ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 621/5162/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/932/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 128 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілої ОСОБА_9 , належним чином повідомленої про розгляд справи, від якої надійшла заява про розгляд справи без неї, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 25 01 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, з урахуванням уточнень, внесених ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 01 02 2024 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Андріївка, Балаклійського району Харківської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України з призначенням покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Застосовано до ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення застави та взято його під варту негайно у залі суду.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення під вартою та час слідування під вартою до виправного центру починаючи з 25 січня 2024 року по день прибуття і постановки ОСОБА_7 на облік у виправному центрі із розрахунку один день позбавлення волі відповідає двом дням обмеження волі.

Вищевказаним вироком встановлено, що 11 жовтня 2023 року, близько 15-45 години, між ОСОБА_7 , який знаходився за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_9 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_9 , намагаючись припинити конфлікт, вийшла з вищевказаної квартири та направилась в бік сходин. В цей час до неї наблизився ОСОБА_7 та не маючи умислу, направленого на заподіяння тілесних ушкоджень, через необережність, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків від свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння штовхнув ОСОБА_9 від себе лівою рукою в напрямку сходин, внаслідок чого остання не втримавши рівноваги, з висоти власного зросту впала на тверду поверхню з бетонним покриттям обличчям донизу та на ліву руку.

В результаті протиправних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12-14/114-3м/23 від 18 10 2023 року, заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синця в правій навколоочній області, закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, забійної рани в області голови, закритого перелому дистального метаепіфіза променевої кістки лівого передпліччя зі зміщенням уламків. Синець в правій навколоочній області, закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, забійна рана в області голови по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, за тривалістю розладу здоров`я, характерних для даного виду травми та її тяжкості (згідно п.2.2.1 «Правил судово-медичного встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 01 1995), закритий перелом дистального метаепіфіза променевої кістки лівого передпліччя зі зміщенням уламків по ступеню тяжкості відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за тривалістю розладу здоров`я, характерних для даного виду травми та її тяжкості (згідно п.2.2.1 «Правил судово-медичного встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 01 1995).

Суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_7 за ст. 128 КК України, а саме спричинення необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок, пом`якшивши покарання, шляхом застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України та звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, вказує, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не було враховано такі пом`якшуючі обставини, як визнання вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, щирому каяття та активному сприянню у розкритті кримінального правопорушення.

Крім того, вказує, що ОСОБА_7 має позитивні характеристики за місцем проживання, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, претензій від потерпілої не має.

У зв`язку з чим, вважає призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 таким, що не відповідає його особі та за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачала підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Потерпіла про час та дату розгляду апеляційної скарги була повідомлена належним чином. В судове засідання не з`явилася. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не надавала.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення у суді першої інстанції, з урахуванням положень ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є нетяжким, за вчинення якого передбачена відповідальність у виді позбавлення волі до 2 років, відсутність обставин, які б пом`якшували відповідальність обвинуваченого, а також обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, дані про особу ОСОБА_7 , який хоча і не притягувався раніше до кримінальної відповідальності, проте за місцем мешкання характеризується негативно, непрацевлаштований, неодружений.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі в межах санкції інкримінованої йому статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить про пом`якшення ОСОБА_7 покарання, проте колегія суддів наголошує, що додаткових та неврахованих судом першої інстанції фактів, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та які б слугували безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання не встановлено.

Надаючи оцінку твердженню захисника обвинуваченого щодо необхідності врахування таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття ОСОБА_7 та його активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 хоча і визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, проте ані в його словах, ані в діях не вбачається засудження своєї поведінки, враховуючи, що потерпілою є його матір.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 жодного слова не сказав про свою матір, не виразив жалю з приводу вчиненого чи засудження своєї поведінки. Не зазначив обвинувачений і про свій намір ніколи більше не вчиняти подібних протиправних дій.

Вказана позиція обвинуваченого, на переконання колегії суддів не може свідчити про повне визнання ним своєї вини у вчиненому, негативній оцінці вчиненого діяння, бажання виправити ситуацію та готовність понести заслужене покарання, що є характеризуючими ознаками щирого каяття.

Як на підставу пом`якшення покарання захисник обвинуваченого посилається також на наявність у діях ОСОБА_7 активного сприяння розкриттю злочину.

Так, активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту вбачається, що орган досудового розслідування за кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 128 КК України, вчиненим ОСОБА_7 11 жовтня 2023 року не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що ОСОБА_7 не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

Водночас слід зазначити, що в апеляційній скарзі захисника не зазначено, які саме дії ОСОБА_7 слід розцінити як активне сприяння розкриттю злочину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у діях ОСОБА_7 відсутні ознаки як щирого каяття так і активного сприяння розкриттю злочину, передбаченого ст. 128 КК України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності визнання таких обставини, пом`якшуючими при призначенні обвинуваченому покарання є необґрунтованими та позбавленими правових підстав.

Твердження захисника щодо наявності у ОСОБА_7 позитивної характеристики за місцем мешкання, колегія суддів вважає голослівними, оскільки вони спростовуються наявною в матеріалах кримінального провадження довідкою, виданою Слобожанським селищним головою ОСОБА_10 від 24 10 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_7 неодноразово викликався до селищної ради для профілактичної бесіди щодо девіантної поведінки. Офіційно ніде не працює та бажання працювати не виявляє. Постійно вживає алкогольні напої, відбирає у матері гроші, часто прикладає фізичної сили до матері, виганяє з квартири. Поводиться грубо, є конфліктною особою, чим викликає побоювання у людей.

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого певного хронічного захворювання на думку колегії суддів не є у даному випадку обов`язковою підставою для пом`якшення йому покарання, оскільки матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів того, що обвинувачений позбавлений можливості отримувати необхідне лікування в умовах установи виконання покарання. Не надано також апелянтом і доказів неможливості, у зв`язку із хронічними захворюваннями, перебування обвинуваченого в умовах СІЗО.

Крім того, колегія суддів констатує, що під час перебування обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора будь-яких письмових заяв про порушення його права, шляхом ненадання йому медичної допомоги від ОСОБА_7 матеріали справи не містять.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, як обмеження волі строком на 2 роки, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченому більш м`якого покарання з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 25 01 2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ст. 128 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4