Справа № 1/445/11-к
Номер провадження:1/521/9/24
У Х В А Л А

19 березня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.1 ст.255; ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190; ч.4 ст.28, ч.3 ст.209; ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.4 ст.28, ч.5 ст.186 КК України, ОСОБА_8 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_15 за ч.1 ст.255; ч.4 ст.190; ч.3 ст.209; ч.2 ст.27, ч.5 ст.186 КК України, ОСОБА_9 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_10 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190 КК України, а також

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у м. Одесі, має вищу освіту, зареєстрований як фізична особа-підприємець, одружений, має на утриманні дітей двох малолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом другої групи, не судимий, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.186; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч. 4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.15, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.3 ст.289; ч. 4 ст. 186; ч.2 ст.27, ч.2 ст.209; ч.2 ст.358; ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.358; ч.2 ст.194 КК України,

У С Т А Н О В И В:

Відповідно до обвинувального висновку ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів у складі злочинної організації.

Так, стороною обвинувачення в обвинувальному висновку вказано, що на початку 2001 року ОСОБА_7 увійшов до складу злочинної організації, яку створив і очолив Особа1 та до складу якої у різний період час увійшли Особа3, Особа4, Особа5, Особа6, Особа7, Особа8, Особа9, Особа10, Особа11, Особа12, Особа13, Особа14, Особа15, Особа16, Особа18, Особа19, Особа20, Особа21, Особа22, Особа23 та інші невстановлені слідством особи.

На початку 2001 року організатор і керівник злочинної організації Особа1, вступив у попередню змову з ОСОБА_7 , Особою20, Особою5 і невстановленими слідством особами, яким відвів роль безпосередніх виконавців злочину, спрямованого на незаконне заволодіння шляхом обману і зловживання довірою частиною житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_16 , та на подальшу легалізацію доходів, отриманих злочинним шляхом. В подальшому всі учасники групи діяли відповідно до розробленого плану і розподілених ролей.

12.03.2001 ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_3 зустрівся зі знайомим ОСОБА_17 і його матір`ю ОСОБА_16 та переконав їх отримати саме у нього ссуду під заставу частини житлового будинку АДРЕСА_2 . Погодившись, ОСОБА_16 передала для оформлення документів ОСОБА_17 , а той 13.03.2001 передав ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину № 1-3074 від 25.06.1997, відповідно до якого потерпілі отримали спадщину у рівних долях на нерухоме майно за вказаною адресою. При цьому ОСОБА_7 пояснив ОСОБА_17 , що гроші йому видасть Особа 20.

14.03.2001 ОСОБА_7 і Особа20, перебуваючи в офісі приватного нотаріуса за адресою м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 71-а, використовуючи довіру ОСОБА_16 , переконали її підписати договір займу (серія АБР №463336) та договір застави (серія АБР № 463338). Відповідно до зазначених договорів ОСОБА_16 взяла у Особи20 гроші в сумі 58000 грн., що складало 10000 доларів США по курсу НБУ, строком на 1 місяць під заставу вказаного вище нерухомого майна.

15.03.2001 ОСОБА_7 , продовжуючи шахрайські дії, видав ОСОБА_17 нібито від Особи20 гроші в сумі 6925 доларів США та склав з ним графік погашення ссуди з умовою сплати займу до 14.09.2001.

У серпні 2001 року без пред`явлення потерпілим вимоги сплати суми займу Особа20 звернулася до Іллічівського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_16 про визнання права власності на вказане нерухоме майно. При цьому ОСОБА_7 і Особа20 не повідомляли ОСОБА_16 про свої дії та надали суду неправдиві відомості про нібито відмову потерпілої від отримання судової повістки. Користуючись відсутністю потерпілої у судовому засіданні, вони умисно приховали від суду, що гроші, отримані ОСОБА_17 під заставу будинку, були повністю повернуті ОСОБА_16 до 14.09.2001. В результаті 28.09.2001 судом біло задоволено позов Особи20 і визнано за нею право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

14.11.2001 Особа20 з метою конспірації злочинної діяльності формально подарувала вказане нерухоме майно разом з земельною ділянкою Особі5, уклавши договір дарування за № 5090.

07.12.2001 Особа5 отримав від ОСОБА_7 ключ від вказаного будинку і вселився у нього, а 26.12.2001 з метою легалізації доходів, отриманих злочинним шляхом, уклав договір купівлі-продажу № 8-3935, відповідно до якого продав іншій особі за 21694 грн. частину житлового будинку АДРЕСА_2 разом з земельною ділянкою. В результаті зазначених дій Особи 1, ОСОБА_7 , Особи 20 і Особи5 потерпілій ОСОБА_16 було спричинено шкоду в розмірі 58000 грн., що більше ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Крім того ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 07.12.2001 приблизно о 14 годині, діючи відповідно до розробленого Особою1 плану, за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, прибув до будинку АДРЕСА_2 з метою заволодіння майном ОСОБА_16 та поміщення цього майна в гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_4 , що належав Особі20.

Прибувши до вказаного будинку, ОСОБА_7 та невстановлені слідством особи незаконно проникли до будинку, зламавши замки, та в присутності ОСОБА_16 відкрито заволоділи її майном та вивезли його на невстановлених автомобілях до зазначеного вище гаражу, а саме: гарнітур вартістю 4600 грн., комод вартістю 300 грн., крісло-ліжко вартістю 450 грн., меблевий гарнітур вартістю 5000 грн., спальний гарнітур вартістю 10000 грн., ліжко вартістю 400 грн., столовий сервіз вартістю 600 грн., срібний столовий набор вартістю 2700 грн., мельхіоровий столовий набор вартістю 500 грн., а також електроприлади, постільна білизна, ювелірні прикраси, одяг та інше майно загальною вартістю 1092600 грн., спричинивши потерпілій значну матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_7 , будучі членом злочинної організації, яку створив і очолив Особа1, під час вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 186 КК України, за попередньою змовою з членами злочинної організації невстановленими слідством особами, незаконно проник до житла ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_2 и незаконно виселив її з цього будинку 07.12.2001 приблизно о 18 годині, заборонивши їй проживати в будинку, мотивуючи тим, що будинок належить Особі20.

