Провадження №1-кп/127/807/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 ,

інших учасників судового процесу: законного представника потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.03.2023 за № 0000111, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Маріуполь Донецької області, громадянки України, з середньою освітою, непрацюючої, розлученої, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимої,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

17.03.2023 приблизно о 22:30 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, повернулась до орендованої квартири АДРЕСА_2 , де знаходилась її малолітня донька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей момент у ОСОБА_5 виник умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень своїй малолітній дочці - ОСОБА_7 .

Реалізовуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи умисно, нанесла малолітній дочці удари долонями обох рук по голові та обличчю, внаслідок чого малолітня ОСОБА_7 впала на підлогу та закрила обличчя руками. Після чого, ОСОБА_5 нанесла удари ногами в область голови, по кінцівках та тулубу малолітньої доньки. Далі, ОСОБА_5 , тримаючи міцно за волосся малолітню ОСОБА_7 , підняла її з підлоги та вдарила малолітню доньку об стіну та стіл, в результаті чого малолітня ОСОБА_7 знову впала на підлогу, що дало змогу ОСОБА_5 вдарити малолітню доньку головою об підлогу.

У результаті протиправних дій ОСОБА_5 малолітній потерпілій ОСОБА_7 спричинено такі тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку, забій м`яких тканин грудо-поперекового відділу хребта, синці в тім`яній ділянці зліва, в лобній ділянці справа та зліва, в орбітальній ділянці зліва, на задній поверхні правого плеча, на передній поверхні лівого передпліччя, садна у виличній ділянці зліва, з переходом на ліву шоку, на тильній поверхні правої кисті в проекції п`ясних кісток, в проекції пучок 4-го, 5-го пальця лівої кисті по вільному краю нігтьової пластини. Зазначені тілесні ушкодження у ОСОБА_7 за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад для здоров`я (понад 6, але не більше 21 дня).

Обвинувачена ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй діяння визнала та суду пояснила, що вчинила його за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, повідомила суду, що вона в присутності своєї малолітньої дитини випила бокал вина, після чого у неї з донькою виник конфлікт. Обставини події вона пам`ятає погано, вчинила кримінальне правопорушення, оскільки перебувала у депресивному стані.

З дитиною на цей час вона не спілкується, матеріально останній не допомагає.

Про вчинене вона шкодує.

Допит обвинуваченої відбувся у судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачена надала суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їй діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_6 суду пояснила, що ОСОБА_5 - її донька, а ОСОБА_8 - онука.

На цей час онучка живе з нею та повністю перебуває на її утриманні.

Контакт з ОСОБА_5 ні вона, ні онука не підтримує.

ОСОБА_5 у минулому постраждала від стосунків з чоловіком, який над нею знущався, після чого її емоційний стан став нестабільним. Вона не може сказати протягом якого часу її донька вживає наркотичні засоби, однак помічала неадекватну поведінку останньої.

В судовому порядку вона отримала рішення щодо відібрання у ОСОБА_5 дитини, на цей час служба у справах дітей готує позов щодо позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав.

Щодо міри покарання просила суд суворо не карати обвинувачену.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і, клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази:

-висновок експерта № 239/295 від 03.05.2023, відповідно до якого на підставі судово-медичного обстеження ОСОБА_7 , 2012 року народження, вивчення даних медичної карти стаціонарного хворого встановлено, що у ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми - струс головного мозку, забоя м`яких тканин грудо-поперекового відділу хребта, синці в тім`яній ділянці зліва, в лобній ділянці справа та зліва, в орбітальній ділянці зліва, на задній поверхні правого плеча, на передній поверхні лівого передпліччя, садна у виличній ділянці зліва, з переходом на ліву шоку, на тильній поверхні правої кисті в проекції п`ясних кісток, в проекції пучок 4-го, 5-го пальця лівої кисті по вільному краю нігтьової пластини. Вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_7 за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад для здоров`я (понад 6, але не більше 21 дня), виникли від травматичної дії (удар, тертя) тупого твердого предмету (предметів), індивідуальні чи групові особливості якого (яких) не відобразились у властивостях тілесних ушкоджень, давністю утворення відповідають терміну, вказаному в постанові - 17.03.2023.

Аналізуючи показання обвинуваченої, законного представника потерпілої, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень малолітній потерпілій ОСОБА_7 . Зокрема, обвинувачена винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала та надала суду чіткі й послідовні показання з цього приводу. Крім того, пояснення ОСОБА_5 повністю узгоджуються з поясненнями законного представника потерпілої.

В судовому засіданні також встановлено, що своїми діями ОСОБА_5 завдала малолітній потерпілій ОСОБА_7 такі тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку, забій м`яких тканин грудо-поперекового відділу хребта, синці в тім`яній ділянці зліва, в лобній ділянці справа та зліва, в орбітальній ділянці зліва, на задній поверхні правого плеча, на передній поверхні лівого передпліччя, садна у виличній ділянці зліва, з переходом на ліву шоку, на тильній поверхні правої кисті в проекції п`ясних кісток, в проекції пучок 4-го, 5-го пальця лівої кисті по вільному краю нігтьової пластини.

