Дата документу 12.06.2024 Справа№ 315/334/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/334/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/498/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гуляйполе, громадянина України, який має середню освіту, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину, офіційно не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції,

захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Прокурор, який приймав участь у розгляді кримінального провадження. - ОСОБА_11 , представник потерпілих - адвокат ОСОБА_8 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2023 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробовуванням, зі встановленням йому іспитового строку тривалістю 2 роки.

Відповідно до ст.76 КК України, зобов`язано ОСОБА_6 : повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_6 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення моральної та майнової шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 50000,00 грн та матеріальну шкоду в розмірі 27060,98 грн.

Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_6 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення моральної та майнової шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13 матеріальну шкоду в розмірі 264,30 грн.

Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Цивільний позов ОСОБА_14 до ОСОБА_6 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення моральної та майнової шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_14 моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 50000,00 грн.

Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави:

- 2288,00 грн процесуальних витрат (рахунок № UA0008479, одержувач: ГУК у Зап.обл/ТГм. Запоріжжя/24060300, МФО: 899998, );

- 36243,84 грн процесуальних витрат (рахунок № UA0020649, одержувач: ГУК у Харків.обл/МТГ м. Харків, ).

Вирішена доля речових доказів та заходів забезпечення у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що не оспорюючи фактичні обставини події, доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та правильність його кваліфікації, вважає вирок суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості покарання.

Прокурор вважає, що судом необґрунтовано призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України, а також незастосування позбавлення права керувати транспортним засобом.

На думку апелянта, судом не було у повній мірі враховано, що внаслідок порушення ОСОБА_6 правил дорожнього руху одна особа загинула, а інша отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Також, судом не враховано, що порушення ОСОБА_6 правил дорожнього руху, яке полягало у перевищенні ним швидкості руху, мало місце в населеному пункті на проїзній частині вулиці в центрі міста між пішохідними переходами, тобто у громадському місці.

Крім того, прокурор посилається на ту обставину, що за період часу з моменту події ДТП до ухвалення судом вироку, а саме з 20 вересня 2018 року по 16 листопада 2023 року ОСОБА_6 жодних заходів на відшкодування майнової та моральної шкоди потерпілим не вжито, жодної гривні не відшкодовано. Лише формально перед останнім судовим засіданням обвинувачений намагався відшкодувати частину майнової шкоди ОСОБА_12 .

Вказане, на думку прокурора вказує на відсутність з боку ОСОБА_6 такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття.

Враховуючи викладене, прокурор вважає призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, а також незастосування позбавлення права керувати транспортним засобом, є необґрунтованим.

В апеляційній скарзі представник потерпілих - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортним засобом; задовольнити цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_6 , стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13 моральну та матеріальну шкоду у сумі 264000,30 грн; задовольнити цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_6 , стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 моральну та матеріальну шкоду у сумі 227060,98 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд першої інстанції належним чином не мотивував свого рішення про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку апелянта, призначене судом покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його наслідкам, вирок містить лише загальні фрази щодо законності застосування норм ст.75 КК України.

Також, вважає, що судом першої інстанції належним чином не оцінено та не враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що, керуючи технічно справним транспортним засобом, обвинувачений порушив правила дорожнього руху, що спричинило смерть, і віднесено до категорії тяжких злочинів. Хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого є необережною, проте об`єктом посягання являється здоров`я іншої людини, та наслідком вчинення якого є смерть ОСОБА_15 .

Апелянт вважає, що обвинувачений є небезпечним для суспільства, оскільки поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому будь-яке інше покарання окрім реального його відбування не забезпечить виправлення останнього та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим та і іншими особами.

Посилається на те, що негативні наслідки, які настали для потерпілої сторони, внесли вимушені зміни звичного життя, які були пов`язані з душевними хвилюваннями та понесенням матеріальних витрат.

Вказує, що ОСОБА_6 не визнав цивільний позов ОСОБА_13 та інших потерпілих в частині моральної шкоди, вважаючи її необґрунтованою.

Вважає, що позитивні характеристики обвинуваченого мають формальний характер та не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і порушень, вчинених ним.

Звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на думку представника потерпілих, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Характеристика обвинуваченого у загально соціальному плані, факт щирого каяття та активне сприяння розкриттю злочину, не знижує тяжкості та небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого останнім.

Крім того, у вироку суд зазначив, що ОСОБА_6 проживає у цивільному шлюбі та має на утриманні малолітнього сина, але згідно з характеристикою депутата міської ради, обвинувачений проживає один.

На думку адвоката ОСОБА_8 , вказані обставини у сукупності свідчать про те, що призначене покарання із застосуванням ст.75 КК України є м`яким і не буде сприяти виправленню засудженого.

