Справа № 944/4719/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/114/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чернилява Яворівського району Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2023 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому основне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим терміном 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 19.04.2023 близько 08 год. 00 хв., керуючи автомобілем марки «Opel Zafira» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «Львів - Краковець» в межах населеного пункту с.Ямельня Яворівського району Львівської області, в напрямку м. Львова, порушив чинні вимоги ПДР, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 з подальшими змінами та доповненнями, а саме: 2.3 (б, д), 18.1, які виразилися в тому, що він був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу не зменшив швидкість та не зупинився щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, в ході чого на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила дорогу по пішохідному переході зліва на право відносно його руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у виді: забійної рани в лобній ділянці по середині, синці в обох навкоорбітальних ділянках, рубець на переніссі, садно в ділянці правої гомілки, перелом лобної кістки з переходом на стінки лобних пазух та переходом на основу черепа, закритий перелом кісток носа, ретрохоріальна гематома, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення.

Таким чином, ОСОБА_6 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_9 , тобто вчинив кримінального правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Яворівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2023 року змінити в частині призначеного додаткового покарання; призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном 2 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що у судовому засіданні він вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю та підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті. Вказував, що дуже шкодує про вчинене, щиро розкаявся, просив судового не карати. Окрім визнання вини, повністю визнав заявлений потерпілою ОСОБА_9 цивільний позов про стягнення завданої їй моральної шкоди в сумі 250 000 гривень.

Зазначає, що прокурор у своїй промові просив суд визнати його винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами; на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном 1 рік. Потерпіла та її представник погоджувались з позицією прокурора, претензій до нього не мали, просили суд не призначати йому надто суворе покарання, пов`язане з позбавленням волі.

Вважає, що оскаржений вирок у частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Покликається на обставини, що пом`якшують його покарання визнання вини у повному обсязі, щире каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину, визнання цивільного позову у повному обсязі; відсутність обставин, що обтяжують покарання. Крім цього, він раніше не судимий, має позитивну характеристику за місцем проживання та міцні соціальні зв`язки: проживає зі своїми батьками та наразі перебуває на їх повному утриманні, на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити. Не заперечив проти проведення судового засідання у відсутності його захисника, зазначивши, що свої інтереси буде представляти сам.

Прокурор ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Проти проведення розгляду у відсутності потерпілої не заперечив.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло тяжкі тілесні ушкодження потерпілій.

Стосовно доводів обвинуваченого про необхідність скасування призначеного йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає таке.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_6 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, дані про особу винного, пом`якшуючу покарання обставину: щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжують. На підставі наведених даних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке є наближеним до мінімального у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

При цьому, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд зважив на дані про особу обвинуваченого, його вік, репутацію, ставлення до скоєного, поведінку після вчиненого злочину, необхідність відшкодування потерпілій шкоди у встановлених судом межах, що може бути ускладненим у разі призначення реального покарання, та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 додаткового покарання, суд апеляційної інстанції врахував як особу винного, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення ОСОБА_6 ПДР та потягло за собою тяжкі наслідки у виді травмування потерпілої.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

На думку колегії суддів, у цьому конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Також колегія суддів зазначає, відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченим ОСОБА_6 порушень вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілій спричинено тяжке тілесне ушкодження, колегія суддів доходить висновку, що у цій ситуації покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка серед іншого полягає у запобіганні вчиненню обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

При цьому апеляційний суд не бере до уваги твердження стосовно того, яку міру покарання у суді першої інстанції просив призначити ОСОБА_6 прокурор, оскільки визначення виду і розміру покарання належить до дискреційних повноважень суду.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілої (її представника) хоч і враховується при призначенні покарання, однак така не є визначальною. Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Інші доводи, на які покликається обвинувачений, були враховані місцевим судом при призначенні йому покарання.

За таких обставин, підстав вважати рішення суду про доцільність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами необґрунтованим, про що обвинувачений порушив питання у апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на законність судового рішення щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Яворівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2023 щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4