ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1987/20 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1529/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-прокурора ОСОБА_6 ,

-захисника ОСОБА_7 ,

-обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 01 травня 2024 року відносно ОСОБА_8 , -

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у сел. Донець Зміївського району Харківської області, є громадянкою України, має середню освіту, не одружена, не працює, зареєстрована в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судима,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 сатті 121 Кримінального кодексу України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

До набрання вироком законної сили змінено у відношенні ОСОБА_8 запобіжний захід - домашній арешт на тримання під вартою в ДУ "Харківський слідчий ізолятор", взяти її під варту в залі суду.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 встановлено рахувати з 01 травня 2024 року.

Зарахувано у строк відбуття покарання ОСОБА_8 строк перебування під вартою у період з 21 вересня 2020 року по 10 липня 2023 року, із розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.

.

Як установив суд, 20 вересня 2020 близько 20:00 години ОСОБА_8 разом із малолітнім сином ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували у квартирі АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_11 де сумісно вживали спиртні напої.

В той же день, близько 22:30 години, ОСОБА_10 почав висловлювати претензії на адресу ОСОБА_8 , яка в цей час відпочивала у одній із кімнат квартири та на грунті ревнощів між ними раптово виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_8 виник умисел на заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи вказаний умисел, перебуваючи в приміщенні вітальні вищезазначеної квартири, ОСОБА_8 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і, хоча не бажаючи, але свідомо припускаючи їх настання, схопила з обіднього столу кухонний ніж та нанесла удар в область нижньої лівої кінцівки ОСОБА_10 , після чого останній підвівся, пішов в напрямку вхідних дверей та вийшов з квартири.

ОСОБА_8 , продовжуючи свої дії направилась до ОСОБА_10 , перебуваючи на сходовому майданчику поблизу квартири АДРЕСА_4 вищезазначеного будинку, нанесла два удари ножем в грудну клітину, один удар ножем в черевну порожнину, один удар в спину та два удари ножем в нижні кінцівки ОСОБА_10 , чим спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді: двох проникаючих сліпих колото-різаних поранень передньої поверхні лівої половини грудної клітини, з ушкодженням органів грудної порожнини, що ускладнилося у своїй течії розвитком травматичного лівостороннього гемопневмоторакса, гемоперикарда, гострої крововтрати 3 ступеня та шоку 1 ступеня, одного проникаючого сліпого колото-різаного поранення черевної порожнини, без ушкоджень органів черевної порожнини, множинних непроникаючих колото-різаних поранень на задній поверхні лівої половини грудної клітини, в області правої та лівої кінцівок.

По ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді множинних непроникаючих колото-різаних поранень на задній поверхні лівої половини грудної клітини, в області правої та лівої кінцівок, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я. Ушкодження у вигляді двох проникаючих сліпих колото-різаних поранень передньої поверхні лівої половини грудної клітини, з ушкодженням органів грудної порожнини, що ускладнилося у своїй течії розвитком травматичного лівостороннього гемопневмоторакса, гемоперикарда, гострої крововтрати 3 ступеня та шоку 1 ступеня, одне проникаюче сліпе колото-різане поранення черевної порожнини, без ушкоджень органів черевної порожнини, як в сукупності так і кожне окремо кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя.

Своїми діями ОСОБА_8 вчинила умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить пом`якшити призначене покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України.

Зазначає, що повністю погоджується з встановленою судом кваліфікацією, вину визнає, але перебувала у стані сильного душевного хвилювання.

Нікуди не тікала, дочекалась працівників поліції.

Також вказує, що знаходилась на домашньому арешті, умов не порушувала.

Не погоджується з обставиною, що обтяжує її покарання, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

В своїй апеляційній скарзі, захисник ОСОБА_7 , просить оскаржуваний вирок змінити, врахувати строк перебування обвинуваченої під домашнім арештом 163 дні, призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі, звільнивши з під варти в залі суду у зв`язку із відбуттям покарання.