Також, стороною обвинувачення вказано, що ОСОБА_7 , діючи у складі злочинної організації, повторно, вчинив замах на незаконне заволодіння квартирою АДРЕСА_5 , що належала ОСОБА_18 .

Для вчинення цього злочину Особа1 створив окрему злочинну групу із членів злочинної організації у складі Особи8, Особи13, Особи14, а також невстановленої слідством особи та ОСОБА_7 .

У відповідності до розробленого плану і розподілених ролей, на виконання вказівки Особи1 25.10.2001 року Особа14 під приводом працевлаштування запросив ОСОБА_18 до офісу Повного Товариства «МИАР» (ломбард), розташованого за адресою АДРЕСА_3 , та познайомив з Особою1, а той запропонував потерпілому роботу муляра у невстановленої слідством особи, хоча фактично наміру працевлаштувати ОСОБА_18 учасники групи не мали.

Приблизно 01.11.2001 року невстановлена слідством особа повідомив ОСОБА_18 , що для оформлення на роботу потрібний його паспорт, для чого потерпілий передав свій паспорт громадянина України і оригінал свідоцтва про смерть батька.

Приблизно 03.11.2001 року Особа1 з метою отримання зразків почерку ОСОБА_18 , зловживаючи його довірою, запропонував написати заяву про оформлення на роботу. ОСОБА_18 , будучі впевненим у правдивості намірів Особи1 щодо працевлаштування, за вказівкою Особи1 та нібито для надання в податкову інспекцію, в нижній частині аркушу паперу здійснив напис такого змісту (російською мовою): « ОСОБА_19 , прочитал с написанным согласен Паспорт НОМЕР_2 выдан Приморским ОВД 26 мая 1980 г. ОСОБА_19 », та поставив свій підпис.

Також, з метою отримання від ОСОБА_18 довіреності на розпорядження майном і подальшого незаконного заволодіння цим майном, Особа 1, користуючись довірливими відносинами з потерпілим, умовив його за грошову винагороду оформити на своє ім`я нерухомість потерпілого.

05.11.2001 року, діючи відповідно до розподілених ролей, Особа14 і ОСОБА_7 , зловживаючи довірою ОСОБА_18 , прибули разом з ним (привезли його) до нотаріальної контори за адресою АДРЕСА_6 , де їх чекав Особа1. Там, подовжуючи шахрайські дії, ОСОБА_7 уклав з ОСОБА_18 договір дарування №357-96 від 05.11.2001 року на квартиру АДРЕСА_7 . Після цього була складені нотаріально завірена довіреність серії АЕЕ № 357097 від 05.11.2001 року, якою ОСОБА_18 і ОСОБА_7 уповноважили Особу 13 управляти і розпоряджатись належним їм майном. По завершенню вказаних дій Особа 1 сплатив ОСОБА_18 20 доларів США.

06.11.2001 року Особа 13 у невстановлений час та в невстановленому місці, маючи довіреність (серії АЕЕ № 357097 від 05.11.2001 року) ОСОБА_18 на розпорядження його нерухомістю квартирою АДРЕСА_5 , склав і передав Особі8 розписку про продаж йому за 71600 грн. цієї квартири, якою члени злочинної організації мали намір незаконно заволодіти, зловживаючи довірою ОСОБА_18 .

07.11.2001 року ОСОБА_7 і Особа13 в нотаріальній контрі за вказаною вище адресою, використовуючи видану ОСОБА_18 довіреність (серії АЕЕ № 357097 від 05.11.2001 року), але без його відома, розірвали договір дарування (№357-96 від 05.11.2001 року), яким нібито ОСОБА_7 подарував квартиру потерпілому.

14.11.2001 року з метою конспірації злочинної діяльності із заволодіння квартирою потерпілого за вказівкою Особи1 Особа8 звернувся до Іллічівського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_18 і Особи 13 про стягнення грошових коштів 71600 грн., у зв`язку з тим, що відповідач Особа13, діючи від імені відповідача ОСОБА_18 , продав йому квартиру АДРЕСА_5 , отримав 71600 грн. та відмовляються від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу.

30.11.2001 приватний нотаріус посвідчила підпис ОСОБА_18 в заяві про скасування довіреності, виданої ним на ім`я Особи13 щодо розпорядження його майном.

28.01.2002 року, продовжуючи злочинні дії та діючи відповідно до розподілених ролей, Особа8 змінив свої позовні вимоги та просив суд визнати за ним право власності на зазначену квартиру, виселити ОСОБА_18 із цієї квартири, зобов`язати уповноваженого працівника міліції виписати ОСОБА_18 . Однак учасники злочинної організації, до складу яких входив ОСОБА_7 , не довели злочин до кінця з причини, що не залежали від їх волі.

Крім того, стороною обвинувачення вказано, що у січні 2003 року ОСОБА_7 надав добровільну згоду на участь у незаконному заволодінні житловим будинком АДРЕСА_8 , що належить ОСОБА_20 , шляхом обману і зловживання довірою.

Для вчинення цього злочину Особа1 у січні 2003 року для залучення великої кількості громадян надав вказівку учасникам злочинної організації ОСОБА_7 , Особі11, а також невстановленій слідством особі подати оголошення в газетах м. Одеси про надання суди під заставу.

Після того, як 29.01.2003 року Особа1 узнав, що за оголошенням зателефонувала потерпіла ОСОБА_20 , щоб отримати кредит в розмірі 50000 доларів США на реконструкцію будинку АДРЕСА_8 , він створив окрему злочинну групу із членів злочинної організації у складі ОСОБА_7 , Особи11, а також Особи18.

У відповідності до розробленого плану і розподілених ролей Особа1 і ОСОБА_7 29.01.2003 року приблизно о 10 годині зустрілись з ОСОБА_20 у офісі Повного Товариства «МИАР» (ломбард), розташованого за адресою АДРЕСА_3 , та Особа1 представився потерпілій засновником ломбарда та погодився видати їй кредит в сумі 50000 доларів США строком на 1 рік з виплатою 2,5 % щомісяця під заставу будинку та земельної ділянки.

