ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 листопада 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0001018 від 03.03.2024 відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Середнє, Ужгородського району, Закарпатської області, рома за національністю, громадянина України, без реєстрації, жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, який перебуває в цивільному шлюбі, має на утриманні троє малолітніх дітей, не працює;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Ким подано апеляційну скаргу та зміст судового рішення суду першої інстанції.

Прокурор Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_5 , не погоджуючись з вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 червня 2024 року, подала апеляційну скаргу.

ЄУНСС №726/952/24 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_8

Провадження №11-кп/822/294/24 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія: ч.1 ст. 382 КК України

Цим вироком, ОСОБА_6 - визнано невинуватим та виправдано за відсутності в його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

Доводи апеляційних вимог.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі вважає вищевказаний вирок суду відносно ОСОБА_6 незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Звертає увагу суду на те, що незважаючи на постанови Садгірського районного суду м. Чернівці, ОСОБА_6 знаючи, що його позбавлено права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість її виконувати в частині позбавлення права керувати транспортними засобами, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, в порушення ч.1 ст. 129 Конституції України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на території України, ухилявся від виконання постанови суду, що набрала законної сили та продовжував керувати транспортними засобами.

Так, ОСОБА_6 в період часу з вересня 2022 року по 02.03.2024 року систематично керував транспортними засобами, чим вчиняв умисні дії, спрямовані на умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, якою його позбавлено права керування транспортними засобами.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України є інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення. Об`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП, є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Таким чином, суспільні відносини, які охороняються законом про кримінальну відповідальність, не є ідентичними.

Адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами обмежує право особи на певний строк, що призводить як до формального, так і до реального унеможливлення керування транспортними засобами.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відсутність посвідчення водія унеможливлює позбавлення особи права керувати транспортними засобами.

Згідно з доктриною адміністративного права суть кожного адміністративного стягнення полягає у застосуванні певних правообмежень безпосередньо до особи, яка вчинила адміністративне правопорушення (принцип персональної відповідальності). І в цьому відношенні безпосереднім виконавцем судового рішення про позбавлення права керування транспортними засобами є зокрема особа, яка вчинила адміністративне правопорушення.

Оцінка обставин у даному кримінальному провадженні по суті стосувалася не тих самих фактів, що досліджувались у провадженнях про адміністративні правопорушення, а - невиконання заборони керування транспортними засобами ОСОБА_6 до якого застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, його ухилення від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення, як підстави для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 382 КК України.

Стверджує, що у даному кримінальному провадженні зібрані докази, які свідчать про систематичність вчинення правопорушень і про умисне невиконання судового рішення.

При цьому зазначає, що в ході судового розгляду сторона захисту не заперечувала обставин достовірної обізнаності обвинуваченого ОСОБА_6 з постановами суду, якими його позбавлено керувати транспортними засобами, відтак клопотань про перевірку адрес, на які надсилалися судові повістки та про дослідження та перевірку доказів, якими підтверджено обізнаність ОСОБА_6 з фактом позбавлення його керувати транспортним засобом не заявляла.

Натомість, дані обставин суд першої інстанції не прийняв до уваги та у мотивувальній частині вироку не відобразив чому їх не приймає, однак самостійно дослідив матеріали адміністративних справ, з метою перевірки адреси надсилання судових повісток про розгляд адміністративних матеріалів, чим порушив вимоги ст. 23 КПК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він, будучи відповідно до постанови Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.09.2022 у справі №726/1205/22, що набрала законної сили 10.10.2022, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 130 КУпАП, та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на 10 років, без оплатного вилучення транспортного засобу, умисно та систематично, достовірно знаючи про наявність даного рішення суду, та, будучи ознайомлений із ним, з метою його невиконання в частині позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст. 129-1 Конституції України та ч.2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами та їх об`єднаннями на всій території України, починаючи з вересня 2022 по 2 березня 2024 року систематично керував транспортними засобами, а саме:

- згідно з постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.03.2023 у справі №720/652/23, визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 126, ч.2 ст. 130 КУпАП, за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та на якого накладено остаточне адміністративне стягнення із застосуванням ч.3 ст. 30 КУпАП у виді адміністративного арешту 10 діб з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 13 років 3 місяці і 8 днів без оплатного вилучення транспортного засобу.