Також, апелянт зазначає, що поруч з місцем ДТП знаходиться Дім культури, бібліотека, пошта, центральна площа міста. Через перехрестя, де сталась ДТП, діти ходять до школи та на гуртки.

Посилання суду у вироку на те, що ОСОБА_6 вживав заходів для відшкодування спричинених матеріальних збитків, заявлених потерпілими ОСОБА_16 та ОСОБА_13 , не відповідають дійсності, оскільки такі матеріали в справі відсутні.

Крім того, зазначає, що відповідно до вироку, у вказаному ДТП є вина і ОСОБА_17 , який в рамках іншого кримінального провадження засуджений вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року за ч.2 ст.286 КК України.

Отже, вина ОСОБА_6 та ОСОБА_17 доведена в повному обсязі, а тому смерть ОСОБА_15 настала як наслідок порушення правил дорожнього руху останніх.

Вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року ОСОБА_17 призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права керувати транспортним засобом та задоволені цивільні позови щодо стягнення моральної шкоди потерпілим.

До ОСОБА_17 не застосовано норми ст.75 КК України.

Апелянт вважає, що з огляду на те, що смерть ОСОБА_15 настала як наслідок порушення правил дорожнього руху ОСОБА_6 та ОСОБА_17 , то вина останніх є солідарною.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_9 просить залишити вказані апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Захисник вважає, що подані апеляційні скарги є безпідставними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Вказує, що апелянти не звертають увагу на той факт, що ОСОБА_17 , окрім того, що він є потерпілим у даному кримінальному провадженні, він є також і обвинуваченим по іншому кримінальному провадженню, по якому він був визнаний та є засудженим до позбавлення волі терміном 4 роки. Тілесні ушкодження останній отримав внаслідок своїх же злочинних дій.

Також, посилається на те, що у ОСОБА_17 на відміну від ОСОБА_18 є ряд обтяжуючих його вину обставин.

Вважає, що апелянтами проігноровано той факт, що потерпілий ОСОБА_19 вживав на ставку разом із ОСОБА_17 спиртні напої, після чого свідомо сів у стані алкогольного сп`яніння без захисного шолома у якості пасажира на скутер, яким ОСОБА_17 керував в стані алкогольного сп`яніння, при цьому вони їхали до кафе з метою продовження вживання спиртних напоїв.

Крім того, на думку захисника, ігнорують апелянти і той факт, що саме потерпілий ОСОБА_17 , везучи на своєму мопеді потерпілого Гомона, внаслідок алкогольного сп`яніння не зміг адекватно оцінити дорожню обстановку та відстань від наближаючогося до перехрестя доріг автомобіля Карпекіна, порушивши вимоги ПДР України, та не уступив дорогу водію ОСОБА_18 , який їхав по головній дорозі та мав перед ОСОБА_17 перевагу у русі.

Також, захисник вважає, що апелянти допускаються припущень стосовно можливої загрози іншим учасникам дорожнього руху та пішоходам, можливого заподіяння шкоди людям та дітям.

Вказує, що представник потерпілих навмисно намагається ввести суд в оману, посилаючись на висновок експерта Запорізького НДЕКЦ МВС України від 09 листопада 2018 року №9-729, який був оспорений стороною захисту та було призначено та проведено додаткову комплексу комісійну судову дорожньо-технічну та авто технічну експертизу, висновок №7758/19331 від 01 листопада 2022 року, результати якої явно відрізняються від результатів експертизи, на яку послався представник потерпілих у своїй апеляційній скарзі.

Вважає, що судом були вірно враховані та у повному обсязі досліджені всі обставини справи, вірно було встановлено ступінь вини у даній дорожній обстановці кожного із водіїв транспортних засобів, які були учасниками ДТП, та вірно надано оцінку діям водіїв.

Також, посилається на той факт, що безпосередньо перебуваючи на місці ДТП та одразу після того, як вона сталася, ОСОБА_6 сам викликав швидку та поліцію, вжив заходів для надання допомоги потерпілим.

Судом першої інстанції було вірно враховано особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, до адміністративної відповідальності не притягувався, на обліках у лікарів не перебуває, має на утримання малолітню дитину, характеризується позитивно, є внутрішньо-переміщеною особою, через війну втратив своє житло, а також обставини, що пом`якшують його відповідальність - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Крім того, судом враховано, що обвинувачений працює неофіційно - займається перевезенням крупної рогатої худоби та свинопоголів`я, що є його єдиним джерелом доходу, що слугувало суду підставою для незастосування до нього додаткового покарання, як позбавлення права керування транспортними засобами.

Також, судом було враховано досудову доповідь Гуляйпільського РС філії ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області, згідно з якою виправлення ОСОБА_6 можливе без позбавлення волі.

Стосовно цивільних позовів, захисник вказує, що в ході судового розгляду було надано відзив на заявлені позови потерплими, які були досліджені та їм надана оцінка.

