ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року

м. Київ

справа № 401/119/22

провадження № 51-5212 км 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

представника потерпілої

в режимі відеоконференції ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000668 від 20 листопада 2021 року за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Озірна Звенигородського району Черкаської області, мешканця АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_6 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2023 року ОСОБА_8 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 28 лютого 2023 року по дату набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 528 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого. В решті позовні вимоги потерпілої залишено без задоволення.

За обставин детально викладених у вироку, ОСОБА_8 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, з огляду на таке.

19 листопада 2021 року приблизно о 16:55 ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_9 , здійснював рух в темну пору доби по освітленій зовнішнім вуличним освітленням вул. Михайла Грушевського в м. Світловодськ Олександрійського району Кіровоградської області , зі сторони бульвару Молодіжного в напрямку вул. Михайла Грушевського.

Під час руху у вказану напрямку, ОСОБА_10 , грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 "б" і "д" Правил дорожнього руху України.

Так, рухаючись у складних погодних та дорожніх умовах, які обумовлювалися темною порою доби, мокрим покриттям проїзної частини, ОСОБА_8 був неуважним, щоб мати можливість постійно контролювати рух транспортного засобу та не створювати небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем.

При цьому, ОСОБА_8 будучи достатньо проінформованим про наявність по напрямку свого руху на перехресті бульвару Молодіжного та вулиць 8-го Березня-Михайла Грушевського в м. Світловодськ , нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра») та дорожніми знаками п.п.5.35.1 та 5.35.2 ПДР України (п. 5.35.1 «пішохідний перехід»), не впевнився у відсутності пішоходів на пішохідному переході, яким може бути створена небезпека для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рух, та під час проїзду пішохідного переходу, не надавши при цьому переваги в русі пішоходу ОСОБА_11 , який переходив проїзну частину зліва - направо по ходу його руху, в межах пішохідного переходу, допустив наїзд на останнього, чим грубо порушив вимоги п. 18.1 ПДР України («п.18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»).

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, та в даному випадку призвели до смерті останнього.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 залишено без задоволення, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 та потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У своїй касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог потерпіла вказує, що суди попередніх інстанцій безпідставно визнали пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття обвинуваченого, оскільки ОСОБА_8 :

- протягом усього розгляду справи намагався уникнути відповідальності, оскаржуючи фактичні обставини справи та надаючи в ході слідчого експерименту показання, які не відповідають дійсності (внаслідок чого судовий розгляд у суді першої інстанції відбувався у повному обсязі, а не в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України);

- під час судового розгляду не просив у неї вибачення, а зробив це лише під час судових дебатів, коли почув міру покарання, яку просив прокурор;

- не здійснив дій щодо відшкодування завданих злочином збитків;

- зухвало ставився як до неї, так і до її адвоката.

Таким чином, на переконання потерпілої, зазначенні обставини свідчать про те, що призначене судами попередніх інстанцій засудженому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, є занадто м`яким, а тому, на її думку, є підстави для призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції з метою перевірки доводів її апеляційної скарги в частині необхідності призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Крім того, потерпіла ОСОБА_6 з підстав детально викладених у своїй касаційній скарзі, не погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції щодо скасування вироку місцевого суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства в частині вирішення її цивільного позову, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції мав задовольнити пред`явлений нею до обвинуваченого ОСОБА_8 цивільний позов про стягнення на її користь 1 000 000 грн моральної та 61 523,01 грн матеріальної шкоди, а також відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого ОСОБА_11 щомісячно у розмірі 5 558,26 грн довічно.

На зазначену касаційну скаргу потерпілої заперечень від учасників касаційного провадження не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги потерпілої ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга потерпілої не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у пунктах 1, 3 ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412, 414 КПК України.

Положеннями ч. 1 ст. 424 КПК України встановлено, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову в застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції.