Вказує, що обвинувачена перебувала під цілодобовим домашнім арештом з 10 липня 2023 року по 19 грудня 2023 року - 163 дні, проте суд проігнорував положення ч. 7 ст. 72 та не зарахував цей період у відбуте покарання.

Також вважає, що призначене покарання є занадто суворим.

Жодного доказу перебування обвинуваченої в стані алкогольного сп`яніння прокурор не надав.

При цьому обвинувачена щиро каялась у вчиненому, визнавала вину, кликала на допомогу після події, намагалась викликати карету швидкої допомоги, однак суд вказане не врахував.

Прокурор також не погодився з вироком суду. Просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, за яким визнати ОСОБА_13 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15 ч.І ст. 115 КК України та призначити їй покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вважає, що ОСОБА_13 перебуваючи у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, що за медичним клінічним проявом визнається як хвороба із психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю та враховуючи пояснення обвинуваченої та потерпілого про те, що вони не пам`ятають подій, пов`язаних з нанесенням тілесних ушкоджень.

На думку прокурора, поза розумним сумнівом доведено, що потерпілий та обвинувачена перебували у стані алкогольного сп`яніння на час подій. В ході виниклої сварки ОСОБА_8 нанесла ножем потерпілому цілеспрямовано проникаючі колото - різані поранення в життєво-важливі органи потерпілого, а саме, дві проникаючі сліпі колото-різані поранення передньої поверхні лівої половини грудної клітини, з ушкодженням органів грудної порожнини, що ускладнилося у своїй течії розвитком травматичного лівостороннього гемопневмоторакса, гемоперикарда, гострої крововтрати 3 ступеня та шоку 1 ступеня, одне проникаюче сліпе колото-різане поранення черевної порожнини, без ушкоджень органів черевної порожнини.

Крім того, нанесла множинні непроникаючі колото-різані поранення на задній поверхні лівої половини грудної клітини.

Тобто, ОСОБА_8 продовжувала наносити ножем колото - різані поранення в життєво важливий орган - грудну клітину потерпілого, який перебував по відношенню до неї у положенні з заду. Тим самим, потерпілий не міг вчиняти активних протиправних чи будь-яких дій по відношенню до ОСОБА_8 , які б змушували останню оборонятися за допомогою ножа. Активність та послідовність дій обвинуваченої , знаряддя спричинення тілесних ушкоджень, локалізація тілесних ушкоджень, тяжкість кожного з тілесних ушкоджень, їх наслідки, як кожного окремо так і в сукупності, що могли потягти за собою смерть потерпілого, свідчать про наявність чіткого вольового критерію обвинуваченої, направленого на позбавлення життя потерпілого.

Інтенсивність та характер її вольових дій по відношенню до потерпілого, свідчать про наявність бажання спричинити саме смерть потерпілого. Однак, бажаного результату обвинувачена не досягла за обставин, які не залежали від її волі.

Усі перелічені вище докази в сукупності вказують на винні дії обвинуваченого у вчиненні замаху умисного вбивства.

Таким чином, сторона обвинувачення переконана, що умисне протиправне діяння обвинуваченої ОСОБА_8 було направлено на замах на позбавлення життя потерпілого, наслідком якого є тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, а також встановлений прямий причинний зв`язок між цим діянням і його наслідками.

Також, при призначенні покарання судом не в повному обсязі враховано, що ОСОБА_8 вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала частково, в судовому засіданні при надані показань намагалася будь-яким способом уникнути відповідальності за вчинення злочинного діяння., оспорювала кваліфікацію вчиненого кримінального правопорушення, незважаючи на чисельність спричинених ножових поранень в життєво важливі органи потерпілого ОСОБА_10 .

Таким чином, призначене засудженій ОСОБА_8 покарання, на думку прокурора, у тому числі через перекваліфікацію її дій на менш тяжкі, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченої та її захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, заперечували проти апеляційної скарги сторони обвинувачення, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та підтримала свою апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу прокурора належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому порядку і безпосередньо досліджених судом, яким дана належна оцінка, зокрема показами потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 .