Крім цього був притягнений до відповідальності постановою Садгірського районного суду міста Чернівці від 9.08.2023 у справі №726/1566/23, що набрала законної сили 21.08.2023, згідно якої визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 130 КУпАП, за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на 10 років без оплатного вилучення транспортного засобу;

Окрім цього був притягнений до відповідальності постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 9.08.2023 у справі №720/1567/23, що набрала законної сили 21.08.2023 року, визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 126 КУпАП, за керування транспортним засобом, особою що позбавлена такого права та на якого накладено адміністративне у виді штрафу у розмірі 40800 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу.

Також, 2.03.2024 о 10 год. 22 хв. в АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 керував автомобілем «Ваз 21114» реєстраційний номер НОМЕР_1 , де був зупинений працівниками поліції ГУНП в Чернівецькій області за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121-3 КУпАП.

Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_6 достовірно знаючи про наявність рішення суду, яким його позбавлено права керування транспортним засобом строком на 10 років, діючи умисно, починаючи з вересня 2022 по 2.03.2024, систематично керував транспортними засобами, чим вчиняв умисні дії, спрямовані на умисне невиконання постанови Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.09.2022 року у справі №726/1205/22. Діяння ОСОБА_6 кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Прокурор просив скасувати вирок районного суду, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим за ч.1 ст. 382 КК України, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 за ч.1 ст. 382 КК України та призначити йому покарання у виді 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки. Покласти на останнього обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 та в його інтересах адвокат ОСОБА_7 просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог сторони обвинувачення, вважаючи їх безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а вирок районного суду залишити в силі.

Мотиви апеляційного суду при постановленні ухвали і положення закону, яким керується.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення, заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та заперечення сторони захисту щодо заявлених апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положенням ч.3 ст. 373 КПК України визначено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Ухвалення вироку здійснюється внаслідок оцінки доказів, досліджених у ході судового розгляду, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, відповідно до ст. 94 КПК України.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів прийшла до висновку про те, що у ході судового розгляду указані вище вимоги закону судом першої інстанції були дотримані у повному обсязі. Судом досліджені усі докази, що були надані сторонами кримінального провадження, ці докази були проаналізовані та оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК України за результатами чого, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Стаття 92 КПК України регламентує, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті, покладено на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого. Тобто, саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином, взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, при цьому навів достатні та переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні і відхиляє інші докази у провадженні.

Так, згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому, виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.

Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч.1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , провів судовий розгляд згідно з положеннями ч.1 ст. 337 КПК України, тобто в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, районний суд дійшов висновку щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, оскільки керування ОСОБА_6 транспортними засобами, який був за рішенням суду позбавлений такого права, утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 126 КУпАП, і такі його дії перебувають поза межами об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, оскільки його об`єктивною стороною є умисне невиконання судового рішення, що полягає у невжитті особою, до якої звернуто його виконання, покладених на неї законом або цим рішенням обов`язків вчинити відповідні дії.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується у повному обсязі.

У своїй апеляційній скарзі прокурор фактично як на доказ вини ОСОБА_6 посилається на ряд постанов про адміністративне правопорушення та те, що оцінка обставин у даному кримінальному провадженні по суті стосувалася не тих самих фактів, що досліджувались у провадженнях про адміністративні правопорушення, а - невиконання заборони керування транспортними засобами ОСОБА_6 , до якого застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, його ухилення від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення, як підстави для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 382 КК України.

Так, об`єктивна сторона злочину за ч.1 ст. 382 КК України полягає в одному із таких, альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: невиконання (ухилення від виконання) вироку, рішення ухвали, постанови суду або перешкоджання їх виконанню.

За ч.1 ст. 382 КК України склад злочину є формальним, бо його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь - дії (перешкоджання) чи бездіяльності (невиконання), і саме з цього моменту злочин визнається закінченим та набуває триваючого характеру.

Невиконання судового акту - це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Форми (способи) невиконання судового акту можуть бути різними, наприклад, пряма і відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акту, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання (умисно не розпечатує пошту, не приймає державного виконавця, направляє документ не за адресою тощо).

Перешкоджання виконанню судового акту - це активні дії, які становлять протидію реалізації вимог, що містяться в цьому акті, вчинювану з метою недопущення його виконання, наприклад, підкуп або обман державного виконавця, погрози або насильство щодо нього тощо. Якщо перешкоджання виконанню судового акту пов`язане із вчиненням інших злочинів (наприклад, даванням хабаря, застосуванням насильства, знищенням документів), дії винного кваліфікуються за сукупністю злочинів.

