ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1610/24 Справа № 192/2469/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 ича, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області,

про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання суд першої інстанції зазначив, що факт працевлаштування ОСОБА_7 та отримання ним за період перебування в державній установі «Солонянська виправна колонія (№21)» лише двох заохочень, відвідування бібліотеки та «Духовного відродження» свідчить про те, що засуджений лише стає на шлях виправлення, оскільки його поведінка не була бездоганною за весь час відбування покарання, засуджений мав 5 стягнень, при цьому застосовані до нього заохочення не носять систематичного характеру, а згідно висновку щодо ступеня виправлення засудженого, ОСОБА_7 набрав лише 56 балів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що відбув більше 2/3 призначеного покарання, з першого дня прибуття до колонії працевлаштований, ходить до церкви та бібліотеки. Вказує, що суд порушив вимоги КПК України, оскільки під час оголошення ухвали суду були відсутні захисник та прокурор. Зазначає, що захисник нічого не казав під час проведення судового розгляду.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що ОСОБА_7 вперше знаходиться у колонії, має 2 заохочення, працевлаштований та відвідує бібліотеку, а також Духовне відродження. Вважає, що засуджений довів своє виправлення та до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.

Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.

З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Початок строку відбування засудженим покарання 28 листопада 2020 року.

Кінець строку відбування засудженим покарання 28 травня 2025 року.

Згідно наявної в матеріалах провадження характеристики на засудженого ОСОБА_7 останній в установах виконання покарань за останньою судимістю знаходиться з 01 грудня 2020 року.

За період перебування у державній установі Дніпровська установа виконання покарань (№4) до праці не залучався, допустив 5 порушень режиму, за що мав 5 стягнень, заохочень не мав.

В державній установі «Солонянська виправна колонія (№21)» ОСОБА_7 знаходиться з 27 квітня 2022 року та за час відбування покарання характеризується задовільно, має два заохочення, стягнень не мав, працевлаштований за власним бажанням до дільниці ДПД установи, підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику на свою адресу, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, безвідповідально ставиться до робіт з благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що засуджений не бере участі ані в реалізації виховних заходів, які проводяться в установі, ані в реалізації програм диференційованого виховного впливу, ані у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально корисної активності в їх роботі.

Також, суд взяв до уваги, що комісією установи 17 червня 2022 року було відмовлено у застосуванні до засудженого зміни умов тримання відповідно до ст.ст. 100, 101 КВК України як особі, що не стає на шлях виправлення.

10 березня 2023 року комісією установи було відмовлено у застосуванні до засудженого заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покарання відповідно до ст.82 КК України як особі, що не стає на шлях виправлення.

01 грудня 2023 року комісією установи було відмовлено у застосуванні до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відповідно до ст.81 КК України як особі, що не стає на шлях виправлення.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на вказані обставини та особу засудженого не можна поведінку останнього за весь період відбування покарання визнати сумлінною та останній на даний час не довів свого виправлення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні подання установи про умовно-дострокове звільнення засудженого, оскільки той факт, що засуджений стягнень не має, має 2 заохочення, дотримується встановлених в установі правил поведінки та розпорядку, працевлаштований в установі, відвідує бібліотеку та церкву, ще не підтверджує того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги, що засуджений, перебуваючи в місцях позбавлення волі з 28 листопада 2020 року отримав лише два заохочення, що застосовані до нього 11 квітня 2023 року та 16 січня 2024 року, що свідчить про те, що застосування до нього заохочень не носить систематичного характеру, при цьому висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Той факт, що у засудженого відсутні порушення режиму утримання під час перебування в колонії, має місце, проте згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України неухильне додерження правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком засудженого, і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.

При цьому, в матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано відомостей, які б містили оцінку державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» поведінки засудженого за весь час відбування покарання як позитивної.

Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення засуджений не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.

Доводи засудженого та захисника про упереджене ставлення до ОСОБА_7 суду є безпідставними, як і твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

З огляду на вищевикладене доводи засудженого та захисника не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності клопотання засудженого, а також не свідчать про доведення ним свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 ича про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4