Водночас частиною 2 вказаної статті передбачено, що ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, судом апеляційної інстанції було скасовано вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 та призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги потерпілої ОСОБА_6 щодо незаконності ухвали суду апеляційної інстанції про скасування вироку місцевого суду в частині вирішення цивільного позову та призначення нового розгляду в суді першої інстанції в цій частині в порядку цивільного судочинства, оскільки таке рішення суду апеляційної інстанції не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, а тому, з огляду на положення ст. 424 КПК України, не може бути предметом касаційного перегляду.

Висновки судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_8 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі потерпілої не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Що стосується доводів касаційної скарги потерпілої про те, що суди попередніх інстанцій безпідставновизнали пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття обвинуваченого, то Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, з-поміж іншого, визнаються, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст. 66 КК України передбачено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, з огляду на положення ст. 66 КК України, визнав обставиною, яка пом`якшує обвинуваченому покарання щире каяття.

При цьому зі змісту вироку вбачається, що місцевий суд, за результатами допиту обвинуваченого ОСОБА_8 встановив, що останній вину в інкримінованому йому злочині фактично визнав, разом з тим заперечував певні обставини, викладені в обвинувальному акті, а саме зазначав, що на місці ДТП не було вуличного освітлення та йшов дощ, що ускладнювало видимість на дорозі. Крім того, ухвалюючи вирок місцевий суд також зауважив, що обвинувачений шкодує про скоєне, кається, готовий відповідати за вчинений злочин, а також намагався відшкодувати потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду, проте вона її не приймала, порозуміння з цього приводу вони не знайшли.

З такою позицією погодився і суд апеляційної інстанції.

Так, спростовуючи доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої в частині відсутності в діях обвинуваченого щирого каяття, суд апеляційної інстанції зазначив, що обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав, хоча і заперечував деякі обставини справи, в суді першої інстанції зазначив, що готовий нести відповідальність за вчинений злочин та намагався відшкодувати потерпілій матеріальну шкоду.

Вказані обставини, на переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції, свідчать про критичну оцінку обвинуваченим своїх дій та готовність нести кримінальну відповідальність, тобто розкаяння у вчиненому.

При цьому суд апеляційної інстанції також зауважив, що відсутність з боку обвинуваченого усних вибачень перед потерпілою, не може бути підставою для призначення більш суворого покарання, а фактично визнання вини та намагання відшкодувати потерпілій завдану шкоду засвідчують наявність каяття з боку обвинуваченого.

Урахувавши наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи потерпілої про відсутність в діях засудженого щирого каяття не узгоджуються з встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи, зокрема, судами було прийнято до уваги те, що ОСОБА_8 шкодує про скоєне, кається та готовий відповідати за вчинений злочин, що, свою чергу, узгоджується зі змістом звукозапису судового засідання суду першої інстанції від 28 лютого 2023 року.

Крім того, твердження потерпілої про те, що ОСОБА_8 не вчиняв дій щодо відшкодування завданих збитків, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки, як було зазначено вище, судами попередніх інстанцій встановлено, що обвинувачений намагався відшкодувати потерпілій завдану шкоду (однак вона її не приймала та порозуміння з цього приводу вони не знайшли), при цьому даний факт не заперечувався і самою потерпілої, що також підтверджується вказаним технічним записом судового засідання.

Таким чином, з огляду на вищезазначену позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к та встановлені судами попередніх інстанцій обставини, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанції, в цілому, належним чином мотивувавши свої рішення, дійшли обґрунтованих висновків про наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 обставини, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, а саме щирого каяття, а тому касаційна скарга потерпілої в цій частині задоволенню не підлягає.При цьому посилання потерпілої на те, що в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 зухвало ставився як до неї, так і до її адвоката, не ґрунтуються на змісті звукозаписів судових засідань та не спростовують вищенаведених висновків судів попередніх інстанцій в частині наявності в діях обвинуваченого щирого каяття.

Що стосується доводів касаційної скарги потерпілої ОСОБА_6 про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість, то Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається з вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_8 вид та розмір покарання, виходив з того, що обвинувачений вчинив необережний злочин, який за ступенем тяжкості відноситься до категорії тяжких, не працевлаштований, не одружений та не має утриманців.