Покази потерпілого та свідка є логічними, послідовними та несуперечливими.

Потерпілий ОСОБА_10 ,. який станом на час судового розгляду в суді першої інстанції помер, на досудовому розслідуванні надав наступні покази : 20.09.2020 у вечірній час разом з обвинуваченою розпили пляшку горілки вдома, після чого разом з сином пішли до свого знайомого ОСОБА_11 , з яким він продовжив розпивати спиртне, а обвинувачена з сином знаходилися в іншій кімнаті. Подальших подій не пам`ятає, прийшов до тями у лікарні, на його тілі були виявлені численні ножові поранення

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав, що він проживає в квартирі сина. 20.09.2020 до нього прийшли його знайомі ОСОБА_10 , обвинувачена та їх син. Сварки він не чув, коли вийшов з туалету то побачив, що в коридорі стояла ОСОБА_8 і тримала в руках ніж. Вона була у шоковому стані. На підлозі лежав ОСОБА_10 , були сліди крові, тому він одразу забрав ніж із рук ОСОБА_8 та викликав швидку допомогу. Дитина весь час знаходилася у спальній кімнаті.

Фактичні дані, на підставі яких суд встановив обставини цього кримінального провадження містяться також в інших досліджених доказах, які також є належними та допустимими.

Зокрема за висновком експерта № 12-14/195-Зм/20 від 12.11.2020 у ОСОБА_10 мали місце: візуалізується різана рана № 1 розміром 2х0,4 см, вище соска зліва, з якою в момент серцевого поштовху поступає темна кров; на лівій грудній клітці візуалізується рана № 2 розміром 2-0,4 см, на рівні 10 міжребір`я, з якої надходить кров; в правій епігастральній ділянці ножове пооанення - рана № 3 розміром 2,5х0,5 см; на лівій нижній кінцівкі в області верхньої третини стегна рана № 4 розміром 3х2 см, помірно кровоточить, в області кульшового суглобу рана № 5 розміром 5х3 см, що кровоточить; в ділянці правого коліна рана № 6 розміром 1х1 см; на спині на рівні 12 ребра рана № 7 розміром 3х2 см, кровоточить. Тобто, потерпілому ОСОБА_10 було спричинено всього 7 колото-різаних поранень. Виключена можливість спричинення вищевказаних тілесних ушкоджень самим потерпілим ОСОБА_10 внаслідок самоспричинення, що не характерно для цього виду травми (т.1 а.п. 238-239)

Таким чином, з огляду на наведені покази потерпілого та свідка, з врахуванням досліджених судом першої інстанції доказів, вбачається, що потерпілий не пам`ятав обставини за яких йому було нанесено тілесні ушкодження.

Натомість свідок ОСОБА_11 вийшов з вбиральні та побачив обвинувачену з ножем в руках, жодних дій обвинувачена на той момент вже не вчиняла, була в шоковому стані.

Отже, обвинувачена сама припинила вчиняти будь які дії, удари не наносила.

В подальшому свідок визвав швидку допомогу та забрав ніж у обвинуваченої, жодного супротиву вона не здійснювала.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачена визнала вину у скоєному, зазначила про те, що погоджується з встановленою судом кваліфікацією - ч.1 ст. 121 КК України, повідомила, що вбивати умислу в неї не було.

Прокурор наполягав на тому, що правильною кваліфікацією дій обвинуваченою є замах на умисне вбивство.

Колегія суддів не погоджується з вказаною позицією сторони обвинувачення з огляду на наступне.

У Постанові Верховного Суду від 17.09.2020 року у справі №286/4163/19 наведено ознаки розмежування злочинів, передбачених частиною 2 статті 15 частини 1 статті 115 та частини 1 статті 121 Кримінального Кодеку України.