ОСОБА_20 під диктовку Особи1 заповнила бланк розписки, відповідно до якої вона продала належний їй будинок з надвірними спорудами та в якості повної оплати отримала від Особи11 гроші в сумі 357500 грн із зобов`язанням нотаріально оформити з Особою1 або з іншою вказаною ним особою договір купівлі-продажу не пізніше 25.01.2003 року, а також надала інші зобов`язання, при цьому на вимогу Особи1 вказала дату складення документів не 29.01.2003 року, а 16.01.2003 року.

Після цього ОСОБА_20 добросовісно виконувала запропоновані Особою1 умови по сплаті процентів за користування кредитом, а на початку жовтня 2003 року звернулася до Особи1 з пропозицією повернути всю суму кредиту та забрати підписані нею документи щодо пепредачи права власності на будинок та земельну ділянку. Однак, Особа1 від зустрічей з нею ухилявся та відмовлявся прийняти суму кредиту.

28.01.2004 року ОСОБА_20 прибула до офісу ПТ «МІАР» за вказаною адресою, де зустрілася з Особою2 та Особою18, при цьому ОСОБА_7 відповідно до розробленого плану, зловживаючи її довірою, умовив підписати договор про оренду нею у Особи1 того ж житлового будинку з оплатою 1500 доларів США щомісяця. Під приводом повернення документів на нерухомість потерпілій ОСОБА_7 як додаткову умову запропонував видати на ім`я Особи18 довіреність на представництво його інтересів в суді. Після того, як ОСОБА_20 погодилась, Особа1 дав вказівку Особі18 супроводити ОСОБА_20 до нотаріуса.

29.01.2004 року Особа18 супроводив ОСОБА_20 до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу за адресою м. Одеса, вул. Преображенська, 77, де була складена і завірена нотаріусом довіреність № 524, якою ОСОБА_20 уповноважила Особу 18 бути її представником у всіх підприємствах, установах, організаціях

03.02.2004 року потерпіла ОСОБА_20 звернулася до іншого приватного нотаріуса і скасувала зазначену довіреність. Таким чином учасники злочинної організації, до складу яких входив ОСОБА_7 , не довели злочин до кінця з причини, що не залежали від їх волі.

Крім того ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що у січні 2004 року організатор і керівник злочинної організації Особа1 з метою незаконного заволодіння належною ОСОБА_21 квартирою за адресою: АДРЕСА_9 створив для вчинення цього злочину окрему злочинну групу, до складу якої увійшли ОСОБА_7 , Особа6, Особа10, Особа12, Особа16, Особа19, Особа21.

Після того, як Особа10 та Особа21 увійшли в довіру до потерпілої ОСОБА_21 та дізналися від неї про потребу у грошових коштах на лікування сина, 13.01.2004 року вони познайомили її з ОСОБА_7 , який погодився надати їй гроші у кредит під заставу квартири за вказаною адресою. Для цього ОСОБА_7 , Особа10, Особа21 супроводжували ОСОБА_21 при отриманні приватизаційного сертифікату, після чого ОСОБА_7 залишив сертифікат у себе.

В подальшому Особа10 та Особа21 умовили ОСОБА_21 збільшити суму кредиту до 12000 доларів США та передати їм, при цьому пообіцяли, що свою частину кредиту та супутні витрати будуть сплачувати самостійно. 01.02.2004 року, використовуючи тяжкий психологічний стан потерпілої після смерті сина, вони привели її до офісу за адресою АДРЕСА_10 , де знаходилися ОСОБА_7 і Особа 6. Там ОСОБА_7 шляхом обману переконав ОСОБА_21 підписати документи нібито для надання кредиту під заставу квартири.

За вказівкою і під диктовку Особи 6 потерпіла заповнила графи наданих їх документів і поставила свій підпис, не маючи можливості ознайомитися з документами в цілому, а саме: договір купівлі-продажу від 31.01.2004, відповідно до якого вона продала Особі19 квартиру за вказаною адресою за 108000 грн. із зобов`язанням нотаріального оформлення до 01.02.2004; розписку від 31.01.2004 про отримання нею від Особи12 108000 грн. як оплату за продану нею квартиру; заяву від 02.02.2004, відповідно до якої вона доручила Особі12 представляти її інтереси в суді за позовом Особи19 про визнання угоди дійсною і визнання права власності; заяву до суду про отримання нею копії позовної заяви Особи19 та дозвіл на розгляд справи в присутності її представника Особи12; договір найму, відповідно до якого прийняла від Особи12 у користування квартиру за вказаною адресою з виплатою орендної плати 720 доларів США щомісяця; комерційну угоду від 01.02.2004 щодо пропозиції купити квартиру ОСОБА_21 . Особі19; акт прийому-передачі квартири, відповідно до якого ОСОБА_21 передала квартиру Особі19 і виселилася з неї, звільнивши від майна.

02.02.2004 Особа10 та Особа21 прибули разом зі ОСОБА_21 до нотаріальної контори за адресою АДРЕСА_11 , де була посвідчена довіреність потерпілої Особі12 на її представництво. Після цього Особа12 передав ОСОБА_21 11900 доларів США і 100 грн., а також підписаний нею раніше договорі оренди квартири.

Наприкінці серпня 2004 Особа16, діючи відповідно до розробленого плану і за вказівкою ОСОБА_7 , прийшов до ОСОБА_21 за адресою АДРЕСА_9 , та повідомив, що у неї наявний борг перед Особою 2. Після цього ОСОБА_21 приїхала до офісу ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_10 , де той став вимагати від потерпілої виплати 3900 доларів США як погашення боргу по сплаті відсотків, та погрожував позбавити її квартири.

14.09.2004 ОСОБА_7 забрав у ОСОБА_21 ключі від квартири, вказав умови виплати боргу в сумі 24841 доларів США у строк до 24.09.2004 року. 16.10.2004 Особа16, діючи відповідно своєї ролі, підселив у квартиру до ОСОБА_21 двох осіб чоловічої статі у якості охоронців квартири.