Злочин, передбачений ст. 382 КК України, є триваючим злочином, оскільки особа, будучи зобов`язаною рішенням суду, яке набрало законної сили, вчинити певні дії, умисно утрималася від їх учинення, тобто об`єктивна сторона злочину полягає у формі протиправної бездіяльності, яка тривала протягом певного періоду часу.

Так, обов`язковою умовою настання відповідальності за невиконання судового рішення є наявність у цьому рішенні вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок за рішенням суду.

Для встановлення факту умисного невиконання судового рішення має важливе значення з`ясування питання про наявність реальної можливості його виконати.

За ознаками суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 382 КК України, характеризується наявністю вини у формі прямого умислу (Постанова Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №554/10478/15-к, провадження №51-9155км18).

Зокрема, відсутність реальної можливості виконати рішення суду виключає відповідальність за ст. 382 КК України. Водночас, для встановлення факту умисного невиконання достатньо підтвердити, що зобов`язана особа мала можливість хоча б частково виконати судове рішення, але без поважних причин не зробила цього.

Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року №340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п.20).

Рішення суду про позбавлення права на керування транспортними засобами, яке набрало законної сили, протягом трьох робочих днів із моменту його отримання/винесення надсилається посадовою особою Національної поліції до територіального сервісного центру МВС за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, зазначеної в цьому рішенні. Доступ до судових рішень за умов технічної реалізації може забезпечуватися шляхом електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром судових рішень і Єдиним державним реєстром МВС.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КУпАП постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції.

Згідно із п.12 Розділу ХІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015року №1395, у разі надходження постанови суду про позбавлення водія права керування транспортним засобом, якщо посвідчення водія не вилучено, уповноважена особа відповідного підрозділу поліції у триденний строк надсилає за місцем проживання (перебування) особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, повідомлення про позбавлення права керування, у якому зазначає реквізити винесеної судом постанови, а також інформацію про необхідність прибуття до підрозділу поліції у визначений строк для здавання посвідчення водія. Якщо водій, посвідчення якого підлягає вилученню, не з`являється протягом місячного строку, дані про серію та номер посвідчення водія вносяться уповноваженою особою підрозділу поліції до автоматизованого обліку.

У випадку виявлення посвідчення водія, яке підлягає вилученню, працівник поліції складає акт вилучення посвідчення водія із зазначенням підстав такого вилучення. Акт складається у двох примірниках, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Статтею 317-1 КУпАП, визначено порядок виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом, зокрема виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія.

Таким чином, Кодексом про адміністративні правопорушення визначено порядок виконання постанов про позбавлення особи права керування транспортними засобами, разом з тим, матеріали даного кримінального провадження не містять доказів послідовних дій щодо виконання постанов про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП.

Попри це слід зазначити, що санкції ч.1 і ч.3 ст. 130 КУпАП передбачають накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї та трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік та десять років.

Тобто, у буквальному значенні, статтею 130 КУпАП передбачено позбавлення особи права керування транспортними засобами, а не виконання заборони керування транспортними засобами, як про те вказує прокурор у своїй скарзі.

Зваживши вищевикладене, колегія суддів звертає увагу і на те, що ОСОБА_6 не мав можливості виконати рішення суду, а також у нього відсутній умисел на невиконання судового рішення, так як у нього відсутнє посвідчення водія керування транспортними засобами.

Окрім того, статтею 126 КУпАП, передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Тобто законодавством чітко визначена пряма норма, за якою особа несе відповідальність за керування транспортним засобом у разі позбавлення її права керування транспортними засобами і це адміністративна відповідальність, передбачена ст. 126 КУпАП, якою встановлено відповідальність за невиконання постанови суду про позбавлення права керування транспортним засобом.

Отже, сама по собі наявність не виконаних ОСОБА_6 постанов про адміністративне правопорушення не тягне за собою кримінально караних наслідків, і висновок суду першої інстанції про те, що у вказаному випадку можлива лише адміністративна відповідальність повністю узгоджуються з дослідженими і оціненими доказами по справі. Тому сформульоване обвинувачення не знайшло свого безспірного підтвердження у судовому засіданні для того, щоб вважати доведеним поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення за ч.1 ст. 382 КК України.

