Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/721/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1 ,
Категорія ст. 307 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2024 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Кіровський районний суд м. Кіровограда від 19 вересня 2024 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Петропавловська-Камчатського Російської Федерації, який не одружений, офіційно не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.. 89 не судимий,

продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 17.11.2024 року включно, без визначення розміру застави.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця м. Кривий Ріг, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого,

продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 17.11.2024 року включно, без визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 60 днів, тобто до 17.11.2024 року включно, без визначення розміру застави, однак судове рішення відносне неї жодними учасниками кримінального провадження не оскаржується.

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Кіровський районний суд м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження № 0000772 про обвинувачення: ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.5 ст.255 КК України; ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.5 ст.255 КК України; ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.1 ст.255 КК України; ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.5 ст.255 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.2 ст.255 КК України; ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.2 ст.255 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.2 ст.255 КК України; ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.310 КК України.

В судовому засіданні, суду першої інстанції, прокурор заявив клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 .

Ухвалою Кіровський районний суд м. Кіровограда від 19 вересня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на 60 (шістдесят) днів, тобто до 17.11.2024 року включно, без визначення розміру застави.

Судове рішення мотивовано тим, що оцінюючи суворість можливого покарання обвинувачених, тяжкість висунутого обвинувачення, суд приходить до висновків щодо існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, згідно з якими обвинувачені, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, можуть переховуватися від суду, впливати на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. Вищезазначені обставини є необхідними елементами (ризиками), що визначають та виправдовують потребу в триманні обвинувачених під вартою.

Доводи сторони захисту не спростовують встановлених і наведених обставин та ризиків. Наведені обставини, які встановлені та доведені під час судового засідання, які обґрунтовували та обґрунтовують продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених не змінилися.

Відтак, зважаючи на раніше викладене, зберігаючи об`єктивність та безсторонність, з метою досягнення завдань кримінального провадження та мети застосування запобіжних заходів, суд першої інстації вважає доцільним продовження тримання обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави у відповідності до п.п.4, 5 ч.4 ст.183 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відносно його підзахисного обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням додаткових обов`язків, як прибувати до слідчого, прокурора та суду.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження наявності ризиків.

Також сторона захисту зазначає, що підозрюваний ОСОБА_10 має місце проживання, має тяжкі хронічні захворювання, а також має на утриманні матір похилого віку, яка також хворіє на хронічні захворювання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відносно її підзахисного обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням додаткових обов`язків, як носити електронний засіб контролю або без такого.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що викладені у клопотанні обставини не дають підстав вважати що її підзахисний причетний до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.

Вважає, що обвинувачення відносно її підзахисного не підкріплено доказами, є надуманими та не обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які підтримали апеляційні скарги та просили обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою у вигляді цілодобового домашнього арешту, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.2 ст.255 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання матеріалами кримінального провадження, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 могли вчинити інкриміновані йому кримінальні правопорушення, а саме результатами проведених слідчих дій (оглядів місць подій, проведених допитів свідків, тимчасових доступів до речей та документів) результатами проведених експертиз та негласних слідчих (розшукових) дій, речовими доказами, що вилучалися в рамках проведених по кримінальному провадженню слідчих дій та іншими доказами.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання або продовження запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до вчинення злочинів, обвинувачення у вчиненні якому йому пред`явлено, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , встановив наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинувачених, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на особисту свободу.

Доводи захисників та обвинувачених про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 колегією суддів не можуть бути враховані.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливу на свідків, які вже допитані або ті, які будуть допитані у цьому ж кримінальному провадженні,вчинення інших кримінальних правопорушень.

Разом із цим, надаючи на момент апеляційного розгляду заявленого клопотання оцінку можливості обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 переховуватися від слідства, колегія суддів враховує позицію Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

Ризик вчинення нових кримінальних правопорушень підтверджується матеріалами справи, а саме ОСОБА_9 та ОСОБА_10 офіційно не працюють, суспільно-корисною працею не займаються, не мають стабільного джерела доходів.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків, існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальні правопорушення, які вчинив останній є злочином, а не проступком.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисників про те, що до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

В той же час, у справі наявна реальна можливість вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 іншого кримінального правопорушення,ухилення від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання ОСОБА_9 покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційних скарг не має.

Що узгоджується з ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно практикою Європейського суду з прав людини - повторне зазначення в ухвалі про продовження запобіжного заходу одних і тих самих ризиків, з обґрунтуванням продовження їх існування, не становитиме порушення права на свободу та на особисту недоторканість. (Ухвала про неприйнятність від 05.07.2018 року, справа « ОСОБА_18 проти України»).

Що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За таких підстав, належна поведінка ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час розгляду матеріалів кримінального провадження не може бути забезпечена шляхом застосування до них більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та вчиняти нові кримінальні правопорушення.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Кіровський районний суд м. Кіровограда від 19 вересня 2024 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровський районний суд м. Кіровограда від 19 вересня 2024 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 17.11.2024 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4