25.10.2004 Особа12 метою реалізації розробленого раніше з Особою1 злочинного плану, без відома і згоди ОСОБА_21 , з метою конспірації злочинної діяльності, направленої на приховування вчиненого злочину, на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу, продав вказану квартиру члену організованої злочинної групи Особі 16, який також продав її 24.11.2004 року.

18.12.2004 року СУ ГУМВС України в Одеській області по заяві ОСОБА_21 від 15.11.2004 порушена кримінальна справа у відношенні невстановлених слідством осіб за фактом заволодіння шахрайським шляхом її квартирою АДРЕСА_12 , за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

15.06.2006 року ОСОБА_21 звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до Особи-12, Особи-19, Особи -16, ОСОБА_22 за участю третіх осіб приватного нотариуса ОСОБА_23 , Першої Одеської державної нотаріальної контори про визнання недійсними договорів купілвлі-продажу квартири АДРЕСА_12 та витребування квартири у її власність.

17 березня 2009 року суддею Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_24 винесено заочне рішення, яким позов ОСОБА_21 до Особи-12, Особи-19, Особи -16, ОСОБА_22 за участю третіх осіб приватного нотаріуса ОСОБА_23 , Першої Одеської державної нотаріальної контори про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_12 та витребування квартири у її власність задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_12 , укладений 25.10.2004 року між Особою12, який діяв в інтересах Особи -19 та Особи-16, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_25 .. Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_12 , укладений 24.11.2004 між Особою-16 та ОСОБА_26 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_27 та вселено ОСОБА_28 у вищевказану квартиру, усунувши перешкоди у користуванні квартирою та виселено ОСОБА_26 з квартири без надання іншого приміщення.

Таким чином, Особа-1, Особа-21, Особа- 10, ОСОБА_7 , Особа -12, Особа-19, Особа-6, діючи за попередньою змовою між собою за заздалегідь розробленому організатором та керівником Особою-1, єдиного плану, згідно відведеної ролі кожного, з метою заволодіння чужим майном в період з 31.01.2004 по 17.03.2009 при видачі кредиту ОСОБА_21 під заставу її квартири АДРЕСА_12 , шляхом омани та зловживання довірою, ввели її в оману та заволоділи право встановлювальним документом на її квартиру, а потім і самою квартирою, завдавши їй шкоду в розмірі 214280 гривень, які в 600 та більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Також, відповідно до обвинувального висновку, ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, повторно, у складі злочинної організації вчинив відкрите викрадення чужого майна, що належало ОСОБА_21 і ОСОБА_29 . Так, 14.09.2004 ОСОБА_7 з метою заволодіння чужим майном, що знаходилося у квартирі АДРЕСА_12 , 26.10.2004 у денний час прибув разом з невстановленими слідством учасниками злочинної організації до вказаної квартири, відкрив двері ключом, що був у них, незаконно проникли до неї і в присутності мешканців будинку відкрито заволоділи чужим майном, що належало ОСОБА_21 , а саме: собакою породи німецької овчарки вартістю 2400 грн., собакою 3 років породи доберман-пинчер вартістю 4000 грн., меблевою стінкою «прихожа» вартістю 1845 грн., металевою полкою для взуття вартістю 132 грн., газовою плитою вартістю 500 грн., холодильником «Мінськ» вартістю 2000 грн., кухонним гарнітуром вартістю 2650 грн., диваном вартістю 1800 грн., а також меблями, постільною білизною, книгами, одягом та іншим майном загальною вартістю 6691 грн., спричинивши потерпілій значну матеріальну шкоду на вказану суму.

Також, стороною обвинувачення вказано, що Особа1 у грудні 2005 року з метою незаконного заволодіння нерухомим майном, що належить подружжю ОСОБА_30 створив для вчинення цього злочину окрему злочинну групу, до складу якої увійшли ОСОБА_7 , Особа6, Особа18, Особа24.

26.12.2005 приблизно о 17 годині ОСОБА_31 і ОСОБА_32 за рекомендацією знайомої звернулися до ОСОБА_7 для отримання кредиту в сумі 4000 доларів США під заставу будинку АДРЕСА_13 , що належав ОСОБА_33 на праві власності, та надали правовстановлюючі документи на цей будинок.

Діючи відповідно до розподілених ролей та у відповідності з розробленим Особою 1 планом, в порушення вимог ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001, не маючи ліцензії на проведення діяльності з надання фінансових кредитів, ОСОБА_7 дав згоду надати ОСОБА_33 кредит у вказаному розмірі під заставу будинку за вказаною адресою на 1 рік з виплатою 6% щомісяця та призначив дату підписання документів о 09 годині 27.12.2005 за адресою: АДРЕСА_10 .

У вказаний час подружжя ОСОБА_31 і ОСОБА_32 прийшли за вказаною адресою, де їх очікувала Особа6, яка увійшла до них в довіру та запропонувала заповнити і підписати документи. Отримавши згоду ОСОБА_34 , Особа6 надала завчасно підготовані бланки документів, які ОСОБА_31 заповнив під її диктовку договір найму жилого будинку АДРЕСА_13 , відповідно до якого він нібито приймає цей будинок у платне користування від незнайомого для нього приватного підприємці Особи12, а також договір купівлі-продажу, вже підписаний незнайомим йому Особою24. Особа6 не повідомила ОСОБА_34 про намір в подальшому надати ці документи до суду з метою позбавлення його права власності на нерухомість, натомість повідомила, що цей договір є формальним і не має юридичної сили без нотаріального оформлення, та є гарантією повернення ним грошей. При цьому вона продиктувала ОСОБА_33 у швидкому темпі текст «204000 грн.» і заставила таким чином вписати цю суму у договір, що еквівалентні 40 тисяч доларів США, замість отриманої ОСОБА_35 суми 20400 грн., що еквівалентні 4 тисячі доларів США. Також Особа6 шляхом обману переконала ОСОБА_34 надати розписку про те, що не поверне грошові кошти і не буде мати ніяких прав на свій будинок.

