Справа № 750/3457/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/596/24
Категорія - ч.2 ст.190 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000202 від 16.01.2023 за апеляційними скаргами прокурора Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 квітня 2024 року,

У С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, українка, уродженка с. Приамурський Хабаровського краю, рф, з вищою освітою, не працююча, не заміжня, раніше не судима, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 ,-

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 наступні обов`язки:

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 187 402 грн. 00 коп., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 100 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 5 000 грн. процесуальних витрат за надання професійної правничої допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 6 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Питання щодо речових доказів вирішено у порядку ст. 100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що на початку січня 2023 року, точної дати не встановлено, у ОСОБА_9 , та особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, виник злочинний умисел, направлений на заволодіння шляхом обману грошовими коштами громадян похилого віку, котрі мешкають на території м. Чернігова, а саме під приводом необхідності надання родичам потерпілих грошової допомоги у зв`язку з нібито виниклими проблемами із здоров`ям.

15.01.2023, близько 14 год. 00 хв., реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , здійснила дзвінок на стаціонарний телефон ОСОБА_7 , та представившись лікарем доньки ОСОБА_7 , повідомила про перебування доньки в лікарні після автомобільної аварії та необхідність її негайного лікування, і передачі наявних у неї грошових коштів медичній сестрі, яка прийде до її квартири. В подальшому, 15.01.2023 близько 14 год. 10 хв., ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, прибула до квартири АДРЕСА_3 , і представившись потерпілій ОСОБА_7 медичною сестрою, заволоділа належними їй грошовими коштами у сумі 10000 грн. 00 коп.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 16.01.2023, близько 10 год. 00 хв., реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , здійснила дзвінок на стаціонарний телефон ОСОБА_11 та повідомила про перебування її невістки в лікарні після автомобільної аварії, необхідність її негайного лікування, і передачі наявних у неї грошових коштів медичній сестрі, яка прийде до її квартири. В подальшому, 16.01.2023, близько 10 год. 20 хв., ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний умисел направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, прибула до кв. АДРЕСА_4 , і представившись потерпілій ОСОБА_11 медичною сестрою, заволоділа належними їй грошовими коштами у сумі 70000 грн. 00 коп., 400 доларів СІЛА, що становить згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 16.01.2023 - 14624 грн. 00 коп., 2600 Євро, що становить згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 16.01.2023 - 102778 грн., чим спричинила матеріальну шкоду на загальну суму 187402 грн.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини, кваліфікацію дій обвинуваченої, просила дослідивши дані про особу обвинуваченої, вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Вказує, що місцевим судом при призначенні ОСОБА_9 покарання неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК України), що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Зазначає, що підставою для застосування ст. 75 КК України стало те, що обвинувачена раніше не судима, визнала свою винуватість, щиро розкаялась, частково відшкодувала збитки, завдані кримінальним правопорушенням. Однак, з поведінки обвинуваченої не вбачається критичної оцінки своєї злочинної діяльності та бажання виправити ситуацію, адже за час розгляду кримінального провадження в суді, а саме з 13.03.2023 ОСОБА_9 відшкодувала лише 4 000 грн. матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_7 , незважаючи на завдану матеріальну шкоду 197 402 грн., не працевлаштувалась, а отже належних висновків не зробила та надалі може продовжувати злочинну діяльність. Крім того, представник потерпілої ОСОБА_11 у судовому засіданні наполягав на призначенні ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, оскільки збитки, завдані злочином потерпілій не відшкодовано взагалі, обвинувачена усвідомлювала, що вчиняє злочин щодо осіб похилого віку. Вважає, що за умови застосування положень ст. 75 КК України до винної може виникнути почуття безкарності, що призведе до невиконання такої мети, як кара, і навіть за наявності сприяння розкриттю злочину, судом неправильно застосовано ст. 75 КК України, а призначене покарання із встановленням іспитового строку є м`яким.

Також не погодившись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої подав апеляційну скаргу, просив змінити вирок суду першої інстанції та пом`якшити покарання, призначивши за ч. 2 ст. 190 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, та на підставі ст. 75 КК України звільнити від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Крім того, просить зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 до 10 000 грн. В іншій частині залишити вирок без змін.

Зазначає, що призначення його підзахисній найбільш суворого покарання за ч. 2 ст. 190 КК України є несправедливим, враховуючи конкретні обставини події та посткримінальну поведінку обвинуваченої, а саме: беззастережне визнання вини, надання зізнавальних показань, активне сприяння органам досудового розслідування в розкритті кримінальних правопорушень, добровільне часткове відшкодування завданих збитків потерпілим.

Вказує, що місцевий суд не взяв до уваги другорядну роль ОСОБА_9 у вчиненні даного кримінального правопорушення, а також обставини, що позитивно характеризують особу винної у зв`язку з вчиненням злочину (визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень), обставини, що позитивно характеризують поведінку та життя (вчинення кримінальних правопорушень вперше, раніше не судима, за місцем проживання характеризується посередньо), має на утриманні малолітню дитину. Також, не взято до уваги висновок судово-психіатричної експертизи, згідно якого ОСОБА_9 не потребує примусових заходів медичного характеру, однак внаслідок встановленого діагнозу потребує лікування на загальних підставах.

Крім того, зазначає, що при дослідженні доказів відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, під час допиту обвинуваченої, в порушення вимог закону ні прокурором, ні представником потерпілої, ні судом не були поставлені запитання щодо визнання нею моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. Натомість, на арк. 2 вироку зазначено, що заявлені потерпілими цивільні позови обвинувачена визнала в повному обсязі, з чим сторона захисту не погоджується, а суд першої інстанції, у порушення ст. 370 КПК України визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн. своє рішення не мотивував.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, котрий просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, а скаргу захисника залишити без задоволення, захисника та обвинуваченої, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити з наведених в ній підстав, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, потерпілої ОСОБА_7 , яка просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідженими в порядку, передбаченому статтею 349 КПК України, доказами, що не оспорюються в апеляційних скаргах.

Враховуючи, що фактичні обставини справи, як і кваліфікація дій обвинуваченої, ніким не оспорювалися і докази щодо них, на підставі статті 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченій, то воно визначене судом з урахуванням ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, даних щодо особи обвинуваченої, наявності обставин, які пом`якшують покарання та обтяжують покарання.

Вказаний висновок узгоджується з нормами ст. 65 КК України, в якій зазначено, що суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочини, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із класифікації злочинів, критерії якої передбачені ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

При обранні обвинуваченій ОСОБА_9 виду та міри покарання, місцевий суд вірно врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винної - її вік, сімейний стан, стан здоров`я, соціальну характеристику, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також обставину, яка його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, думку потерпілих щодо призначення обвинуваченій міри покарання та відсутність попередніх притягнень до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим призначив покарання за санкцією ч. 2 ст. 190 КК України, однак враховуючи, що обвинувачена щиро розкаялась у вчиненому та не має на даний час попередніх притягнень до кримінальної відповідальності, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченої з застосуванням без відбування покарання та з іспитовим строком.

Враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які не є тяжкими, їх кількість, особу винної та інші обставини справи, місцевий суд вірно прийшов до висновку про наявність підстав для застосування ст. 75 КК України зі звільненням обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, визначивши іспитовий строк 3 роки, з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_7 погодилась з призначеним місцевим судом покаранням.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування вироку у зв`язку з м`якістю призначеного покарання, як просить в апеляційній скарзі прокурор, так і зміни у зв`язку з суворістю призначеного покарання, як про те зазначено в апеляційній скарзі захисника, оскільки ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченої та наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання місцевим судом враховані.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду встановлено, що потерпіла ОСОБА_11 померла, на даний час її син ОСОБА_12 є єдиним спадкоємцем померлої та на даний час спадщину ще не прийняв, тому клопотання представника потерпілої ОСОБА_13 про заміну потерпілої її правонаступником не може бути задоволено. Однак, з наведених підстав колегія суддів вважає необхівдним вирок суду в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_11 про стягнення матеріальної, моральної шкоди та процесуальних витрат за надання професійної правничої допомоги скасувати та призначити новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст., ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 квітня 2024 щодо ОСОБА_9 в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 про стягнення матеріальної, моральної шкоди та процесуальних витрат за надання професійної правничої допомоги - скасувати та призначити новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4