Згідно з висновком експерта № 239/295 від 03.05.2023 зазначені тілесні ушкодження за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад для здоров`я (понад 6, але не більше 21 дня).

З огляду на викладене, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що діяння ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК), за ознаками умисного тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`ю.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернув увагу Верховний Суд (далі - ВС) у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к).

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала та надала суду чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення. Крім того, суд враховує, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обвинувачена у судовому засіданні повідомила, що вона розкаюється у вчиненому. Разом з тим, аналізуючи поведінку ОСОБА_5 протягом усього розгляду кримінального провадження, а саме те, що обвинувачена не вибачилась перед потерпілою та її законним представником, ухилялась від явки до суду (у зв`язку з чим суд своїми ухвалами двічі оголошував останню у розшук), суд не вбачає в діях ОСОБА_5 ознак щирого каяття та засудження своєї поведінки. Натомість, суд вважає, що висловлення обвинуваченою тези щодо щирого розкаяння, на думку суду, є нічим іншим, як спробою уникнути суворого покарання.

Отже, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, судом не встановлені.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченої обставин, що обтяжують її покарання, суд враховує таке.

Згідно з пунктами 6 та 6-1 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення, зокрема щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, а також щодо малолітньої дитини є обставинами, які обтяжують покарання.

За результатом судового розгляду встановлено, що обвинувачена ОСОБА_5 нанесла тілесні ушкодження своїй малолітній донці, тобто особі, з якою вона перебуває у сімейних відносинах.

Відповідно до частини другої статті 67 КК суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

Отже, правові підстави для невизнання зазначених вище обставин такими, що обтяжують покарання, відсутні. Саме тому суд дійшов до переконання про їх наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_5 .

Крім того, відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

З-поміж інших доказів прокурор надала суду довідку КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» № 0793 від 18.03.2023, зі змісту якої випливає, що за результатом медичного огляду ОСОБА_5 18.03.2023 о 01:50 год. в останньої встановлено алкогольне сп`яніння легкого ступеню - 0,84 ‰, 0,82 ‰ та наркотичне сп`яніння внаслідок вживання канабісу. Обвинувачена в судовому засіданні зазначеної обставини не заперечувала.

З огляду на викладене, обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченої, є вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, щодо особи, з якою винна перебуває у сімейних відносинах, а також в стані, викликаному вживанням інших одурманюючих речовин.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченої, її негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують її покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді громадських робіт.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Крім того, застереження, визначені частиною третьою статті 56 КК, судом встановлені не були, а сторона захисту проти такого виду покарання не заперечувала, заперечуючи проти визначення максимально допустимого розміру покарання.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує особу обвинуваченої, її поведінку, наявність трьох обтяжуючих покарання обставин та відсутність обставин, які його пом`якшують, та вважає за доцільне призначити ОСОБА_5 . максимально дозволений строк кримінального покарання у виді громадських робіт, а саме 240 годин.

Виступаючи з промовою у судових дебатах, прокурор просила суд встановити обвинуваченій ОСОБА_5 обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство, передбачені статтею 91-1 КК, мотивуючи це тим, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення, пов`язане з домашнім насильством.

Разом з тим, суд вважає слушним зауважити, що положення статті 91-1 КК уповноважують суд одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів саме в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством. Натомість, як вже суд зазначив вище, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку (винуватість у вчиненні якого була доведена за результатом судового розгляду).

Крім того, суд вважає слушним зауважити, що ВС у своїй постанові від 07.04.2020 (справа № 647/1931/19) встановив, що необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний з домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення. У зазначеній постанові ВС також вказав на те, що посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існуванні ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

У пред`явленому ОСОБА_7 обвинуваченні вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винна перебуває у сімейних відносинах, віднесено до обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої. Поряд з тим, у самому формулюванні обвинувачення не відображена та обставина, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , є кримінальним правопорушенням, пов`язаним з домашнім насильством.

З огляду на викладене, враховуючи приписи статті 91-1 КК та наведений висновок ВС, суд дійшов до переконання, що правові підстави для встановлення ОСОБА_5 обмежувальних заходів, відсутні.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною четвертою статті 36 Кримінально-виконавчого кодексу України регламентовано, що судове рішення приводиться до виконання не пізніше десятиденного строку з дня набрання судовим рішенням законної сили або звернення його до виконання. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді громадських робіт потрібно рахувати саме з дня приведення вироку до виконання.

Питання щодо речових доказів має бути вирішене відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих представником сторони обвинувачення документів не вбачається, чи приймались під час досудового розслідування будь-які рішення щодо речових доказів у кримінальному провадженні, а тому суд позбавлений можливості виконати вимоги зазначеної правової норми.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт.

Строк відбування покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: