ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 744/12/23

провадження № 51-5932 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

потерпілої (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 01 вересня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000252 від 02 жовтня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Семенівка Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Корюківського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України і призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років; за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. Позбавлено ОСОБА_8 спеціального звання «старшина служби цивільного захисту».

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, цивільних позовів та речових доказів.

За встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку, ОСОБА_8 , діючи умисно, без передбаченого законом дозволу в невстановлений слідством час та спосіб у невстановленої слідством особи придбав ручну осколкову наступальну гранату «РГД-5» та по 01 жовтня 2022 року зберігав її у невстановленому місці.

Крім того, з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , з мотивів ревнощів, 01 жовтня 2022 року близько 22:00 ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи при собі ручну осколкову наступальну гранату «РГД-5», прибув на автомобілі марки «ВАЗ 21154», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в якому проживала ОСОБА_9 , зайшов до кухні, де на той час перебували остання, ОСОБА_10 та неповнолітній ОСОБА_11 , дістав з кишені кофти, вказану гранату, привів у бойову готовність, та кинув на стіл в напрямку ОСОБА_9 , внаслідок чого відбувався вибух. У результаті вказаних умисних протиправних дій ОСОБА_8 . ОСОБА_9 отримала вибухові травми, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпечними для життя, від яких настала смерть останньої на місці події.

Чернігівський апеляційний суд вироком від 01 вересня 2023 року вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2023 року стосовно ОСОБА_8 скасував у частині призначення покарання. Ухвалив вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 263, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України та призначив покарання: за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 6 років позбавлення волі; за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначив ОСОБА_8 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. Відповідно до ст. 54 КК України позбавив ОСОБА_8 спеціального звання «старшина служби цивільного захисту». У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи доводи, викладені ним в касаційній скарзі, зазначає, що:

· ОСОБА_8 повністю визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні та щиро розкаявся;

· апеляційний суд, призначаючи покарання, не врахував те, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання та місце роботи (ГУ ДСНС в Чернігівській області), за місцем проживання та роботи характеризується з позитивної сторони, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні неповнолітнього сина, є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 4 категорії та учасником бойових дій, нагороджений відзнакою «За відвагу у надзвичайній ситуації», почесною грамотою Семенівської районної ради.

До Верховного Суду потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_12 надали заперечення на касаційну скаргу, в яких просили залишити вирок апеляційного суду без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Потерпіла ОСОБА_7 та прокурор ОСОБА_5 вважали касаційну скаргу необґрунтованою, просили залишити її без задоволення. Наголошували, що покарання, призначене ОСОБА_8 апеляційним судом, відповідає вимогам КК України.

Захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, просив скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях та кваліфікація його дій в касаційному порядку не оспорюються. Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке пов`язане із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Вирішення зазначеного питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Як вже зазначено вище, місцевий суд визнав ОСОБА_8 винуватим, зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, яке є особливо тяжким злочином.

Так, скасовуючи вирок місцевого суду та ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд вказав, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання (у виді позбавлення волі на строк 15 років) не є достатнім і необхідним для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

За результатом судового розгляду апеляційний суд дійшов переконання, що ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так, апеляційний суд, обґрунтовуючи своє рішення в цій частині, зауважив, що останній вину визнав частково, що не може свідчити про почуття каяття та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинені ним кримінальні правопорушення. Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_8 зазначив, що заподіювати смерть потерпілій він не бажав, а хотів лише її налякати. Гранату знайшов у лісі та вирішив, що вона не бойова, а є лише муляжем. Такі свідчення, на думку колегії суддів апеляційного суду, вказують на відсутність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, та відсутність бажання залагодити провину.

Крім того апеляційним судом встановлено, що обвинувачений добровільно не відшкодував завдану шкоду, не вибачився перед потерпілими, щирого каяття не проявив. Крім цього обвинувачений ОСОБА_8 після вчинення злочину не намагався надати медичну допомогу потерпілій, після його скоєння залишив місце події та продовжував вживати спиртні напої, а також вчиняв дії, що свідчили про намагання переховуватися від правоохоронних органів.

Апеляційний суд також врахував обставини скоєння ОСОБА_8 умисного позбавлення життя потерпілої, а саме, підриву гранати, яку обвинувачений заздалегідь підготував, підірвав в середині житлового будинку, де, крім потерпілої ОСОБА_9 , також перебували ОСОБА_10 та малолітній син обвинуваченого ОСОБА_11 , що є способом, небезпечним для життя багатьох осіб. При цьому цей суд звернув увагу на те, що під час вчинення злочину обвинувачений, кинувши ручну гранату у бік потерпілої, уникаючи вибухової хвилі та отримання пошкоджень, сховався у ванну кімнату. На підставі викладеного апеляційний суд дійшов переконання, що зазначені обставини підвищують суспільну небезпечність вчиненого діяння та особи обвинуваченого, а також свідчать про чітко виражену антисоціальну спрямованість поведінки ОСОБА_8 і зневажливе ставлення до закону та загальноприйнятих норм моралі.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_8 , взяв до уваги дані про особу засудженого, тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, зокрема, умисне позбавлення життя особи з обтяжуючими обставинами, а також спосіб, яким позбавлено життя потерпілу, який є небезпечним для життя багатьох осіб, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставини, що обтяжують покарання, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у близьких відносинах, думку потерпілих, які наполягали на найсуворішому виді покарання.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що лише виняткова міра покарання у виді довічного позбавлення волі відповідатиме меті, визначеній у ст. 50 КК України.

Отже, застосування до ОСОБА_8 довічного позбавлення волі належним чином мотивовано у вироку суду з посиланням на встановлені обставини вчиненого злочину і дані, які характеризують засудженого.

На думку Суду, покарання, обране ОСОБА_8 апеляційним судом, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів.

Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому менш суворого покарання у касаційній скарзі захисника не наведено, у зв`язку з чим вважати покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, підстав не вбачається.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України, і погоджується з наведеними у ньому висновками щодо призначеного покарання.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, вирок апеляційного суду слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Чернігівського апеляційного суду від 01 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3