Справа № 681/1445/23
Провадження 1-др/681/1/24

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2024 р. м. Полонне

Полонський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Полонному заяву потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування судових витрат, понесених на правову допомогу,

в с т а н о в и в:

Вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 03.06.2024 в справі №681/1445/23 ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 63792,11 грн витрат, пов`язаних з лікуванням загиблого та по 3189,61 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього по 66981 грн. 72 коп. кожному. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_6 396810 грн 39 коп. на відшкодування моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.

04.06.2024 потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до Полонського районного суду Хмельницької області із заявою, в порядку ст.ст.534, 539 КПК України, в якій просили вирішити питання стягнення з обвинуваченого на їхню користь по 20000 грн понесених процесуальних витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 заперечував проти задоволення заяви, вважає, що не надано належних доказів.

Потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд заяви без їх участі, доводи заяви підтримують.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені, в судове засідання не з`явились, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку захисника обвинуваченого, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно ч. 1 ст. 126 КПК суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17), КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, виключно обвинувальним актом.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження.

У справі № 462/6473/16-ц ВП ВС зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час розгляду справи в суді першої інстанції питання про понесенні процесуальні витрати, а саме: витрати пов`язані з оплатою допомоги представників потерпілих, цивільних позивачів не вирішувалося.

Разом з тим, кримінально-процесуальний закон передбачає, що це питання може бути вирішене відповідно до ч.5 ст. 534 КПК України суддею суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено КПК.

За таких обставин, потерпілий та його представник може повторно звернутися до суду, який прийняв остаточне рішення у кримінальному провадженні без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат для вирішення його по суті.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа №598/1781/17) та у Постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 05 квітня 2021 року (справа №328/1109/19).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Також, враховуючи правову позицію Великої Палати у справі № 910/12876/19, в рамках якої суд звертав увагу на: умови договору про надання послуг (погодинні ставки працівників адвокатського об`єднання відповідно до займаної посади та максимально можливі суми витрат, які може понести клієнт, за розгляд справи адвокатським об`єднанням в кожній з 3-ох інстанцій); витрачений час на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо); - докази, надані відповідачем на підтвердження реальності витрат (протокол наданих послуг, акт надання послуг, рахунок на оплату, копія платіжного доручення).

Тобто, суд при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критеріїв (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкових цін адвокатських послуг і т.п).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник потерпілих надав до суду такі докази: копію договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 01.12.2023, укладеного між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ; копію додаткового договору до договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.12.2023, укладеного між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , копію акта приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг за договором б/н про надання правової (правничої) допомоги від 01.12.2023, підписаного виконавцем адвокатом ОСОБА_7 та замовником ОСОБА_5 , копію договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 01.12.2023, укладеного між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , копію додаткового договору до договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.12.2023, укладеного між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , копію акта приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг за договором б/н про надання правової (правничої) допомоги від 01.12.2023, підписаного виконавцем адвокатом ОСОБА_7 та замовником ОСОБА_6 .

Проте до матеріалів не додано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, на підставі наведеного, в задоволенні заяви потепілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування судових витрат, понесених на правову допомогу, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 118, 124, 126, 534, 539 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні заяви потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування судових витрат, понесених на правову допомогу, відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали. Апеляційна скарга подається через Полонський районний суд Хмельницької області.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1