Крім того, місцевим судом також було враховано, що обвинувачений є інвалідом третьої групи, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у кримінально - виконавчій інспекції не перебуває, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не значиться, перебуває на обліку військовозобов`язаних запасу, позитивно характеризується як парафіянин храму святих Апостолів Петра і Павла та як учасник спортивного клубу « Альфа лідер ».

Одночасно судом першої інстанції також було прийнято до уваги і висновок досудової доповіді органу пробації, зі змісту якого суд встановив, що обвинувачений має середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення і його виправлення без позбавлення чи обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.

Обставиною, що пом`якшує обвинуваченому покарання (ст. 66 КК України), судом визнано щире каяття.

При цьому обставин, що обтяжують обвинуваченому покарання (ст. 67 КК України), судом встановлено не було.

Таким чином, урахувавши зазначене, а також тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини справи, невідворотність наслідків, позицію потерпілої (яка наполягала на суворому покаранні), суд першої інстанції, спростувавши доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 реального покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, зазначивши, що таке покарання, на думку цього суду, є законним, обґрунтованим, справедливим, відповідає скоєному, а також буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілої щодо м`якості призначеного ОСОБА_8 покарання, та залишаючи рішення суду першої інстанції в цій частині - без зміни, погодився з висновками, викладеними у вироку щодо виду і строку призначеного обвинуваченому покарання та з огляду на:

- тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії необережних тяжких злочинів;

- дані про особу винного, які наведені у вироку, наявність позитивних відомостей стосовно обвинуваченого який є інвалідом третьої групи, за місцем проживання характеризується посередньо, має позитивні характеристики як парафіянина храму святого апостолів Петра і Павла та учасника спортивного клубу « Альфа лідер », на обліку у кримінально - виконавчій інспекції, а також у лікарів психіатра та нарколога не перебуває;

- наявність обставини, що пом`якшує обвинуваченому покарання (щире каяття) та відсутність обставин, що обтяжують покарання;

- наслідки вчиненого злочину та думку потерпілої,

дійшов висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому підстав для збільшення основного реального покарання (як про те просила сторона обвинувачення та потерпіла), а також застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України (на чому наполягала сторона захисту) не вбачається.

З такими висновками погоджується і Верховний Суд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з огляду на:

- дані про особу засудженого, які були враховані судами попередніх інстанцій, зокрема, і те, що останній є інвалідом третьої групи, за місцем проживання характеризується посередньо, позитивно характеризується як парафіянин храму святого апостолів Петра і Павла та учасник спортивного клубу « Альфа лідер », на обліку у кримінально - виконавчій інспекції не перебуває, а також не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога;

- зміст рішень судів попередніх інстанцій, які встановили, що ОСОБА_8 фактично визнав вину, розкаявся та намагався відшкодувати потерпілій завдану його злочинними діями шкоду, що, в свою чергу узгоджується із технічним записом судового засідання від 28 лютого 2023 року;

- наявність обставини, що пом`якшує засудженому покарання (щире каяття) та відсутність обставин, що обтяжують покарання,

а також, враховуючи те, що:

- засудженому було призначено саме реальне покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства;

- призначене місцевим судом основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років не є мінімальним (з огляду на санкцію ч. 2 ст. 286 КК України, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років);

- до ОСОБА_8 було застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в максимальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України на строк 3 роки,

призначене засудженому покарання у межах, установлених у санкції ч. 2 ст. 286 КК України покарання, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним інших злочинів.

За таких обставин Верховний Суд не погоджується з доводами касаційної скарги потерпілої щодо невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.

Ураховуючи вищенаведене, а також те, що тих істотних порушень, які б перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані рішення, під час касаційного розгляду встановлено не було, а призначене ОСОБА_8 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційну скаргу потерпілої слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_8 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3