Житомирський апеляційний суд
Справа №293/2314/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/759/24
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі контрольне судове провадження №293/2314/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 31 липня 2024 року, якою обвинуваченому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с.Троковичі Черняхівського району Житомирської області, громадянину України, зареєстрованому та проживаючому за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимому,

продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 26.09.2024 року включно, без визначення розміру застави,

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, або визначити розмір застави. Вважає, що ухвала суду не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, оскільки на підтвердження ризиків, на які послався прокурор, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не надано жодного доказу. Зазначає, що судом не враховано, що обвинувачений має постійне місце проживання, де живе з матір`ю, яка є інвалідом 1 групи по зору, за якою здійснює догляд. Вважає, що прокурором не доведено, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

В ухвалі суду зазначено, що в провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України.

25.07.2024 року прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, яке підтримав в судовому засіданні 31.07.2024, оскільки строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, які слугували підставою для обрання такого запобіжного заходу не зникли і існують на даний час, тому інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років, ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження №293/2314/21, в провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.

Під час судового розгляду 31.07.2024 року прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .В, оскільки вказаний строк спливає, а ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу.

Зокрема, ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Приймаючи рішення про задоволення вказаного клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку апеляційного суду, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178, 196, 199, 331 КПК України.

Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 12 років.

Також судом враховано, вік обвинуваченого ОСОБА_8 , дані про стан його здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, характеристику обвинуваченого, те що він перебував у розшуку, а також наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема те, що перебуваючи на волі, під загрозою можливого покарання, обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, чи вчинити інше кримінальне правопорушення, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.

Враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а тому під тяжкістю можливого покарання може переховуватися від суду у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Доводи апелянта про те, що постанова слідчого про розшук є незаконною, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки під час досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_8 за місцем реєстрації був відсутній, на дзвінки не відповідав та поштову кореспонденцію не отримував, а тому його було оголошено в розшук.

Ризик можливого незаконного впливу на потерпілу та свідків обгрунтований тим, що обвинувачений з метою схилити останніх до зміни показань, може вчиняти спроби впливу на останніх.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення обґрунтований тим, що ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності та вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 14.01.2022 року засуджений за ч.1 ст.185 КК України до двох місяців арешту.

Також, апелянтом не наведено доказів щодо зменшення ризиків, які існували під час постановлення судом ухвал про застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 ..

Доводи апеляційної скарги захисника про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_8 та його захисником не доведено наявність достатніх стримуючих факторів від порушень обвинуваченим своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів звертає увагу, що стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 не змінилися з часу застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині.

Доводи апелянта про те, що на утриманні ОСОБА_8 знаходиться його мати, яка є інвалідом по зору, також не впливає на правильність висновків суду та не є безумовною підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом безпідставно не визначено розмір застави, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визначення розміру застави.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження відносно ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 31 липня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 26.09.2024 року включно, без визначення розміру застави - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: