Дата документу 16.04.2024 Справа № 332/4288/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/506/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/4288/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 24 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Лозове Петропавлівського району Дніпропетровської області, зареєстрований у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 01.06.2023 року після 20 год. 00 хв., більш точного часу не встановлено, перебуваючи поруч із територією домоволодіння у АДРЕСА_2 ), з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, діючи умисно, повторно, достовірно знаючи, що на території України введено воєнний стан, з метою власного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи і бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, впевнившись, що на території домоволодіння нікого немає та за ним ніхто не спостерігає, потрапив на вказану територію та шляхом розбиття скла вікна проник до будинку, де таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_9 майно вартістю 4 624,88 грн, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно, в умовах воєнного часу.

Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК шляхом частково приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 09.06.2020 року остаточно призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити та призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Свої вимоги мотивував тим, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості. На переконання захисника, судом першої інстанції не враховано тяжкість вчиненого злочину, ставлення обвинуваченого до вчиненого, його молодий вік, стан здоров`я, а також обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурор у кримінальному провадженні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

В судове засідання обвинувачений ОСОБА_8 вкотре не з`явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги захисника обвинувачений двічі повідомлявся шляхом надсилання судових повісток засобами поштового зв`язку на наявну в матеріалах провадження адресу останнього відомого місця проживання обвинуваченого. Проте судова повістка на 21.03.2024 року повернулась на адресу апеляційного суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою, а судова повістка на 16.04.2024 року повернулась з відміткою про отримання повістки батьком обвинуваченого.

До обвинуваченого ОСОБА_8 з метою повідомлення його про час та місце розгляду апеляційної скарги захисника відповідно до ухвали апеляційного суду було застосовано примусовий привід. На виконання вказаної ухвали від органу, якому було доручено здійснення приводу обвинуваченого, надійшли відомості про причини невиконання приводу обвинуваченого.

Відповідно до рапорту помічника оперативного уповноваженого сектору кримінальної поліції Відділення поліції №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області під час виконання примусового приводу відносно обвинуваченого встановлено, що зі слів його батька обвинувачений ОСОБА_8 тривалий час не проживає за адресою його реєстрації, натомість батьком було передано ОСОБА_8 повістку про час та місце розгляду апеляційної скарги захисника.

Захисник пояснив, що актуальні засоби зв`язку з обвинуваченим після оголошення вироку втрачено. Жодного зв`язку із обвинуваченим захисник не має. Про свою дійсну нову адресу обвинувачений ні захисника, ні суд не повідомив. Засобів мобільного зв`язку обвинувачений не має.

Згідно із відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 на військову службу під час мобілізації не призивався.

Зазначені обставини у сукупності об`єктивно вказують на те, що обвинувачений змінив своє місце проживання. Про нове місце свого проживання чи інші засоби зв`язку суд не повідомляв. Ходом розгляду кримінального провадження щодо себе не цікавився.

Правові підстави для оголошення обвинуваченого у розшук відсутні, оскільки в апеляційній скарзі захисника не ставиться питання про погіршення становища ОСОБА_8 . А відтак участь обвинуваченого не є обов`язковою. Сам обвинувачений апеляційної скарги не подавав. Захисник проти розгляду своєї скарги за відсутності обвинуваченого не заперечував. У зв`язку з чим, апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В своїй апеляційній скарзі захисник вимагав призначити обвинуваченому покарання за ч.4 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням положень ст.75 КК. Проте такі вимоги захисника не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходить з наступного.

Регламентовані ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час призначення покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Призначаючи захід примусу щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував та надав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК віднесено до тяжких злочинів.

При цьому, всупереч протилежним аргументам захисника, виконуючи приписи ст.65 КК, суд зважив на обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, активне сприяння встановленню істини. Обставин протилежного змісту не встановлено.

Крім того, районним судом обґрунтовано враховано і дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працевлаштований, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, проте раніше неодноразово оглядався лікарем-наркологом з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок поєднаного вживання алкоголю та канабіоїдів зі шкідливими наслідками., є інвалідом ІІІ групи. Районним судом під час призначення обвинуваченому заходу примусу також взято до уваги позицію потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні.

Аналізуючи зміст ст.75 КК, судова колегія зауважує, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, положення ст.75 КК підкреслюють важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Колегія суддів зважає й на ті обставини, що кримінальне правопорушення у даному провадженні обвинувачений вчинив після постановлення попереднього вироку Заводського районного суду м.Запоріжжя від 09.06.2020 року та відповідно в період дії встановленого вищевказаним вироком трирічного іспитового строку.

Така поведінка обвинуваченого красномовно свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне небажання ОСОБА_8 стати на шлях виправлення та перевиховання.

Відтак, на переконання судової колегії, правові підстави та переконливі мотиви для застосування положень ст.75 КК до обвинуваченого відсутні.

Оскільки вчинення особою під час іспитового строку нового злочину розцінюється судом як порушення умов застосування ст.75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

У даному конкретному випадку застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення від відбування покарання буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його основної мети.

Крім того, колегія суддів зважає і на ту обставину, що покарання за ч.4 ст.185 КК призначено обвинуваченому в мінімально можливому встановленому санкцією вказаної статті розмірі. А остаточне покарання ОСОБА_8 визначено на підставі ст.71 КК шляхом часткового, а не повного приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання є наближеним до мінімально можливого.

Не вбачає судова колегія й підстав для призначення обвинуваченому покарання за ч.4 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі, як того вимагав захисник в апеляційній скарзі.

Санкцією вказаної частини статті КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Мотивуючи неможливість призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, шляхом застосування ст.69 КК апеляційний суд виходить з такого.

Вказана норма може бути застосована судом за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з обов`язковим урахуванням особи винного. Тобто підставою її застосування є встановлення судом хоча б однієї обставини, що пом`якшує покарання, та принаймні однієї обставини, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину.

А тому, приймаючи до уваги відсутність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, та враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який раніше двічі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності, даний злочин ОСОБА_8 вчинено в період іспитового строку за попереднім вироком суду, призначене йому покарання у відповідності до положень ст.ст.50, 65 КК є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Правових підстав, які би доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_8 за вироком суду покарання, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення, не допущено, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 24 листопада 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4