення злочину за своєю правовою природою не є доказом у розумінні положень ст. 84 КПК, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до ЄРДР по фактах, висвітлених у такій заяві, та здійснення їх кримінально-правової перевірки. Тому вважає, що заява ОСОБА_10 , не може бути доказом того, що обвинувачений вчинив саме відкрите викрадення майна потерпілої.

Разом з тим, під час перевірки за заявою ОСОБА_10 фактичних обставин кримінального провадження, зокрема шляхом допиту потерпілої та свідків, встановлено, що ОСОБА_6 саме відкрито заволодів майном потерпілою. Тому факти, викладені у цій заяві, були підтверджені у ході судового розгляду.

Зокрема, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 , що останній таємно викрав мобільний телефон потерпілої, який лежав на ящику, спростовуються поясненнями потерпілої ОСОБА_10 , яка наголошувала, що вона відчувала, як ОСОБА_6 висмикнув в неї з кишені пальта мобільний телефон і бачила, як він сховав даний телефон собі під куртку, бігла за ним та вимагала повернути мобільний телефон.

Пояснення потерпілої узгоджуються з поясненнями свідка ОСОБА_8 , який хоч і не був присутній при викрадені телефону, але чув, як кричала потерпіла. З пояснень свідка встановлено, що ОСОБА_10 зазначала, що саме ОСОБА_6 заволодів її мобільним телефоном. Крім того, свідок ОСОБА_8 зазначав, що коли ОСОБА_6 покинув будинок, він був у вбиральні і лише чув крики потерпілої, що спростовує пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , що саме ОСОБА_8 виштовхав його з будинку, після того, як за його словами, він таємно викрав телефон потерпілої.

Свідок ОСОБА_9 також зазначила, що потерпіла стверджувала, що ОСОБА_6 витягнув її мобільний телефон з кишені її куртки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії ОСОБА_6 були виявлені потерпілою, і незважаючи на це, ОСОБА_6 продовжив свої дії щодо заволодіння майном потерпілої, тікав від потерпілої з викраденим телефоном, тому його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності.

Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом.

Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вина ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, доведена поза розумним сумнівом.

З цим висновком погоджується колегія суддів та вважає, що відсутні підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ч. 4 ст. 185 КК України, як про це просять захисник та обвинувачений з призначенням покарання, передбаченого санкцією цієї статті.

Судом апеляційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть тягнути за собою скасування оскаржуваного вироку, про що просить апелянт.

Обвинуваченому ОСОБА_6 призначено покарання відповідно до вимог ст. 65-67 КК України.

При призначенні покарання достатньо враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив тяжкий умисний злочин, а також дані про особу винного, те, що він раніше судимий за вчинення тяжкого злочину проти власності, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, на який він був звільнений судом від призначеного йому покарання, його характеристики, думку потерпілої, яка поклалась в вирішенні питання про покарання обвинуваченого на розсуд суду та зазначила, що претензій до обвинуваченого не має.

Обставин, які пом`якшують покарання, судом першої інстанції визнано повне добровільне відшкодування завданої потерпілій шкоди.

Обставини, які обтяжують покарання суд не встановлено.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що ОСОБА_6 , вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.01.2023 засуджений за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, та на підставі ст. 75 КК України, звільнений судом від призначеного йому покарання, з іспитовим строком на 3 роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що йому слід призначити покарання з урахуванням вимог ч. 1 ст. 71 КК України.

На думку колегії суддів, призначене покарання є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на наведене, відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. 376, 404, 407, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2024 року щодо ОСОБА_6 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3