УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року

м. Київ

справа № 199/2218/23

провадження № 51-2996ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Володарське Донецької області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги на строк 12 років з конфіскацією майна.

Вирішено питання щодо початку строку відбування покарання у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи громадянином України, перебуваючи в тимчасово окупованому смт Нікольське Маріупольського району Донецької області, керуючись корисливими мотивами, з метою сприяння представникам окупаційної влади та військовим посадовим особам ЗС РФ у веденні агресивної війни проти України, діючи за попередньою змовою групою осіб з невстановленими працівниками правоохоронних, контролюючих, судових органів та незаконних органів влади смт Нікольське Маріупольського району Донецької області, які перейшли на бік ворога, нехтуючи при цьому положеннями Конституції України та вимогами інших законів України, погодився виконувати відведену йому роль у реалізації спільного злочинного задуму та добровільно зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме «першого заступника голови адміністрації Володарського району ДНР».

Зокрема, 07 вересня 2022 року не пізніше ніж о 13:36 ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді «першого заступника голови адміністрації Володарського району ДНР» у приміщенні окупаційної адміністрації «с. Старченково» (вул. Шкільна, 23 с. Темрюк Нікольський район Донецька область), діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога, провів зібрання місцевих жителів, де були присутні не менше 15 осіб, в ході яких протиправно надав роз`яснення з забезпечення життєдіяльності мешканців окупованої території та взяв на особистий контроль вирішення поставлених перед ним побутових питань щодо транспортної розв`язки між селами Нікольського району, графіку роботи шкільних автобусів, відкриття поштових відділень, освітлення вулиць тощо.

Крім того, 14 вересня 2022 року не пізніше ніж о 12:45 ОСОБА_4 перебуваючи на посаді «першого заступника голови адміністрації Володарського району ДНР» на відкритій місцевості біля меморіального комплексу «Скорботної матері» в смт Нікольське, діючи за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками окупаційної адміністрації, у тому числі з працівниками правоохоронних органів України, які перейшли на бік ворога, брав участь у зборах, присвячених «дню звільнення від німецько-фашистських загарбників», де публічно як «представник влади» виступив з промовою.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 18 квітня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На переконання захисника, ОСОБА_4 не був належним чином повідомлений про розгляд справи стосовно нього в судах попередніх інстанцій, оскільки, за його міркуванням, визначені у законі засоби повідомлення не є достатніми.

Як зазначає ОСОБА_5 , через відсутність засобів зв`язку на території де знаходився засуджений, останній не був ознайомлений із Законом України від 03 березня 2022 року № 2108-ХІ, яким до КК включено ст. 111-1 КК. На думку захисника, в цьому випадку можна стверджувати, що держава не довела до відома нормативний акт, оскільки цей закон не був опублікований на території Маріупольського району, а тому на засудженого не може поширюватися принцип «незнання закону не звільняє від відповідальності».

Також стверджує, що суд не врахував умови, у яких перебував засуджений, та не надав оцінку обставинам зайняття ним посади.

З огляду на положення ст. 97 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), захисник піддає сумніву показання свідка ОСОБА_6 .

Також вказує, що суд у порушення вимог ч. 2 ст. 23, статей 86, 94 КПК належним чином не перевірив достовірність інформації, що відображена у Telegram-каналах, яка була покладена в основу обвинувачення, зокрема, шляхом безпосереднього дослідження цих каналів.

За твердженням захисника, апеляційний суд, відхиляючи подану в інтересах підзахисного апеляційну скаргу, не надав усіх відповідей на всі доводи, викладені у скарзі, унаслідок чого рішення цього суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стосовно повідомлення ОСОБА_4 про розгляд справи щодо нього

Захисник указує про неналежне повідомлення підзахисного про судові засідання в судах попередніх інстанцій. Водночас вважає недостатнім застосований судами спосіб повідомлення.

Верховний Суд не погоджується з такими доводами захисту з огляду на таке.

Так, загальновідомим (який не потребує додаткового обґрунтування) є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ, всупереч міжнародному праву, почала широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави України, в ході чого значна кількість населених пунктів Донецької області була окупована і опинилася під контролем підрозділів збройних сил та інших військових формувань РФ, у тому числі і Нікольська селищна територіальна громада Маріупольського району Донецької області, якій незаконно присвоєне найменування «Володарский район ДНР».

Тимчасово окупована територія України, внаслідок незаконних дій держави агресора залишається за межами контролю України, зокрема з цією територією відсутнє будь-яке поштове і транспортне сполучення.

Повертаючись до обставин цієї справи Верховний Суд зауважує, що суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_4 з метою ухилення від кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин, переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України.