Зазначені документи підписані ОСОБА_35 27.12.2005, однак на прохання ОСОБА_36 він у договорі купівлі-продажу та в розписці зазначив дату 26.12.2005.

Після цього ОСОБА_7 , отримавши від ОСОБА_34 нотаріально посвідчену довіреність від 27.12.2005, якою той уповноважив Особу9 розпоряджатися його житловим будинком та надвірними спорудами за вказаною адресою, видав ОСОБА_33 4000 доларів США та відмовив у видачі документів по оформленню кредиту.

Зазначений факт занепокоїв ОСОБА_34 та 28.12.2005 року він скасував довіреність, видану на Особу9. Таким чином, слени злочинної організації, до складу яких входив ОСОБА_7 , не довели до кінця свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння житловим будинком ОСОБА_34 , з причин, що не залежали від їх волі.

Також, відповідно до обвинувального висновку, ОСОБА_7 і Особа12 в офісі за адресою АДРЕСА_10 погодились надати у борг ОСОБА_37 3600 доларів США на необмежений строк під 9% щомісячно за умови оформлення довіреності, якою ним надається право керувати і розпоряджатися автомобілем БМВ-750, що належить ОСОБА_38 . Погодившись на такі умови ОСОБА_37 і ОСОБА_39 28.05.2003 склали нотаріальну довіреність строком дії 3 роки.

Приблизно з липня 2003 року у зв`язку з невиконанням ОСОБА_40 грошових зобов`язань і приведенням у непридатність автомобіля БМВ-750 ОСОБА_7 і Особа12 стали вимагати виконання зобов`язань замість ОСОБА_41 від його знайомого ОСОБА_42 , а 31.10.2003 за попередньою змовою ще і з Особою17, з метою заволодіння транспортним засобом потерпілого зустрілися з ОСОБА_43 в офісі за вказаною адресою. Там, погрожуючи застосуванням фізичного насильства та загрожуючи фізичною розправою над ОСОБА_43 та сім`єю, примусили його віддати ключі і документи від належного потерпілому автомобіля «Нісан-Аустер» реєстраційний номер НОМЕР_3 , а також примісили скласти розписку про нібито отримання від Особи12 грошей в сумі 26500 грн. за проданий автомобіль із зобов`язанням оформити договір купівлі-продажу не пізніше 15.11.2003. Після цього Особа17 за вказівкою ОСОБА_7 і Особи12 поїхав на автомобілі потерпілого. Таким чином ОСОБА_7 , Особа12, Особа17 заволоділи автомобілем ОСОБА_42 та розпорядились ним на свій розсуд.

Крім того ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину за наступних обставин: 18.11.2003 у денний час ОСОБА_44 прибув до офісу м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 42, щоб переконати ОСОБА_7 і Особу12 повернути його автомобіль. Однак ті, діючи за попередньою змовою, повторно, відкрито заволоділи майном ОСОБА_42 на загальну суму 5365,6 грн. барсеткою вартістю 370 грн., в якій знаходилось 800 доларів США, що складало за курсом НБУ 4265,6 грн., та мобільним телефоном марки «Самсунг» вартістю 730 грн., чим спричинили потерпілому матеріальну шкоду у великому розмірі.

Також в обвинувальному висновку стороною обвинувачення вказано, що у березні 2004 року, перебуваючи на розі вул. Академіка Філатова і вул. Космонавтів у м. Одесі, ОСОБА_7 вступив у попередню змову з Особою4 з метою заволодіння чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_14 , власниця якої ОСОБА_45 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а спадкоємець ОСОБА_46 відбував покарання у місцях позбавлення волі.

ОСОБА_7 і Особа4 розподілили між собою ролі, відповідно до яких ОСОБА_7 виготовив підроблений договір купівлі-продажу № 98/5924 від 23.09.1998 року, нібито зареєстрований Одеською універсальною біржею «GIP», про продаж Особі4 громадянкою ОСОБА_45 зазначеної квартири, а також підроблений договір від 25.12.2003 року про нібито передачу завдатку в сумі 5300 грн. від іншої особи Особ 4.

Особа4 повинен був подати позовну заяву з вказаними підробленими документами до Малиновського районного суду м. Одеси для визнання за ним права власності на квартиру, після чого продати її, а отримані від продажу гроші передати ОСОБА_7 та отримати від нього грошову винагороду 300 доларів США.

Реалізуючи намір на заволодіння квартирою, Особа4 за вказівкою ОСОБА_7 поставив свій підпис в підробленому договорі купівлі-продажу № 98/5924 від 23.09.1998 року, який вже був підписаний іншою особою від імені ОСОБА_45

15.03.2004 року Особа4, перебуваючи біля приміщення Малиновського районного суду м. Одеси, отримав від ОСОБА_7 зазначені підроблені документи: договір купівлі-продажу квартири та договір передачі завдатку, підписи в якому від імені Особи4 та іншої особи виконані не цими особами.

23.03.2004 року ОСОБА_7 і Особа4, діючи спільно, надали до Малиновського районного суду м. Одеси зазначені підроблені документи: договір купівлі-продажу квартири та договір передачі завдатку, тим самим ввели в оману суд, і на підставі цих підроблених документів того ж дня отримали рішення Малиновського районного суду м. Одеси про визнання Особу4 власником зазначеної квартири.

Зазначене судове рішення від 23.03.2004 року ОСОБА_7 і Особа4 надали до Одеського міського бюро технічної інвентаризації і реєстрації об`єктів нерухомості, де зареєстрували його під № 163 від 24.03.2004 року, і таким чином шляхом шахрайства заволоділи чужим майном ОСОБА_47 квартирою АДРЕСА_14 , спричинивши потерпілому матеріальну шкоду в особливо великому розмірі в сумі 135787 грн.

Крім того, 24.03.2004 року ОСОБА_7 і Особа4, повторно, продовжуючи злочинну діяльність, діючи спільно, надали інформацію до агентств нерухомості «Омега», «Капітал», « ОСОБА_48 » про терміновий продаж Особою4 вказаної квартири за заниженою вартістю, еквівалентною 22-23 тисячі доларів США.