Так, за змістом статті 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

На необхідності врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій неодноразово звертав увагу Верховний Суд у своїх постановах від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі № 348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к тощо.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачена ОСОБА_8 перебувала у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, що за медичним клінічним проявом визнається як хвороба із психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю (класифікація F10), та враховуючи показання обвинуваченої ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 про те, що вони не пам`ятають подій, пов`язаних з нанесенням тілесних ушкоджень, поза розумним сумнівом доведено, що потерпілий та обвинувачена перебували у стані алкогольного сп`яніння на час подій.

Конфлікт між обвинуваченою і потерпілим виник раптово, на ґрунті ревнощів; знаряддям злочину - ножем ОСОБА_13 хоча і завдала ОСОБА_14 сім ножових поранень, та, маючи реальну можливість продовжити свої дії, вона припинила наносити удари, що свідчить про відсутність у обвинуваченої прямого умислу на вбивство потерпілого.

ОСОБА_8 спричиняючи тілесні ушкодження ОСОБА_14 свідомо припускала настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті останнього, однак, не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство, та має нести відповідальність за наслідки, які фактично настали.

Ці обставини в поєднанні з іншими об`єктивними даними справи: характером взаємостосунків між потерпілим та ОСОБА_8 , які передували злочину; станом алкогольного сп`яніння потерпілого в момент спричинення ушкоджень; інтенсивністю, послідовністю ударів; характером, локалізацією та механізмом спричинення тілесних ушкоджень; поведінкою ОСОБА_8 після посягання, у своїй сукупності дають підстави вважати, що ОСОБА_8 мала намір заподіяти потерпілому тілесні ушкодження.

За таких обставин, колегія суддів вважає встановлену кваліфікацію дій обвинуваченої правильною.

При цьому, будь яких клопотань про необхідність дослідження судом апеляційної інстанції доказів у справі, сторона обвинувачення не заявляла.

Погоджується колегія суддів і з призначеним покаранням ОСОБА_8 у виді 5 років позбавлення волі з реальним відбуттям призначеного покарання.

Суд першої інстанції врахував відомості про особу обвинуваченої, яка раніше в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судима; є соціально неадаптованою; не працює; згідно характеристики з місця проживання часто перебувала у стані алкогольного сп`яніння, діти ОСОБА_15 та ОСОБА_16 влаштовані до Зміївської гімназії № 1 "Сузір`я", яких на вихідні, святкові та канікули не забирала, умови для дітей не створені, молодшого сина ОСОБА_17 часто залишала у друзів та зникала на декілька днів; у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває.

Також судом першої інстанції правильно було встановлено наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання шляхом ані застосування положень ст. 69 КК України, ані застосування інституту звільнення від відбуття покарання з випробуванням.

При цьому, доводи сторони захисту щодо необхідності зарахування обвинуваченій у строк покарання на підставі ст. 72 КК України періоду перебування під цілодобовим домашнім арештом в період з 10 липня 2023 року по 19 грудня 2023 року- є слушними.

Вказані обставини знайшли своє підтвердження, дійсно запобіжний захід судом було змінено і в період з 10 липня 2023 року по 19 грудня 2023 року обвинувачені перебувала під цілодобовим домашнім арештом, а тому за правилами ст. 72 КК України, цей період належить зарахувати у строк відбуття покарання із розрахунку один день позбавлення волі відповідає трьом дням домашнього арешту.

Підсумовуючи викладене, колегія судді зазначає. що наведені в апеляційних скаргах мотиви щодо незгоди з судовим рішенням, не спростовують правильності висновків суду і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність в цій частині.

Таким чином вирок суду є законним та обґрунтованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405,406, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 01 травня 2024 року відносно ОСОБА_8 - змінити.

Зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_8 строк перебування під цілодобовим домашнім арештом в період з 10 липня 2023 року по 19 грудня 2023 року за правилами ч.7 ст. 72 КК України із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, що відповідає 1 місяцю 25 дням позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді