Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/153/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 289 (215-3) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2024 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м. Кропивницькому Кіровоградської області кримінальне провадження № 0002432 від 26.08.2023, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2023 року.

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кіровограда, громадянин України, не одружений, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовець за призовом під час мобілізації на посаді стрільця-санітара ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -

визнаний винуватим та засуджений за ч. 1 ст. 289 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання з випробуванням на строк 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_7 обов`язки; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено домашній арешт.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати, пов`язані з проведенням експертизи в кримінальному провадженні в сумі 4541 гривні.

Вирішено питання речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за незаконне заволодіння транспортним засобом, за таких обставин.

ОСОБА_7 будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу за призовом під час мобілізації на посаді стрільця-санітара ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. ст. 3, 19, 21, 22, 24, 64, 68 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 16-17, 127-128, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 26 серпня 2023 року близько 15:25 години, більш точного часу органом досудового розслідування та судом не встановлено, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , побачив транспортний засіб, а саме: автомобіль марки ВАЗ 21053, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вишневого кольору, 1992 року випуску, який на праві власності належить ОСОБА_11 , шляхом вільного доступу через незачинені двері потрапив до салону автомобіля де за допомогою ключа, який знаходився у замку запалювання, привів в дію двигун автомобіля, вартість якого становить 28654 гривні 08 копійок.

Після чого, ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення поїхав, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 28654 гривні 08 копійок.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, і кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність вини, просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2023 року, стосовно ОСОБА_7 у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку із м`якістю призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 289 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Обгрунтовує свої вимоги тим, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, пом`якшуючою обставиною суд визнав щире каяття, обставин що обтяжують покарання судом не встановлено.

Проте, місцевим судом при призначенні покарання ОСОБА_7 не було враховано позицію потерпілого, який зазначив, що обвинувачений за весь час з моменту вчинення кримінального правопорушення, не намагався відшкодувати заподіяні збитки, а також висловив позицію, що обвинувачений заслуговує на суворе покарання.

Щире каяття ОСОБА_7 носить лише формальний характер, та жодним чином не відображає ставлення обвинуваченого до вчиненого.

Суд першої інстанції формально послався на те, що обвинувачений є військовослужбовцем та проходить військову службу за призовом під час мобілізації в умовах воєнного стану та не навів у вироку переконливих доводів та мотивів про необхідність та можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання.

Вказує, що з огляду на обстановку у військових формуваннях, значне поширення злочинів вчинених військовослужбовцями в період проходження військової служби в умовах воєнного стану, саме такий вид та розмір покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, буде запобіжником вчиненню кримінальних правопорушень в першу чергу військовослужбовцями в умовах воєнного стану.

Заслухавши суддю - доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, окрім визнання ним винуватості, підтверджені зібраними доказами, що містяться у матеріалах кримінального провадження і в апеляційній скарзі не заперечуються.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 289 КК України, сторонами кримінального провадження, не оспорюється.

При розгляді доводів апеляційної скарги колегія суддів відповідно до ст. 404 КПК України виходить із фактичних обставин провадження, встановлених судом першої інстанції.

Щодо призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи прокурора про необґрунтоване звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням із встановленням іспитового строку є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Статтею 65 КК України, визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною.

Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Згідно із ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Вказаних вимог закону місцевий суд дотримався.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Пунктом 3 частини 1 статті 65 КК України визначено, що суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, місцевим судом правильно визнано щире каяття.

Обставини, що обтяжують покарання відсутні.

Характеризуючи особу обвинуваченого, місцевий суд правильно врахував, що ОСОБА_7 раніше не судимий, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, згідно довідки КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради» № 5834/10 від 15.09.2023 одноразово (з 02.02.2009 по 10.02.2009) проходив стаціонарне обстеження по лінії військкомату з приводу змішаного розладу шкільних навичок у підлітка з акцентуацією характеру гіпертимного типу, проходив військову службу за призовом під час мобілізації.

Згідно досудової доповіді наданої Подільським районним відділом з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» в Кіровоградській області, стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюються, відповідно, як середні, та беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб.

На переконання колегії суддів, місцевим судом правильно встановлено наявність обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 передбачену п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, - щире каяття, оскільки основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення.

Так, якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, під час досудового слідства не приховував суттєві обставини вчиненого кримінального правопорушення, висловлював жаль з приводу вчиненого. Зазначив, що намагався відшкодувати потерпілому матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про визнання пом`якшуючою обставиною щире каяття, оскільки - щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність.

Отже, у колегії суддів відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності розкаяння ОСОБА_7 .

Твердження прокурора про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому не враховано позицію потерпілого про призначення суворого покарання, є необгрунтованими, оскільки при призначенні покарання врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу прокурор.

За таких обстави, висновок суду першої інстанції, щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у колегії суддів сумнівів не викликає, оскільки при призначенні покарання враховані та оцінені обставини, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі.

Питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому з огляду на вимоги ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість. виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

На переконання колегії суддів, враховуючи принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації призначення покарань, за своїм видом і розміром призначене ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України та покладенням обов`язків передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України є справедливим, необхідним та достатнім для його перевиховання, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим, так і іншими особами, відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

Будь-яких інших переконливих доводів, на підтвердження того, що призначене покарання ОСОБА_7 , є явно несправедливим внаслідок м`якості, в апеляційній скарзі не наведено та не надано під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування вироку місцевого суду, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2023 року, стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4