У зв`язку з цим, кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 здійснювалося в порядку спеціального досудового розслідування і судового розгляду за відсутності обвинуваченого (in absentia), що підтверджено відповідними рішенням суду (спеціальне досудове розслідування - ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року, спеціальне судове провадження - ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2023 року).

Законодавець у КПК врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 297-5 КПК повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Згідно з приписами абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Відповідно до офіційної веб-сторінки АТ «Укрпошта» відділення «Укрпошти», що розташоване за адресою: смт. Нікольське Маріупольський район Донецької області тимчасово не функціонує, а тому з цією територіальною громадою відсутнє поштове сполучення, у зв`язку з чим пошта за останнім відомим місцем проживання засудженого не надсилалась.

Водночас, як убачається із судових рішень, у цій справі вимоги ч. 1 ст. 297-5 КПК і абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК, щодо повідомлення ОСОБА_4 були дотримані.

Повістки про виклик обвинуваченого суди публікували у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), на сайті Офісу Генерального прокурора та на офіційному сайті Дніпровського апеляційного суду. Крім того повістки, як і процесуальні документи, надсилались захиснику.

Сам законодавець визначив, що з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження особа вважається належним чином ознайомленою з її змістом.

Суд звертає увагу, що сторона захисту не заперечує дотримання судами вимог КПК під час здійснення повідомлення ОСОБА_4 у порядку спеціального судового провадження (in absentia). Заперечення цієї сторони полягають у тому, що за її міркуванням, таких заходів не достатньо.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), колегія суддів констатує, що суди першої та апеляційної інстанцій вжили прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження.

Тому, відсутні підстави вважати, що в цій частині судами було порушено вимоги КПК.

Верховний Суд не заперечує, що під час здійснення спеціального (досудового розслідування) судового провадження, можуть вживатися додаткові заходи, не визначені у статтях 297-5, 323 КПК щодо повідомлення особи. Водночас нездійснення таких додаткових заходів, за умови дотримання чітко передбаченого процесуальним законодавством порядку здійснення повідомлення (виклику) особи щодо якої здійснюється кримінальне провадження в порядку процедури in absentia, само по собі не є порушенням вимог КПК.

З урахуванням вищенаведеного, доводи касаційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.

Стосовно доказів покладених судами в доведеність винуватості ОСОБА_4 .

Місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні колабораційної діяльності, тобто в добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора за попередньою змовою групою осіб і кваліфікував його діяння за ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК.

Такий висновок місцевий суд обґрунтував безпосередньо дослідженими доказами, серед яких: показання свідка ОСОБА_6 , який пояснив, що з 2019 року працював на посаді голови Нікольської селищної ради і 17 квітня 2022 року виїхав звідти. Також вказав, що ОСОБА_4 підтримував окупаційну владу і співпрацював з окупантами; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 вересня 2022 року, згідно з яким свідок ОСОБА_6 впізнав особу зображену на фото № 2, як ОСОБА_4 ; протоколи огляду мережі Інтернет, відповідно до яких були оглянуті фото файли розміщені в Telegram-каналах « ІНФОРМАЦІЯ_2 », «ІНФОРМАЦІЯ_3» і на сторінці інтернет-ресурсу «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Оцінивши ці докази, відповідно до вимог ст. 94 КПК, суд дійшов переконання про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

З висновками місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі захисник ставить під сумнів (І) показання свідка ОСОБА_6 та (ІІ) достовірність інформації, викладеної у Telegram-каналах, зокрема стверджує, що суд не дослідив їх, однак визнав протоколи їх огляду процесуальним джерелом доказів.

(І) стосовно показань свідка ОСОБА_6 .

Захисник вважає, що показання цього свідка є показаннями з чужих слів, оскільки ОСОБА_6 не був очевидцем подій і його показання надані зі слів іншої особи.

Колегія суддів відхиляє ці твердження захисника.

Відповідно до ч. 6 ст. 97 КПК показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень ч. 2 цієї статті.

Як убачається з судових рішень, свідок ОСОБА_6 , який тривалий час особисто знав засудженого, і на час окупації смт Нікольське перебував у цьому селищі, надав показання, що стосувались характеристики і поведінки засудженого після окупації населеного пункту.

Та обставина, що вказаний свідок серед іншого заначив про те, що йому від місцевих мешканців стало відомо, що ОСОБА_4 добровільно зайняв посаду у незаконних органах окупаційної влади, не свідчить про недопустимість показань цього свідка з підстав положень ст. 97 КПК, адже в цій частині цим показанням була надана оцінка у сукупності з іншими доказами, за наслідком якої суд дійшов висновку про їх взаємозв`язок і достовірність.

Більш того, Верховний Суд звертає увагу, що показання цього свідка не були єдиним або вирішальним доказом у справі.