Не заперечення ОСОБА_6 своєї вини, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, не свідчить про наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

Згідно усталеної судової практики Верховного Суду (Постанова від 9 грудня 2021 року в справі №487/4245/18) визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє слідчого, прокурора, суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо та всієї доказової бази у сукупності. Водночас регламентований ст. 62 Конституції України та закріплений у ст. 17 КПК України принцип презумпції невинуватості, звільняє особу від обов`язку доводити свою невинуватість, усі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Якщо обвинувачений посилається на обставини, що свідчать про його невинуватість, то встановити або спростувати такі обставини повинна сторона обвинувачення. Показання обвинуваченого підлягають оцінці за тими ж правилами, що й усі докази, наявні у матеріалах кримінального провадження.

Показання обвинуваченого є не лише джерелом доказів, а й засобом захисту ним своїх інтересів, вони мають бути ретельно перевірені й оцінені судом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили для суду (ч.2 ст. 94 КПК України). Водночас показання обвинуваченого мають отримати правову оцінку за правилами ст. 94 КПК України.

Попри це, колегія суддів погоджується із висновком суду, що копія постанови серії БАД 459548 від 2.03.2024 року не є належним та очевидно допустимим доказом, зважаючи на відсутність оригіналу, засвідчення його копії у невстановленому законом порядку, відсутність відомостей щодо втрати оригіналу, не наведення способу та правових підстав отримання її стороною обвинувачення, а тому в силу ч.2 ст. 86, ч.3 ст. 99 КПК України є недопустимим доказом.

Окрім того, підставою щодо недопустимості наданих прокурором під час судового розгляду Постанов Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.09.2022, 29.03.2023, 9.08.2023, 9.08.2023, копії постанови про накладення адміністративного стягнення серії БАД 459548 від 2.03.2024 року, є також те, що стороною обвинувачення не підтверджено спосіб їх отримання (походження) у кримінальному провадженні, чим порушено ст. 84 КПК України.

Зокрема, п.5 ч.2 ст. 131 КПК України передбачений такий вид заходів забезпечення кримінального провадження, як тимчасовий доступ до речей і документів. Згідно з ч.1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею вилучити їх (здійснити їх виїмку). Згідно ст. 160 КПК України сторони кримінального провадження мають право звернутися до слідчого судді під час досудового розслідування із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, за винятком зазначених у статті 161 цього Кодексу. Слідчий має право звернутися із зазначеним клопотанням за погодженням з прокурором.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, колегія суддів зазначає, що за змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом…Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи».

Згідно з ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, в тому числі винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину, покладається на слідчого, прокурора і лише в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Виходячи із змісту положень ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 1950) та ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється при умові, коли в ході судового розгляду винність особи у вчиненні злочину доведена об`єктивними доказами, одержаними законним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

При вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 p., «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Вказані вимоги закону районним судом при постановлені вироку щодо ОСОБА_6 виконані в повному об`ємі.

Місцевий суд вірно встановив фактичні обставини справи і на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів наявних у матеріалах кримінального провадження, прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність наявності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

При цьому суд у своєму вироку проаналізував кожен доказ, на який орган обвинувачення посилався у обвинувальному акті і дав їм належну оцінку з точки зору відносності, допустимості та достатності.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, так як керування ОСОБА_6 транспортними засобами, який був за рішенням суду позбавлений такого права, утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 126 КУпАП, за якою він був покараний. Такі його дії перебувають поза межами об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, так як об`єктивною стороною є умисне невиконання судового рішення, що полягає у невжитті особою, до якої звернуто його виконання, покладених на неї законом або цим рішенням обов`язків вчинити відповідні дії.

Попри це, суд апеляційної інстанції бери до уваги висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02.12.2019 року у справі №612/712/16-к, на який, зокрема послався і прокурор у своїй апеляції, згідно з яким притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 389 КК України, зокрема за ухилення від виконання покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами особи, котру вже було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 126 КУпАП (керування автомобілем особою, позбавленою права керування транспортними засобами), виключається у випадку, коли юридичні заходи та наслідки правового реагування на суспільно небезпечну поведінку є непередбачуваними та непропорційними для такої особи; встановлені факти, які двічі призвели до притягнення до відповідальності, були нерозривно пов`язані між собою, а оцінка у кримінальному провадженні по суті стосувалася тих самих фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення, і значну їх частину покладено в обґрунтування кримінального обвинувачення. У цьому випадку обвинувачення є несумісним із гарантіями, передбаченими у ст. 4 Протоколу 7, а ухвалення обвинувального вироку суперечить приписам ч.3 ст. 2 КК України.

З таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду та ухвалення нового вироку, як про це просить сторона обвинувачення, а відтак, апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою та не підлягає до задоволення.

Керуючись ч.2 ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 - визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст. 382 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3