УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 344/8350/22

провадження № 51-1808 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 22 січня 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від

03 листопада 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого на посаді поліцейського офіцера громади відділу превенції Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 02 вересня

2021 року близько 14:12, керуючи технічно справним службовим автомобілем

«СКС RDS-02PП», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автомобільним шляхом національного значення Н-09 Мукачево - Івано-Франківськ - Львів по вул. Галицькій у с. Ямниця Івано-Франківської області у напрямку м. Івано-Франківськ, порушив вимоги ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» та вимоги пунктів 1.2, 1.3, 1.5, розділу 1, підпунктів б), д) п. 2.3 розділу 2, п. 10.1 розділу 10, п.16.6 розділу 16 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, здійснюючи на зелений сигнал основного світлофора поворот ліворуч на

вул. Заводську в с. Ямниця, виявивши мотоцикл «Suzuki» VIN НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався у зустрічному напрямку в сторону

м. Львова, маючи технічну можливість не допустити зіткнення, не надав йому дорогу, виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого допустив зіткнення із останнім. У результаті порушення ОСОБА_5 вимог ПДР та зіткнення із вказаним мотоциклом, його водію ОСОБА_6 було заподіяно тяжке тілесне ушкодження.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 січня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та його захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вищезазначений вирок - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати зазначені вирок і ухвалу та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Обґрунтовуючи наведене, захисник зазначає, зокрема, про неповноту судового розгляду справи стосовно ОСОБА_5 , а також вказує на неповноту досудового розслідування, у тому числі, у зв`язку з відмовою у проведенні слідчого експерименту, чим, вважає, було порушено право ОСОБА_5 на захист. Також захисник стверджує, що винуватість її підзахисного у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не доведена, крім того, суд не врахував наявність також і у діях потерпілого порушень ПДР, що встановлено висновком експерта від 10 травня 2022 року та не надав цьому належної оцінки. Вважає, що сторона обвинувачення не довела, що між вчиненим ОСОБА_5 порушенням ПДР та настаннням ДТП є причинний зв`язок, проте суд витлумачив усі сумніви на корить потерпілого. Крім того, зазначає, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 370, 419 КПК.

Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині неповноти судового розгляду, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судами дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Як убачається з копії оскаржуваного вироку, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, зокрема, на підставі: протоколу огляду місця події від 02 вересня 2021 року, відповідно до якого проведено огляд місця ДТП, на якому транспортні засоби мають механічні пошкодження; протоколу відеозапису від 01 жовтня 2021 року з додатками, відповідно до якого 02 вересня 2021 року о 14:12:41 в полі зору відеокамери ПрАТ «Івано-Франківськцемент» з`являється автомобіль «Рено Дастер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , який прямує дорогою Н-09 в с. Ямниця у напрямку м. Івано-Франківська та о 14:12:45 розпочинає поворот ліворуч, у цей же час в полі зору камери з`являється мотоцикл «Suzuki» без реєстраційного номеру під керуванням ОСОБА_6 та о 14:12:46 автомобіль «Рено Дастер» перетинає праву смугу зустрічного руху, де відбувається його зіткнення з мотоциклом «Suzuki»; висновку експерта № СЕ-19/109-22/2667-ІТ від 10 травня 2022 року, відповідно до якого, з технічної точки зору, причиною ДТП були обставини, які пов`язані з невідповідністю дій водія автомобіля «Рено Дастер» ОСОБА_5 вимогам пункту 16.6 ПДР, а вирішити питання у категоричній формі в частині невідповідності дій водія мотоцикла «Suzuki» ОСОБА_6 вимогам пунктів 12.3, 12.4 та 31.4.1.а) ПДР, в ході проведення даного дослідження не є можливим; іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень або заподіяння смерті); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Така позиція щодо кримінально-правової оцінки діяння, передбаченого ст. 286 КК, міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня

2019 року (справа № 682/956/17).

У випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом (висновки про правозастосування, які містяться в постановах Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року та 05 листопада 2015 року).

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що водій ОСОБА_5 , не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, здійснюючи на зелений сигнал світлофора поворот ліворуч, виявивши мотоцикл під керуванням ОСОБА_6 , та маючи можливість не допустити зіткнення, виїхав на смугу зустрічного руху й допустив зіткнення з мотоциклом під керуванням потерпілого ОСОБА_6 , який у цей час рухався по зустрічній смузі руху.

Отже, судами, на підставі наявних доказів встановлено, що суспільно небезпечні наслідки настали через порушення пунктів 10.1 та 16.6 ПДР виключно водієм ОСОБА_5 , а порушення мотоциклістом ОСОБА_6 правил дорожнього руху, про які наголошує захисник у своїй касаційній скарзі не перебувають у причинному зв`язку із настанням ДТП, тоді як ОСОБА_5 мав можливість уникнути дорожньо-транспортної події.

Таким чином, ретельно дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази та оцінивши їх з точки зору належності, достовірності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов правильного висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого

ч. 2 ст. 286 КК.

Крім того, доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, по суті є аналогічними доводам, наведеним у апеляційних скаргах ОСОБА_5 та його захисників та ретельно перевірялися судом апеляційної інстанції і були спростовані, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви на його обґрунтування.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи, наведені у касаційній скарзі захисника, щодо ненадання судом належної оцінки висновку експерта № СЕ-19/109-22/2667-ІТ від 10 травня 2022 року. Як убачається з оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, сторона захисту не оспорювала правильність вихідних даних, котрі були використані при проведенні експертизи, що повністю відповідають сукупності інших доказів у цьому кримінальному провадженні та відеозапису з місця ДТП від 02 вересня 2021 року, яким зафіксовано обставини цієї події. При цьому, апеляційний суд зазначив, що висновок про невідповідність дій водія ОСОБА_5 технічним вимогам пунктів 10.1 та 16.6 ПДР не потребує обов`язкового підтвердження результатами судово-інженерно-транспортної експертизи, оскільки стосується виконання водієм транспортного засобу вимог ПДР та має бути зроблений судом на підставі сукупності досліджених доказів. Водночас ОСОБА_5 під час апеляційного розгляду кримінального провадження не заперечував, що маючи технічну можливість не допустити зіткнення, не надав дорогу мотоциклу, виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів.

Доводи сторони захисту про те, що під час досудового розслідування ОСОБА_5 відмовлено у проведенні слідчого експерименту, чим допущено порушення права останнього на захист, не заслуговують на увагу, адже як убачається з копії оскаржуваного вироку, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що під час судового провадження сторона захисту не заявляла клопотання про проведення слідчого експерименту або повторної експертизи у встановленому КПК порядку.

Твердження захисника про допущення судом апеляційної інстанції істотних протиріч в ухвалі суду в частині викладення висновків про винуватість ОСОБА_5 на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Отже, з огляду на згадану норму закону, оцінка ймовірних порушень ПДР водієм мотоцикла, котрі, як встановлено судами, не знаходяться у причинному зв`язку з ДТП, не є предметом дослідження судів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , про що слушно зазначив апеляційний суд.

З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судові рішення відповідають вимогам ст. 370, 419 КПК, є законними та обґрунтованими.

Таким чином, посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від

22 січня 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3