УХВАЛА

10 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 761/26886/22

провадження № 51-550 ск 24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої Григор`євої І. В.,

суддів Білик Н. В., Ємця О. П.,

перевіривши матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_1 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 7 листопада 2023 року та Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_2 ,

установила:

Прокурор звертався з касаційною скаргою на вказані судові рішення. Подану скаргу через її невідповідність ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд) від 31 липня 2024 року було залишено без руху і надано строк для усунення недоліків. У рішенні Суду також було зазначено, у чому саме полягали допущені недоліки скарги, і роз`яснено, що у разі невиконання вимог згаданої норми права в установлений строк касаційна скарга повертається особі, яка її подала.

Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України насамперед забезпечується право на апеляційне оскарження судового рішення, а право на касаційне оскарження - у визначених законом випадках та порядку.

У юридичному аспекті касаційна скарга - це документ, який перевіряється і розглядається Судом із урахуванням ч. 2 ст. 433 КПК, тобто насамперед у межах позиції скаржника та її правового обґрунтування, що впливає на остаточне рішення за результатами касаційного провадження. Тому в ст. 427 вказаного Кодексу законодавець установив до змісту скарги конкретні вимоги, наслідком недодержання яких є повернення поданої скарги.

За положеннями згаданої статті в скарзі має бути зазначено правове обґрунтування вимоги, у чому саме полягає незаконність оспорюваних рішень, допущення судами попередніх інстанцій таких порушень норм права, які відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК слугують підставами для скасування або зміни судових рішень в порядку касаційної процедури.

У межах наданого строку прокурор повторно звернувся до суду касаційної інстанції. Однак, як убачається з нової скарги, при її поданні не усунуто недоліків, на які вказував Суд в ухвалі від 31 липня 2024 року та котрі стосувались змістової частини звернення.

Зокрема, у поданій новій касаційній скарзі її автор, заявляючи вимогу про скасування судових рішень, не наводить у розумінні ст. 19 Конституції України, ст. 370 КПК обґрунтування допущення при здійсненні провадження таких істотних порушень, які би свідчили про незаконність оспорюваних ухвал.

Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій автор скарги знову посилається на неповноту розгляду, недослідження всіх фактичних обставин справи, що в силу ст. 433 КПК не є предметом перевірки в порядку касаційної процедури і такої підстави немає у ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.

Крім того, заперечуючи правомірність звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності в частині обвинувачення за ст. 348 Кримінального кодексу України (далі - КК) на підставі Закону України № 743-VII від 21 лютого 2014 року «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» (далі - Закон № 743-VII), скаржник не зазначає які саме положення цього акта не було додержано. Висловлюючи незгоду з реалізацією вказаного закону через його невідповідність вимогам КК та КПК, сторона обвинувачення не зважила на приписи ст. 8 Закону № 743-VII, у якій орган законодавчої влади окремо визначив, що норми кримінального й процесуального права можуть застосовуватися під час виконання Закону № 743-VII лише в частині, яка йому не суперечить. Ставлячи це під сумнів, скаржник не врахував, що суд касаційної інстанції не уповноважений ревізувати державний нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.

Також поза увагою скаржника залишився точний зміст статей 1, 6 Закону № 743-VII, котрими встановлено перелік осіб, до яких він застосовується і, що для його цілей участь обвинуваченого (підсудного) у масових акціях протесту в період 21 листопада 2013 року - 28 лютого 2014 року підтверджується заявою останнього відповідному органу. Наявності такої заяви прокурор не спростовує.

Разом із цим при зверненні до Суду не було враховано імперативності приписів згаданого закону й відсутності у ньому жодних застережень/обмежень щодо звільнення від кримінальної відповідальності осіб, зазначених у ст. 1, у разі кваліфікації діяння за сукупністю з іншим злочином, які не підпадають під його дію.

Водночас у поданій скарзі не відображено аргументів на підтвердження позиції її автора з огляду на положення статей 6, 7 Закону № 743-VII, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК у їх взаємозв`язку (суд невідкладно розглядає клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності).

Не наведено скаржником й обґрунтування невідповідності рішення апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК, не зазначено яких доводів прокурора не розглянув цей суд і не дав на них відповідей.

Отже, недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, не усунуто й не додержано ст. 427 КПК, що стає на заваді відкриттю касаційного провадження.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула в установлений строк недоліків касаційної скарги, яку було залишено без руху. А тому, на підставі цієї норми процесуального права належить повернути касаційну скаргу її автору.

Керуючись ч. 3 ст. 429 КПК, колегія суддів

постановила:

Касаційну скаргу прокурора Земскова І. С., який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 7 листопада 2023 року та Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_2 разом із усіма доданими матеріалами повернути особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

І. В. Григор`єва Н. В. Білик О. П. Ємець