26.03.2004 року Особа4 за вказівкою ОСОБА_7 у нотаріальній конторі АДРЕСА_15 уклав з потерпілим ОСОБА_49 договір купівлі-продажу зазначеної квартири, що був зареєстрований нотаріусом в реєстрі за № № 3427. Отримавши від ОСОБА_50 за продаж квартири гроші в сумі 22000 доларів США, що еквівалентно 117260 грн., Особа4 передав їх ОСОБА_7 , за що отримав від нього 300 доларів США.

Таким чином ОСОБА_7 і Особа4 шляхом обману заволоділи грошима в сумі 22000 доларів США, що належали ОСОБА_51 , та шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири по підробленим документам ОСОБА_51 легалізували майно, отримане внаслідок шахрайства.

Крім того, відповідно до обвинувального висновку, ОСОБА_7 06.05.2006 приблизно о 12 годині на власному автомобілі «Тойота Ланд Крузер Прадо» державний номерний знак НОМЕР_4 разом зі співмешканкою Особою 9 та з державним виконавцем Першої Державної виконавчої служби в Малиновському районі прибули до будинку АДРЕСА_16 з метою відібрання малолітнього сина 2003 року народження у ОСОБА_52 і повернення його матері Особі9. Побачивши автомобіль марки «Лексус GT 470» державний номерний знак НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_52 , що від`їжджав від будинку, ОСОБА_7 умисно, на ґрунті неприязних стосунків, з метою пошкодження майна ОСОБА_52 , перегородив йому шлях для виїзду з двору та вчинив зіткнення з вказаним автомобілем, а потім став умисно штовхати цей автомобіль.

ОСОБА_53 намагався уникнути зіткнення та об`їхати автомобіль ОСОБА_7 , однак той умисно, з метою пошкодження майна ОСОБА_52 , включив задню швидкість для збільшення відстані, здав трохи назад, після чого, розігнавшись, передньою частиною свого автомобіля здійснив наїзд на автомобіль марки «Лексус GT 470» та вдарив його ліву бокову частину дверей. Вищевказані дії ОСОБА_7 повторив неодноразово, більше двох разів.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_54 матеріальну шкоду в сумі 106939,44 грн., що становить особливо великий розмір.

Крім того, відповідно до обвинувального висновку ОСОБА_7 у другій половині вересня 2006 року, дізнавшись, що ОСОБА_55 потребує грошей на лікування доньки, вступив у попередню змову з Особою24 з метою заволодіння шляхом обману та зловживання довірою майном ОСОБА_56 квартирою АДРЕСА_17 .

З метою реалізації злочинного наміру, відповідно до розподілених ролей, Особа24 привела ОСОБА_56 до ОСОБА_7 в офіс за адресою: АДРЕСА_10 , де ОСОБА_7 представився директором кредитної спілки, увійшов у довіру до потерпілого, запевнив у швидкій видачі грошей та просив надати правовстановлюючі документи на квартиру.

Наступного дня Особа24 під час зустрічі переконала ОСОБА_56 взяти у ОСОБА_7 кредит не в сумі 5000 доларів США, в розмірі 13000 доларів США, з яких він їй передасть 8000 доларів США, а вона нібито сплатить за нього відсотки і поверне цю суму самостійно. Отримавши згоду ОСОБА_56 , вона разом з потерпілим прийшли до офісу ОСОБА_7 і ОСОБА_57 передав йому правовстановлюючі документи на квартиру. Ознайомившись з документами, ОСОБА_7 видав ОСОБА_58 5000 доларів США і, зловживаючи довірою потерпілого, пообіцяв видати іншу частину після укладення нотаріальної угоди, яка нібито буде носити формальний характер.

Підготувавши необхідні документи, Особа24 призначила ОСОБА_58 зустріч 20.09.2006 в нотаріальній конторі по проспекту Добровольського, 116 у м. Одеса. 20.09.2006 ОСОБА_7 за попередньою змовою з Особою24 переконали ОСОБА_59 в тому, що оформлення договору купівлі-продажу є формальною угодою та виступає гарантією повернення їм грошей. ОСОБА_55 , не маючи підстав не довіряти, погодився на їх умови. Після цього приватний нотаріус Одеського нотаріального округу нотаріально засвідчила підпис ОСОБА_56 і Особи9 у договорі купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_55 продав, а Особа9 купила квартиру АДРЕСА_17 за 6755 грн., зареєстрував цю дію в реєстрі під № 4038, після чого Особа 9 видала ОСОБА_60 8000 доларів США.

Крім того, ОСОБА_7 того ж дня, перебуваючи у офісі по АДРЕСА_10 , уклав з ОСОБА_61 договір найму житлового приміщення про те, що ОСОБА_55 приймає у платне користування свою квартиру на 2 місяці з орендною платою 910 доларів США на місяць, та із суми 8000 доларів США, яку видала Особа9, утримав проценти за 2 місяці в сумі 1820 доларів США, які ОСОБА_55 передав йому 20.09.2006.

Після цього Особа24, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 деякий час телефонувала ОСОБА_58 , щоб послабити його уважність, а потім зникла, поставивши потерпілого в умови, за яких він не зможе сплатити гроші ОСОБА_7 .

Таким чином 20.09.2006 ОСОБА_7 заволодів правом на майно та майном ОСОБА_56 за вказаною адресою, вартістю 510000 грн., що є особливо великим розміром.

