УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня2024 року

м. Київ

справа № 698/395/19

провадження № 51-1829 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 січня 2024 року щодо нього,

встановив:

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 10 січня 2024 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 5 місяців.

Обрано запобіжний захід ОСОБА_4 у виді цілодобового домашнього арешту до набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 вирішено обчислювати з дня приведення вироку до фактичного виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 16 січня 2019 року, у період часу з 01 год по 05 год, перебуваючи у одній із кімнат власного будинку-вітальні, розташованого по АДРЕСА_1 , на ґрунті виниклих неприязних відносин з ОСОБА_5 , оскільки остання не бажала залишати його будинок, коли вона знаходилась до нього спиною, умисно наніс декілька ударів дерев`яною палицею з гумовим наконечником на нижній частині, яку він використовує під час ходьби, в область спини, плечей та голови, чим спричинив потерпілій тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, у результаті яких в цей же день, у період часу з 04 год по 08 год, ОСОБА_5 померла в кухонній кімнаті вказаного домоволодіння.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неповноту судового розгляду та не взяли до уваги всіх обставин кримінального провадження, у зв`язку з чим помилково дійшли висновку про доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Зазначає, що судами не досліджувалися докази, які мають істотний вплив та значення, а отже їм не надавалася оцінка на противагу доказам обвинувачення, що призвело до позбавлення прав на захист і неналежного забезпечення судового розгляду з дотриманням умов змагальності сторін та диспозитивності. Окрім того наголошує, що суди безпідставно послалися, як на основні докази стосовно доведеності його вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, на висновки експерта, які були зроблені без урахування того, що потерпіла знаходилася в стані алкогольного сп`яніння, а також на пояснення, надані ним під час проведення слідчих дій, які він підписував не читаючи. На думку засудженого, в оскаржуваних судових рішеннях наявні істотні суперечності, а висновки судів щодо його причетності до вчиненого злочину не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Разом з цим стверджує, що судами не були з`ясовані та враховані з достатньою повнотою дані про особу засудженого, що призвело до призначення занадто суворого покарання.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України).

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність достатніх доказів для доведення вини засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, зокрема, на підставі:

- показань свідка ОСОБА_6 , яка пояснила, що працює листоношею, за день до смерті ОСОБА_5 приносила пенсію до будинку обвинуваченого, однак всередину не заходила, потерпілу не бачила. В той день був сніг, а тому на ньому було добре видно, що слідів від будинку до хвіртки не має, тобто ніхто не приходив і не заходив. Наступного дня їй повідомили, що ОСОБА_7 знайшли мертвою у домоволодінні ОСОБА_4 ;

- показань свідка ОСОБА_8 , яка вказала, що 13 січня 2019 року пішла щедрувати до ОСОБА_4 , проте двері ніхто не відчинив, вона зазирнула у вікно та побачила, що останній лежить на ліжку разом з ОСОБА_5 . Через кілька днів до неї додому прийшов ОСОБА_4 та сказав, що ОСОБА_5 лежить посеред кухні на підлозі, після чого, прийшовши до його будинку вона виявила, що потерпіла дійсно знаходиться на підлозі без ознак життя. На її запитання щодо того, як це трапилося, ОСОБА_4 повідомив, що не знає, ймовірно вона впала;

- висновку експерта № 05-9-02/18 від 17 січня 2019 року, згідно якого причиною смерті ОСОБА_5 була черепно-мозкова травма, труп мав численні ушкодження які виникли внаслідок дії твердих тупих предметів, а в крові трупа виявлено етиловий спирт;

- протоколу обшуку від 17 січня 2019 року, з якого вбачається, що ОСОБА_4 добровільно видав дерев`яну палицю;

- протоколу слідчого експерименту від 06 квітня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_5 знаходилася у його будинку декілька днів, після чого він почав виганяв її наносячи не сильні удари палицею, яку у подальшому видав співробітникам поліції. Пояснив, що смерть останньої настала коли він вийшов з будинку розвісити випраний одяг і, за його припущенням, черепно-мозкову травму вона могла отримати внаслідок удару об сервант. Інших осіб в цей час у будинку не було, був відсутній приблизно 30 хв;

- висновку експерта № 05-9-02/18-57 від 16 квітня 2019 року, згідно якого виключається можливість виникнення всіх виявлених на тілі ОСОБА_5 ушкоджень внаслідок однократного падіння з висоти власного зросту, а також при ударі об дерев`яну частину серванту. Виявлені тілесні ушкодження могли утворитися при нанесенні ударів по голові дерев`яною палицею з гумовим наконечником.

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за стандартом «поза розумним сумнівом» та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК України.

До того ж, судом першої інстанції надано оцінку доводам сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_4 до заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, що спричинили смерть останньої, та обґрунтовано їх відхилено.

Так, на спростування тверджень обвинуваченого стосовно настання смерті потерпілої внаслідок падіння та удару об сервант, місцевий суд послався на висновок експерта № 05-9-02/18-57 від 16 квітня 2019 року, з якого слідує, що смерть ОСОБА_5 не могла настати в результаті вказаної за припущеннями ОСОБА_4 травми, оскільки виявлені тілесні ушкодження виключають можливість їх утворення внаслідок однократного падіння з висоти власного зросту, а також при однократному ударі обличчям об дерев`яну частину серванта.

Окрім того, судом було спростовано й посилання про те, що ОСОБА_4 не наносив потерпілій ударів дерев`яною палицею та зазначено, що під час проведення слідчого експерименту обвинувачений показував як виганяв ОСОБА_5 шляхом завдання їй ударів палицею, оскільки остання, на його прохання, не хотіла покидати будинок. Вказане також узгоджуються з вищезазначеним висновком експерта, відповідно до якого виявлені тілесні ушкодження могли виникнути при нанесенні ударів по голові дерев`яною палицею з гумовим наконечником.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Разом з цим, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_4 , місцевий суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, сукупність всіх характеризуючих обставин, а саме: обстановку, мотив і спосіб вчинення правопорушення, дані які характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується нейтрально, його похилий вік, а також відсутність пом`якшуючих чи обтяжуючих обставин.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі у розмірі наближеному до мінімального на строк 7 років 5 місяців. Підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 69, 75 КК України судом встановлено не було.

Не погодившись із вироком місцевого суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги обвинуваченого, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 121 КК України.

Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи версію ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_5 прийшла до нього з тілесними ушкодженнями та скаржилася на погане самопочуття, що, на його думку, свідчить про отримання нею тілесних ушкоджень, від яких і настала смерть, в іншому місці, дійшов висновку про її необґрунтованість, оскільки згідно з висновком експерта № 05-9-02/18 від 17 січня 2019 року після отриманої черепно-мозкової травми потерпіла могла жити до 3 годин. Разом з тим, ОСОБА_4 не заперечував той факт, що в період часу з 13 по 16 січня 2019 року, окрім нього та ОСОБА_5 в будинку нікого не було, потерпіла з його домоволодіння не виходила.

Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що місцевий суд на підставі дослідження та оцінки сукупності вищенаведених належних та допустимих доказів, з урахуванням обставин цього кримінального провадження та висунутих на свій захист версій обвинуваченого, встановив винуватість ОСОБА_4 відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_10 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому відсутні підстави вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи засудженого про те, що в основу оскаржуваних судових рішень покладено недопустимі та неналежні докази, зокрема, показання ОСОБА_9 надані під час слідчого експерименту, які заперечувалися ним в ході судового розгляду, є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до висновку викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070 кмо 19), приписи ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не свідчить про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Враховуючи викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 січня 2024 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3