УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року

м. Київ

справа № 564/2149/23

провадження № 51 - 472 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 02 серпня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000019, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлово Свалявського району Закарпатської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 02 серпня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 КК України та призначено покарання: за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 4 ст. 408 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_4 за сукупністю кримінальних правопорушень остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. На підставі статей 71, 78 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2022 року та остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за призовом під час мобілізації, проходячи військову службу на посаді солдата, у порушення вимог статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які затверджені Законом України №548-XIV від 24 березня 1999 року, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, порушуючи військову дисципліну, в умовах воєнного стану, 04 квітня 2023 року о 06:50 год, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується на території ІНФОРМАЦІЯ_2, що за адресою: АДРЕСА_2 , направився за місцем свого фактичного проживання у АДРЕСА_2 , де проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби до 22:00 год 17 квітня 2023 року, після чого повернувся у розташування військової частини та приступив до виконання обов`язків військової служби.

Крім того, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за призовом під час мобілізації, проходячи військову службу на посаді солдата, у порушення вимог статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які затверджені Законом України №548-XIV від 24 березня 1999 року, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, 24 квітня 2023 року о 18:00 год самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується на території ІНФОРМАЦІЯ_2, що за адресою: АДРЕСА_2 , та проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби та обов`язки військової служби не виконує, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 22 грудня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 02 серпня 2023 року - без змін.

Касаційним кримінальним судом у складі Верховного Суду ухвалою від 26 січня 2024 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 через її невідповідність вимогам пунктів 4, 5 ч. 2 ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) залишено без руху і надано строк для усунення недоліків.

До Верховного Суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 , яке за своїм змістом є касаційною скаргою, в якій останній порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, засуджений вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що під час судового розгляду не розумів суть обвинувачення, Посилається, що він самовільно військову частину не залишав, оскільки йому була видана довідка медичної частини про направлення на лікування. Вказує, що не міг здійснювати військову службу у зв`язку із травмою ноги. Зазначає, що висновок військово-лікарської комісії проведений без його участі. Також посилається на те, що раніше звертався із клопотанням до прокурора про заміну слідчого, однак отримав негативну відповідь.

Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Приписами ст. 438 КПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Водночас колегія суддів касаційного суду звертає увагу, що доводи касаційної скарги засудженого фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі вимог ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. Разом з тим, незгода сторони захисту з наданою судами оцінкою доказам у справі не зумовлює їх неналежності та недопустимості і не порушує права засудженого на справедливий суд.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається з оскаржуваного вироку, у суді першої інстанції засуджений ОСОБА_4 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів, оскільки фактичні обставини справи ніким не оспорювалися. Місцевий суд з`ясував можливість розгляду справи в порядку скороченого провадження, роз`яснив наслідки такого розгляду. До того ж суд, розглядаючи провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, здійснив допит обвинуваченого ОСОБА_4 та дослідив матеріали, що характеризують його особу, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 КК України і призначив відповідне покарання.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що «відповідно до журналів судового засідання», у суді першої інстанції було належним чином роз`яснено наслідки здійснення судового розгляду у спрощеному порядку. Цей суд також звернув увагу на те, що судовий розгляд був проведений за участю захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 . Однак, у ході розгляду кримінального провадження, сторона захисту не надала доказів на підтвердження тих обставин, на які покликався обвинувачений у своїй апеляційній скарзі, зокрема, наявність травми коліна, у зв`язку з чим ним було самовільно залишено військову частину.

Як уже зазначалося вище, у поданій касаційній скарзі засуджений фактично не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та ставить під сумнів достовірність окремих доказів, тоді як їх перевірка, як зазначалося вище, на підставі статей 433, 438 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Отже, такі доводи касаційної скарги не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки Суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції був проведений судовий розгляд у повній відповідності з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України та із забезпеченням необхідних умов для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а тому інші докази не досліджувалися в ході судового розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

У той же час, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги засудженого, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 02 серпня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3