Щодо посилання на те, що обвинувачений не намагався відшкодувати завдану шкоду, вказує, що в день скоєння ДТП ОСОБА_6 разом зі своїм братом та адвокатом зверталися до представників ОСОБА_12 , які також були присутні на місці ДТП, із питанням, яка і у якому розмірі необхідна матеріальна допомога, на що отримали відповідь, що від них ніякої матеріальної допомоги чи іншої допомоги не потребують.

Протягом всього судового розгляду потерпілі вели себе стосовно обвинуваченого агресивно, що унеможливлювало вжиття останнім заходів на відшкодування будь-якої шкоди потерпілим.

Незважаючи на вказане, 05 вересня 2023 року обвинувачений разом із захисником приїжджали до потерпілої ОСОБА_12 , але остання відмовилась брати гроші від обвинуваченого. При цьому, в наступному судовому засіданні разом із своїм сином звинуватили обвинуваченого у тому, що своїми дзвінками та приїздом до потерпілої створили «психологічний стрес та розлад її здоров`я».

Вважає, що усі цивільні позови були подані без дотримання вимог норм цивільно-процесуального законодавства, у тому числі з питань доказування та подання до суду доказів.

В апеляційних скаргах обох апелянтів відсутні додаткові обґрунтування поданих трьома потерпілими цивільних позовів, а також відсутні нові докази на їх підтвердження.

Згідно з вироком суду, 20 вересня 2018 року, приблизно о 17-30 годині (в світлу пору доби), водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Шевченка в м. Гуляйполі Запорізької області, з боку вул. Н. Махна в напрямку вул. Спортивної, зі швидкістю не менше 79,6 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху у населених пунктах, наближаючись при цьому до перехрестя з вул. Герцена.

В цей же час, водій ОСОБА_17 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи мопедом «Honda Lead», без реєстраційного номеру, незареєстрованим в органах МВС України, не маючи поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, здійснював рух по проїзній частині вул. Герцена з боку вул. Першого травня в напрямку вул. Шевченка, по якій рухався водій ОСОБА_6 , на перехресті вказаних доріг, виїхав на перехрестя, перетинаючи проїзну частину вул. Шевченка справа наліво по ходу руху автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 . В якості пасажира на мопеді перебував ОСОБА_15 .

Наблизившись до перехрестя вул.Шевченка з вул.Герцена в м.Гуляйполі, ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити мопед «Honda Lead», без реєстраційного номеру, під керуванням ОСОБА_17 , який наближався до нього праворуч, та маючи при цьому технічну можливість уникнути зіткнення з ним, шляхом зупинки керованого ним транспортного засобу до місця зіткнення, при русі з максимальною швидкістю, зазначеною в п.12.4 Правил дорожнього руху, відповідних заходів, спрямованих на дотримання дозволеного швидкісного режиму не вжив.

Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п.12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху, відповідно до яких:

- п.12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год»;

- п.12.9. «Водієві забороняється:

«б» перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7»

Невідповідність дій водія ОСОБА_6 вимогам пп.12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.

Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоїв зіткнення з мопедом «Honda Lead», без реєстраційного номеру, під керуванням ОСОБА_17 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир мопеду ОСОБА_15 загинув на місці ДТП, а водію мопеду ОСОБА_17 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Так, згідно з висновком судово-медичної експертизи від 01 листопада 2018 року №240, смерть ОСОБА_15 настала від множинних переломів кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів, які ускладнилися розвитком шоку. Всі ушкодження у ОСОБА_15 утворилися прижиттєво, по механізму тупої травми, від дії тупих, твердих предметів, могли утворитися при конкретній дорожньо-транспортній пригоді.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 21 листопада 2018 року №1381 МД, закрита травма грудної клітини у вигляді закритих переломів 2, 3, 5-го ребер ліворуч з розвитком гемотораксу у ОСОБА_17 у сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день). Ушкодження утворилися від дії тупих предметів. Утворення тілесних ушкоджень в умовах вказаної дорожньо-транспортної пригоди не виключається. Давність утворення ушкоджень не суперечить строку, вказаному в обставинах справи та в медичній документації.