Інкриміновані ОСОБА_7 злочини були кваліфіковані органом досудового розслідування наступним чином:

- за ч. 1 ст. 255 КК України як участь у скоєнні особливо тяжких злочинів, вчинених злочинною організацією;

- за ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 186 КК України як відкрите заволодіння чужим майном шляхом грабежу, поєднане з проникненням у інше приміщення чи сховище, що спричинило значну матеріальну шкоду потерпілим, вчинене організованою групою у складі злочинної організації, вчинене повторно;

- за ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману і зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, у великих розмірах, організованою групою у складі злочинної організації;

- за ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України як замах на заволодіння чужим майном шляхом обману і зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, у великих розмірах, організованою групою у складі злочинної організації;

- за ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 162 КК України як незаконне проникнення до житла, а також незаконне виселення потерпілої, що виразилося в порушенні недоторканості житла громадян у складі злочинної організації;

- за ч. 3 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, із загрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, що спричинило значну матеріальну шкоду;

- за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите заволодіння чужим майном (грабіж), вчинене з попередньою змовою групою осіб, повторно, у великих розмірах;

- за ч. 4 ст. 190 КК України як заволодіння чужим майном і придбання права на майно шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, у особливо великих розмірах;

- за ч. 4 ст. 190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, у особливо великих розмірах;

- за ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 209 КК України як вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування незаконного походження майна, а також придбання, володіння майном, отриманим внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, легалізації майна, здобутого завідомо злочинним шляхом, що спричинило майнову шкоду у великому розмірі, вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно;

- за ч. 2 ст. 358 КК України як підроблення іншого документу, що відається та посвідчується підприємством або іншою особою, що має право видавати або посвідчувати такі документи, і який надає права з метою його використання як підроблювачем, так і іншою особою, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб;

- за ч.ч. 2, 3 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України використання завідомо підробленого документу, за попередньою змовою групою осіб;

- за ч. 2 ст. 194 КК України умисне пошкодження чужого майна, що заподіяло майнову шкоду в особливо великому розмірі.

Адвокатом ОСОБА_14 захисником ОСОБА_7 подане письмове клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та про закриття кримінальної справи в частині його обвинувачення у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В судовому засіданні адвокат підсудного ОСОБА_7 підтримав клопотання про звільнення підзахисного ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності, звернувши увагу суду, що це є обов`язковим.

Підсудний ОСОБА_7 в судовому засіданні не визнав свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів, але виступаючи в судовому засіданні підтримав письмове клопотання про закриття кримінальної справи у зв`язку зі спливом строків давності, саме з тих підстав на які вказував у минулих судових засіданнях. Підсудний повідомив, що цілком розуміє суть обвинувачення, підстави і наслідки звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК України, однак наполягав на задоволені клопотання. Підсудний ОСОБА_7 звернув увагу суду, що аналогічні вже клопотання подавав, на даний час сплив строк зазначений і в ухвалі Одеського апеляційного суду, тому просить суд вирішити клопотання.

Інші підсудні і захисники заперечень щодо клопотання підсудного ОСОБА_7 не висловлювали.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, вказуючи на те, що підсудним не надано суду доказів, що відносно нього не порушено інших кримінальних справ та не зареєстровано інших кримінальних проваджень.

Потерпілі ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду кримінальної справи повідомлені належним чином. Потерпіла ОСОБА_62 в телефонному режимі повідомила, що з`явитися до суду не змозі у зв`язку з поганим самопочуттям, клопотання про відкладення судового засідання не подавала.

Потерпілі ОСОБА_63 , ОСОБА_64 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доводи сторін, суд приходить до наступних висновків.

Порядок вирішення судом питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності визначений кримінальним процесуальним законодавством.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 25.04.2019 (справа № 315/361/16-к), 09.04.2019 (справа № 760/18016/15-к), та виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КПК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Таким чином, законом на суд покладено обов`язок звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності за наявності таких умов: закінчення строку, передбаченого ст. 49 КК України, та за згоди на це обвинуваченого.

Положеннями ст. 11-1 КПК України (1960) визначено порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, відповідно до ч. 2 цієї норми Закону суд в судовому засіданні за наявності підстав, вказаних у ч. 1 ст. 49 КК України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Правові підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності передбачені у ст. 49 КПК України. Так, згідно з пунктом 5 частини 1 цієї статті особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 15 років у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим, тобто суд, встановивши наявність всіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно на якій стадії перебуває кримінальне провадження, кримінальна справа - досудове розслідування, попередній розгляд справи суддею, судовий розгляд справи, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції.

Органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких злочинів, які були вчиненні у складі організованої злочинної організації.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 09 листопада 2021 року, за результами розгляду клопотання ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом п`ятнадцятирічного строку давності притягнення до відповідальності, ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.186; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч. 4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.15, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.3 ст.289; ч. 4 ст. 186; ч.2 ст.27, ч.2 ст.209; ч.2 ст.358; ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.358; ч.2 ст.194 КК України.

Ухвалою колегії суддів Одеського апеляційного суду від 15.12.2022 року, ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 09 листопада 2021 року, якою було задоволено клопотання ОСОБА_7 та його звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.255, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.186, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч. 4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.15, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.3 ст.289; ч. 4 ст. 186; ч.2 ст.27, ч.2 ст.209; ч.2 ст.358; ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.358; ч.2 ст.194 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності скасовано.

Постановлена нова ухвала, якою відмовлено у задоволенні клопотання підсудного ОСОБА_7 про його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальній справі № 16.

При розгляді апеляцій прокурора Одеської обласної прокуратури та потерпілих на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 09.11.2021 року, Одеським апеляційним судом встановлено, що п`ятнадцятирічний строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності у даній справі спливе 17 березня 2024 року.

Окрім цього, Одеським апеляційним судом констатовано, що відповідно до правової позиції касаційного кримінального суду Верховного суду, зазначеної в постанові від 19 квітня 2018 року по справі № 204/6235/15-к судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення, суд не наділений процесуальними повноваженнями виходити за межі пред`явленого обвинувачення.

Колегія суддів ознайомившись з клопотанням підсудного ОСОБА_7 та його захисника зауважує що розглянути клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності, можна на будь-якій стадії судового розгляду, однак це можливо за умови, якщо фактичні обставини справи, зазначені у обвинувальному висновку не є спірними.

Оскільки учасники кримінальної справи у даному судовому засіданні не оспорюють дату завершення триваючого злочину, яка в обвинувальному висновку вказана як 17 березня 2009 року, суд приймає рішення про задоволення клопотання ОСОБА_7 на даній стадії судового процесу.

