Справа № 946/9589/24
Провадження № 1-кс/946/2985/24
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року слідчий суддя Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області, про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В:

Слідчим відділом Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеські області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2024 за № 0001360, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що 09.10.2024 близько 06:30 години, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, направленим на викрадення людини, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння та бажаючи настання його суспільно небезпечних наслідків, прибув до будинку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому ОСОБА_4 проник на територію зазначеного домоволодіння та діючи умисно, використовуючи психологічний тиск та фізичну силу, а також погрожуючи фізичною розправою власниці будинку ОСОБА_5 , діючи проти волі останньої, зв`язав їй руки та примусив її йти за ним в напрямку вулиці Кримська в с. Броска.

Під час їх пересування ОСОБА_4 дістав клейку стрічку (скотч), та погрожуючи ОСОБА_5 фізичною розправою обмотав їй обличчя вказаною клейкою стрічною.

Після цього, підійшовши до автомобіля марки «Москвич», яким він користувався, з метою транспортування потерпілої до визначеного ним місця утримання, придушуючи погрозами волю потерпілої наказав ОСОБА_5 лягти до багажного відділення вищезазначеного автомобіля, а сам, сівши за кермо вказаного автомобіля, порушуючи гарантовані положеннями ст.ст. 29, 33 Конституції України і ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» права і свободи ОСОБА_5 на недоторканість особи та свободу пересування, проти її волі вивіз її на вказаному автомобілі за межі населеного пункту АДРЕСА_1 .

В подальшому ОСОБА_4 , приїхавши на узбережжя озера Катлабух, відкрив багажне відділення та дістав звідти ОСОБА_5 для спілкування з приводу їх спільного проживання. Після розмови, ОСОБА_4 посадив ОСОБА_5 до автомобіля на переднє пасажирське сидіння, заблокувавши відкриття дверей зсередини автомобіля, перевіз ОСОБА_5 до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де ОСОБА_4 проти волі ОСОБА_5 утримував її в приміщені будинку.

Перебуваючи у вищевказаному будинку ОСОБА_4 , з метою залякування останньої, неодноразово наносив їй удари по обличчю після чого під погрозами фізичної розправи примусив ОСОБА_5 залишатись у вказаному будинку, а сам поїхав.

Побоюючись за своє життя та здоров`я, ОСОБА_5 перебувала у вказаному будинку до 16:15 години 10.10.2024, до моменту її звільнення працівниками поліції.

В ході проведення досудового розслідування, 26.11.2024 в період з 10:51 по 11:20 год.год., на підставі ухвали слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області №946/9464/24 від 25.11.2024, було проведено санкціонований обшук транспортного засобу марки «АЗЛК 412» (Москвич), д.н.з. НОМЕР_1 , 16 регіону, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 (спец майданчик №11) та було виявлено в багажному відсіку та вилучено 5 (п`ять) предметів схожих на волосся, які було упаковано до паперового конверту НПУ з пояснювальним текстом та підписами понятих та опечатано.

Як зазначає слідчий у своєму клопотанні, враховуючи, що вказані 5 (п`ять) предметів схожих на волосся мають значення речових доказів у вказаному кримінальному провадженні, виникла необхідність накласти арешт на вказане майно.

Слідчий та прокурор про час та місце розгляду клопотання були повідомлені належним чином, однак в судове засідання не з`явились, в клопотанні зазначили про розгляд клопотання без їх участі.

В силу ст. 107 КПК технічні засоби фіксування процесу не застосовувалися.

Вивчивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання про арешт майна підлягає частковому задоволенню.

Згідно вимог ст. 131 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою, зокрема, забезпечення збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч.3 ст.170 КПК України).

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч.2 , ч. 3 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Згідно з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною у п.1 листа за №223-558/0/4-13 від 05.04.2013 року, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчі судді зобов`язанні сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, діяти у межах і відповідно до вимог закону.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Крім того, слідчим суддею враховуються розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для інших осіб.

Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги, що завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення тощо, слідчий суддя вважає за необхідне клопотання слідчого про арешт майна задовольнити.

Керуючись ст.ст.170 - 173 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області, про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на вилучені в ході санкціонованого обшуку транспортного засобу марки «АЗЛК 412» (Москвич), д.н.з. НОМЕР_1 , 16 регіону, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 (спец майданчик №11), 5 (п`ять) предметів схожих на волосся, які упаковано до паперового конверту НПУ з пояснювальним текстом та підписами понятих.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня проголошення або отримання.

Слідчий суддя: ОСОБА_1