Справа № 456/2521/23
Провадження № 1-кп/456/93/2024
УХВАЛА

про відмову у визнанні доказів очевидно недопустимими

29 лютого 2024 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий при розгляді кримінального провадження № 0000654 від 08.11.2022 відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України, клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання доказів очевидно недопустимими,

в с т а н о в и в :

В провадженні Стрийськогоміськрайонного суду Львівської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000654 від 08.11.2022 відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 подала клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів, в обґрунтування якого зазначила, що докази, покладені в основу обвинувачення за епізодом від 09.12.2022, у тому числі і носії інформації (електронні докази), отримано з порушенням встановленої процесуальної процедури (в даному випадку не відбулася реєстрація кримінального провадження, відомості не внесені до ЄРДР) - є недопустимими. Захист звертає увагу суду на ту обставину, що контроль за вчиненням злочину проводився щодо ОСОБА_7 , з огляду на це внесення відомостей у ЄРДР протягом 24-х годин після здійснення оперативної закупки (якщо така здійснена згідно обвинувального акту 09.12.2022 о 21 год. 48 хв., отже відомості мали бути внесені не пізніше 21 години 48 хвилин 10.12.2022), всі слідчі та процесуальні дії, проводились незаконно, в тому числі складений протокол про результати контролю за вчиненням злочину, який складений 12.12.2022 є недопустимим доказом, недопустимість даного доказу є очевидною (кримінальне провадження станом на 12.12.2022 зареєстроване не було), а тому інформація, що міститься у протоколі не може бути використана судом як доказ. Прокурором не надано у розпорядження суду доказів законності використання цього доказу в обґрунтування вини обвинуваченич ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (відсутній дозвіл суду на використання цього згідно вимог ст. 257 КПК). Протокол про результати контролю за вчиненням злочину складений 21.12.2022, розсекречений 13.02.2023, є недопустимим доказом. Прокурором не надано у розпорядження суду доказів законності використання цього доказу в обґрунтування вини обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (відсутній дозвіл суду на використання цього доказу згідно вимог ст. 257 КПК) у кримінальному провадженні № 0000118, що внесене до ЄРДР. 23.02.2023 всі докази, які отримані до моменту внесення відомостей до ЄРДР та до призначення уповноваженої особи на проведення досудового розслідування у цьому провадженні за фактом збуту психотропної речовини 02.01.2023, є очевидно недопустимими, оскільки такі отримані знову ж таки:: 1. З порушення процедури отримання доказів;, 2) здобуто не уповноваженою особою. Зважаючи на те, що відомості до ЄРДР внесені 23.02.2023, здобутий у іншому провадженні протокол про результатами контролю за вчиненням злочину від 03.01.2023 року є недопустимим доказом. Крім цього прокурором не надано у розпорядження суду доказів законності використання цього доказу в обґрунтування вини обвинуваченої ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (відсутній дозвіл суду на використання цього згідно вимог ст. 257 КПК). Отже, у кримінальному провадженні № 0000119, що внесене до ЄРДР 23.02.2023 всі докази, які отримані до моменту внесення відомостей до ЄРДР та до призначення уповноваженої особи на проведення досудового розслідування у цьому провадженні за фактом збуту психотропної речовини 13.01.2023, є очевидно недопустимими, оскільки такі отримані з порушенням процедури отримання доказів (неналежне джерело) та не уповноваженою особою. Правові позиції ВС, які підлягають врахуванню та застосуванню судом, викладені у постанові від 12.08.2020 року, справа №333/7457/16. провадження N° 51- 3266км19 (справа подібна щодо не внесення відомостей до ЄРДР після проведення контролю за вчиненням злочину); постанові від 22.03.2023 у справі N° 161/1921/20. У цій справі (161/1621/20), ВС зазначив: "Норми кримінального процесуального права, визначені в статтях 214, 217, 246, 271 КПК, є імперативними з абсолютно і недвозначно визначеними вимогами до порядку здійснення кримінального провадження. Вони чітко і категорично регламентують поведінку учасників кримінальних процесуальних відносин і не підлягають розширеному тлумаченню щодо повноважень і компетенції осіб, які діють від імені держави під час притягнення до кримінальної відповідальності. Таке врегулювання не залишає особі, яка застосовує ці норми, можливостей для вільного розсуду, а їх неправильне застосування призводить до того, що провадження здійснюється всупереч вимогам КПК неповноважною особою, тобто до порушення встановленого законом порядку.

Обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 клопотання захисника підтримали.

Прокурор ОСОБА_3 клопотання захисника заперечив, вважає, що всі надані сторонами кримінального провадження докази повинні оцінюватися в їх сукупності.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання та матеріали кримінального провадження, вважає, що клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання доказів очевидно недопустимими не підлягає до задоволення, зважаючи на наступне.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певногодоказу є оціночним поняттям і вирішення данного питання відноситься виключно до дискреційнихповноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість якихви значається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їхоцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17/.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усуненіпід час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Так, даючи оцінку доводам, викладеним у клопотанні захисника, суд не вбачає очевидної недопустимості доказів. Клопотання захисника зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених в ньомудоказів.

Відповідно дост.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває. Конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про його недопустимість.

Керуючись ст. 372 КПК України суд,

у х в а л и в :

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні № 0000654 від 08.11.2022 відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.

Повний текст ухвали оголошено 01 березня 2024 року о 16.30 год.

Головуючий суддя ОСОБА_1