Щодо позиції прокурора про необхідність надання підсудним ОСОБА_7 довідки або іншого документу на підтвердження того, що на даний час відносно нього не зареєстровано інших кримінальних проваджень, суд зазначає що законодавець не зобов`язує підсудних або обвинувачених, при подачі відповідних клопотань, надати суду відомості про відсутність порушених кримінальних справ або зареєстрованих кримінальних проваджень.

Проте прокурор, заперечуючи проти задоволення такого клопотання, має право надати суду документ на підтвердження своїх заперечень.

В даному судовому засіданні прокурор таким правом не скористався.

Окрім цього, підсудним ОСОБА_7 суду надавалася довідка МВС № станом на червень 2023 року, з якої убачається що відносно ОСОБА_7 не має порушених кримінальних справ або зареєстрованих кримінальних проваджень.

Судом також приймається до уваги позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 02 лютого 2023 року по справі № 735/1121/20, де у п. 41. Зазначено «Так, перебіг давності згідно з частиною третьою статті 49 КК переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років. Тобто скоєння впродовж строку давності нового кримінального проступку чи нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років або менш суворі за видом заходи примусу, не впливає на перебіг диференційованих строків давності.

У пункті 42 вказаної Постанови ВП ВС вказується, що кримінальними правопорушеннями, вчинення яких не перериває строків давності, є: спричинення умисного легкого тілесного ушкодження (частина перша статті 125), побої, мордування (частина перша статті 126), домашнє насильство (стаття 126-1), погроза вбивством (стаття 129), незаконне проникнення в житло чи інше володіння особи (частина перша статті 162), крадіжка (частина перша статті 185), шахрайство (частина перша статті 190), незаконне полювання (частина перша статті 248), групове порушення громадського порядку (стаття 293), хуліганство (частина перша статті 296), ввезення, виготовлення або розповсюдження творів, що пропагують культ насильства та жорстокості (частина перша статті 300), опір представникові влади (частина перша статті 342), втручання в діяльність працівника правоохоронного органу (частина перша статті 343), умисне знищення чи пошкодження його майна (частина перша статті 347), втручання в діяльність судових органів (частина перша статті 376), завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (частина перша статті 383) КК тощо. Відповідно до п.43 вчинення особою в межах передбаченого частиною першою статті 49 КК строку нового злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк і понад два роки, також не нівелює диференційованого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за попередній злочин. У цьому разі термін, передбачений частиною першою статті 49 КК, переривається і починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину. Тобто диференційований строк не замінюється на загальний, більш обтяжливий для особи, а лише відтерміновується його початок.

Суду не надано підтверджень щодо вчинення ОСОБА_7 в межах передбаченого частиною першою статті 49 КК строку нового злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк і понад два роки.

Суд задовольняючи клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, приймає рішення про повернення застави, внесеної ОСОБА_7 в якості запобіжного заходу.

Разом з тим суд залишає без розгляду клопотання підсудного ОСОБА_7 про скасування арешту з його майна з огляду на наступне.

Підсудний ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_14 просять суд одночасно з розглядом клопотання про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_7 , також вирішити питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, які було вжито на стадії досудового розслідування, а саме щодо арешту майна, яке належить ОСОБА_7 який був накладений слідчим з метою забезпечення цивільних позовів потерпілих.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України (в редакції 1960 року), чинного на час накладення слідчим арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_7 зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закінчення кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після закінчення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Під час розгляду справи колегія суддів керується тим, що арешт на майно підсудного ОСОБА_7 був накладений під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна ОСОБА_7 , поширюються норми КПК України 1960 року.

Після завершення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, та у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 червня 2020 року по справі № 727/2878/19; провадження № 14-516цс19 зробила правовий висновок про те, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищевикладену правову позицію Верховного Суду, суд дійшов до висновку про необхідність залишення без розгляду питання щодо скасування арешту, накладеного на майно ОСОБА_7 , оскільки, в даному випадку, таке питання має бути розглянуте в порядку цивільного судочинства.

При цьому вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Керуючись статтями 365, 366, 367, 377 КПК України (в редакції 1960 року), пунктом 9 розділу «Перехідні положення» КПК України, ст. 49 КК України, ст. 7-1, 11-1, 282 КПК України (1960 року), п. 11 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (2012 року), 376 ч. 2 КПК України (2012), суд

У Х В А Л И ЛА :

Клопотання підсудного ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.186; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч. 4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.15, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.3 ст.289; ч. 4 ст. 186; ч.2 ст.27, ч.2 ст.209; ч.2 ст.358; ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.358; ч.2 ст.194 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Закрити кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.186; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч. 4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.15, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.3 ст.289; ч. 4 ст. 186; ч.2 ст.27, ч.2 ст.209; ч.2 ст.358; ч.ч.2,3 ст.27, ч.3 ст.358; ч.2 ст.194 КК України, у зв`язку із звільненням підсудного ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

До набрання ухвалою законної сили залишити незмінним застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді застави.

Після набрання ухвалою законної сили запобіжний захід у вигляді застави в сумі 75000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень, застосований до ОСОБА_7 на підставі ухвали суду від 17.12.2018 року, скасувати, а грошові кошти, внесені як заставу, повернути заставодавцеві.

Заявлені по справі до ОСОБА_7 цивільні позови залишити без розгляду. При цьому за потерпілими зберігається право заявити позови у порядку цивільного судочинства.

Клопотання щодо скасування арешту, накладеного постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_65 від 29.03.2007 року у кримінальній справі №0, на майно ОСОБА_7 , де б воно не знаходилося та скасування арешту, накладеного постановою слідчого з особливо важливих справ СОГ СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_66 від 26.10.2007 року у кримінальній справі №3, на майно ОСОБА_7 , де б воно не знаходилося і у чому б не виражалося: вклади у фінансових установах, цінності, об`єкти нерухомого майна, автомототранспорт залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_7 його право на звернення з клопотанням про скасування арешту на майно в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти діб з моменту її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3