Як зазначалось вище, суд обґрунтував свої висновки про винуватість засудженого на підставі аналізу всієї сукупності доказів, таких як показання свідка, протокол впізнання, протоколи огляду Telegram-каналів, які були під адмініструванням незаконних органів окупаційної влади та позиціонували їх, як офіційний інформаційний медіа ресурс, в якому висвітлювалися діяльність цих незаконних органів, у тому числі того, в якому зайняв посаду засуджений.

За висновками суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ці докази є логічними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для висновку про винуватість засудженого.

Верховний Суд, в межах своїх повноважень, не знаходить підстав сумніватися в таких висновках судів попередніх інстанцій, а переконливих доводів, які б спростовували ці висновки стороною захисту в касаційній скарзі не наведено.

На цих підставах Суд відхиляє ці доводи захисту.

(ІІ) стосовно Telegram-каналів

Захисник стверджує, що суд у порушення вимог ч. 2 ст. 23, статей 86, 94 КПК належним чином не перевірив достовірність інформації, що відображена у Telegram-каналах, яка була покладена в основу обвинувачення, зокрема, шляхом безпосереднього дослідження цих каналів.

Колегія суддів відхиляє ці твердження захисту.

Верховний Суд зауважує, що наведені захисником доводи стосуються питання достовірності відомостей, відображених у протоколах огляду, якими оглянуті Telegram-канали, тоді як перевірка цих питань не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

У свою чергу, висновки місцевого суду щодо достовірності зазначених відомостей були предметом перевірки апеляційного суду, який не знайшов підстав сумніватися в їх обґрунтованості і вмотивованості, не вбачає таких підстав і Верховний Суд.

Водночас у цьому аспекті Суд зазначає таке.

Як убачається із судових рішень, слідчий оглянув Telegram-канали. За наслідком такого огляду він склав відповідні протоколи огляду, які сторона обвинувачення представила місцевому суду і той за результатом оцінки поклав інформацію, відображену в цих протоколах, на підтвердження своїх висновків про винуватість засудженого.

Міркування захисту, що суд мав оглянути Telegram-канали є непереконливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 103 КПК протокол є формою фіксування кримінального провадження.

Отже, органи досудового розслідування відповідно до вимог КПК задокументували інформацію, що, за їх висновками, мала значення для кримінального провадження, а саме шляхом складання відповідних протоколів.

З судових рішень вбачається, що предметом оцінки суду була інформація, що відображена у протоколах складених за наслідком проведення слідчої дії -огляду Telegram-каналів, яку суд, в межах своєї компетенції відповідно до ст. 94 КПК, визнав достовірною.

Тому підстав стверджувати, що в цій частині було порушено вимоги КПК, Верховний Суд не вбачає.

Більш того, якщо слідувати наведеним міркуванням захисту, суд, оцінюючи на достовірність протоколи слідчих дій, наприклад обшуку чи огляду місця події, повинен дослідити місце, де було проведено обшук, або огляд місця події, і лише у такому разі суд має право визнати протокол достовірним. Очевидно, що такі міркування не ґрунтуються на вимогах КПК, адже предметом дослідження суду, серед інших, є процесуальні документи, зокрема протоколи слідчих дій, в яких фіксується інформація, що має значення для кримінального провадження.

Тому Суд відхиляє ці доводи захисника.

Стосовно добровільності зайняття ОСОБА_4 посади в окупаційній адміністрації держави-агресора

На думку захисника, суд не врахував умови, у яких перебував засуджений, та не надав оцінку обставинам зайняття ним посади.

По суті ці доводи стосуються питання відповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що знову ж таки не належить до предмету касаційного перегляду.

Водночас, як убачається з судових рішень, суди попередніх інстанцій повно та всебічно розглянули кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення і дійшли висновку, що ОСОБА_4 , будучи громадянином України, добровільно зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Зокрема, суди оцінили протоколи огляду Telegram-каналів та інтернет-ресурси, в якихвисвітлювалася інформація, що засуджений добровільно брав участь у громадських заходах, як представник саме «адміністрації Володарського району ДНР», зокрема ними були зафіксовані події «святкування у смт Володарське» дня визволення від німецько-фашиських загарбників. Також у одному з цих каналів містився відгук щодо ефективної роботи ОСОБА_4 , як «заступника адміністрації Володарського району».

Суд звертає увагу, що засуджений зайняв керівну посаду у незаконно створених органах окупаційної влади («перший заступник голови адміністрації Володарського району ДНР»), брав участь у заходах, зокрема і публічних, як представник цієї влади. Його активна участь, яка позиціонувалась як позитивна, висвітлювалася на медіа-ресурсах незаконних органів влади.

Ці факти, у сукупності з показаннями свідка ОСОБА_6 , який зазначав, що засуджений мав амбіції до влади і цілеспрямовано рухався до цього, свідчать про те, що ОСОБА_4 після окупації смт Нікольське, прагнучи до влади та з бажанням отримати особисті вигоди від нової політичної ситуації, піддався спокусі легко зайняти керівну посаду та отримати владні повноваження, а тому підтримав окупаційну владу і почав співпрацювати з окупантами, за що був винагороджений керівною посадою, яку він добровільно зайняв.

Захист не навів переконливих доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, що засуджений добровільно зайняв вказану посаду.

Непереконливим є й посилання захисту на Женевську конвенцію в цій частині, що остання гарантує право цивільного населення отримувати оплачувану роботу, адже до того, як смт Нікольське було окуповано, засуджений був педагогом і після окупації не продовжив займатися цією діяльністю, а зайняв керівну посаду в органах держави-агресора, і своєю діяльністю, як представника цих органів, представляв легітимність цих органів серед населення, що залишилось в окупації.

На цих підставах Верховний Суд відхиляє такі доводи сторони захисту.

Стосовно доводів про неознайомлення засудженого із Законом України від 03 березня 2022 року № 2108-ХІ

Законом України від 03 березня 2022 року № 2108-IX, який набув чинності 15 березня 2022 року, Кримінальний кодекс України було доповнено новою ст. 111-1 КК, яка встановлювала кримінальну відповідальність за колабораційну діяльність.

Цей Закон було опубліковано в офіційних виданнях, зокрема в газеті «Голос України» - 15 березня 2022 року (№ 56).

Захист стверджує, що через те, що з урахуванням дати набрання чинності наведеного вище закону (15 березня 2022 року) і дати початку окупації території, на якій знаходився засуджений (05 березня 2022 року), останній не міг бути ознайомлений з цим Законом, зокрема через відсутній зв`язок із Україною. На думку захисника це вказує на те, що Закон № 2108-IXне був доведений до відома населення у порядку, встановленому законом.

Верховний Суд вважає непереконливими ці твердження захисту.

Відповідно до ст. 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Офіційними друкованими виданнями, в яких здійснюється офіційне оприлюднення законів Верховної Ради України, зокрема, є «Офіційний вісник України» та газета «Голос України» (Указ Президента України від 10 червня 1997 року № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності»).

За загальним правилом нормативно-правові акти після їх офіційного опублікування вважаються відомими всім громадянам, що покладає на кожного обов`язок дізнатися про нові правові норми, які регулюють його поведінку (презумпція знання закону).

Верховний Суд наголошує, що захист не обґрунтував того, що після окупації 05 березня 2022 року смт Нікольське і на момент публікації згаданого Закону № 2108-IX, на окупованій території не було доступу до Інтернет-ресурсів офіційних друкованих видань, у яких був оприлюднений цей Закон («Голос України», «Офіційний вісник України»), що позбавляло засудженого можливості ознайомитися із його змістом.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що засудженого визнано винуватим у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

За законом від 03 березня 2022 року № 2108-IX, такі дії підпадають під кваліфікацію за ч. 5 ст. 111-1 КК (колабораційна діяльність).

Водночас, це не свідчить про те, що вчинені засудженим дії до набрання чинності наведеного вище закону не були кримінально караними діяннями.

До доповнення КК положеннями ст. 111-1 КК, діяння громадян України, які перебуваючи на тимчасово окупованій території України вчиняли дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України кваліфікувалися за ст. 111 КК як державна зрада.

Аналіз положень, ст. 111 КК і ст. 111-1 КК вказує на те, що колабораційна діяльність є особливою формою державної зради і по суті в деяких випадках має спеціальний характер, порівняно із положеннями ст. 111 КК, адже вона деталізує та конкретизує дії, спрямовані на співпрацю з ворогом, які підривають національну безпеку України, акцентуючи увагу на різних формах такої співпраці, що можуть включати співпрацю з окупаційною владою, надання допомоги військовим формуванням противника, а також інші види активної підтримки агресора, що вимагає більш детального підходу до кваліфікації таких дій і встановлення відповідних санкцій.

Отже, ОСОБА_4 , будучи громадянином України, який постійно проживав на території смт Нікольське Маріупольського району Донецької області і тривалий період часу працював педагогом, будучи обізнаним про те, що з 2014 року почалася збройна агресія РФ проти України, а також те, що з 24 лютого 2022 року вона переросла у широкомасштабне вторгнення військ РФ на територію України, погодившись виконувати відведену йому роль та сприяючи представникам окупаційної влади, не міг не знати, що його діяння є злочинними та незаконними.

З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє такі доводи захисту.

Висновки

З урахуванням цього касаційний суд констатує, що вирок місцевого суду і ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведені мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3