Заслухавши:

доповідь судді;

прокурора, який підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора та апеляційну скаргу представника потерпілих;

представника потерпілих, який підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора та свою апеляційну скаргу, потерпілу ОСОБА_12 , яка у попередньому судовому засіданні підтримала думку свого представника;

обвинуваченого та його захисників, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих, зазначили, що обвинуваченим сплачено на користь потерпілого ОСОБА_13 завдану матеріальну шкоду у розмірі 127325,36 грн, на підтвердження чого надано відповідні квитанції;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих підлягають задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону в цілому дотримався при розгляді цього провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій ніким з учасників провадження не оспорюються, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Разом з цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі, щиросердно розкаявся, що визнано судом обставинами, які пом`якшують покарання. Обвинувачений є особою раніше не судимою, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, позитивно характеризується за місцем реєстрації, є тимчасово переміщеною особою, внаслідок збройної агресії рф зруйновано його будинок у м.Гуляйполе, проживає у цивільному шлюбі та має на утриманні малолітнього сина - ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Викладене фактично стало підставою для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення - у виді позбавлення волі на строк, наближений до мінімального, та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

На думку колегії судді, з урахуванням всіх обставин провадження та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, призначене останньому основне покарання, з огляду на його вид та строк, не може вважатися надто м`яким.

Окрім того, оскільки обвинувачений вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке є необережним, працевлаштований, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, а також приймаючи до уваги ступень вини обвинуваченого та досудову доповідь, відшкодування обвинуваченим стягнутої з нього за оскаржуваним вироком суду на користь потерпілих шкоди, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства, тобто про можливість його звільнення від призначеного покарання з випробуванням на підставі положень ст.75 КК України, із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Переконливих аргументів на спростування вказаного висновку в апеляційних скаргах не наведено.

З твердженнями апелянтів про відсутність щирого каяття у обвинуваченого, в т.ч. тому що останній повністю завдану шкоду не відшкодував, колегія суддів не погоджується з таких підстав.

Згідно з матеріалами провадження та оскаржуваним вироком суду, обвинувачений ОСОБА_20 беззастережно визнав свою вину у інкримінованому йому правопорушенні та сприяв органу досудового розслідування та суду у встановленні обставин провадження.

Під час апеляційного провадження обвинувачений повністю відшкодував потерпілим шкоду, яка стягнута з нього на користь потерпілих за оскаржуваним вироком суду.

При цьому, стороною захисту повідомлено, що питання стосовно відшкодування шкоди ініціювалось обвинуваченим і раніше, проте, потерпілі відмовлялись спілкуватись з зазначеного приводу зі стороною захисту, що фактично було підтверджено потерпілою ОСОБА_12 під час апеляційного розгляду.

Після з`ясування причин невідшкодування завданої шкоди, вислухавши думку учасників провадження, за клопотанням сторони захисту апеляційний розгляд було відкладено для надання можливості сторонам узгодити питання щодо відшкодування завданої шкоди.

В подальшому стороною захисту повідомлено, що було узгоджено з потерпілими питання щодо відшкодування завданої шкоди всім потерпілим шляхом перерахування грошових коштів на повідомлений потерпілими банківський рахунок потерпілого ОСОБА_13 , що і було здійснено обвинуваченим, на підтвердження чого надано відповідні квитанції.

Отже, наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття обвинуваченого, знайшла своє підтвердження.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами сторони обвинувачення в апеляційних скаргах про те, що, суд, не призначивши обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України - у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не в повній мірі врахував тяжкість наслідків від вчиненого обвинуваченим правопорушення, а саме те, що унаслідок вказаного правопорушення загинула людина - ОСОБА_15 .

Приймаючи до уваги викладене, оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання не може бути визнаний законним та обґрунтованим та на підставі ст.ст.407, 409, 413, 420 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Враховуючи фактичні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів буде призначення останньому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

З врахуванням відомостей про особу обвинуваченого та обставин, що пом`якшують покарання, колегія суддів вважає за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, з іспитовим строком на 2 роки.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст. 50 КК України.

В свою чергу, з доводами представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в апеляційній скарзі про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільних позовів колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з положеннями ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд зобов`язаний всебічно, повно і об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При вирішенні цивільних позовів потерпілих суд першої інстанції врахував, що окрім вини ОСОБА_6 у вказаному ДТП є вина і потерпілого ОСОБА_17 , який в рамках іншого кримінального провадження є засудженим вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року за ч.2 ст.286 КК України. Вказаним вироком суду від 20 липня 2021 року з ОСОБА_17 стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_12 200 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь потерпілого ОСОБА_13 - 100 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь потерпілої ОСОБА_14 - 200 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Крім того, суд обґрунтовано при вирішенні цивільного позову врахував фактичні обставини, а саме те, що внаслідок ДТП загинув потерпілий ОСОБА_15 , водій ОСОБА_17 порушив вимоги п.п. 2.1 «а», «г», 2.3 «г», 2.9 «а», «в», 16.11 та розділу 33 ПДР; водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. 12.9 ПДР. В той же час ОСОБА_15 перебував у якості пасажира мопеду під керуванням водія ОСОБА_17 , який був у стані алкогольного сп`яніння, та не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням всіх обставин провадження у сукупності, позовні вимоги потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_14 в частині заявлених позовних вимог щодо стягнення з обвинуваченого моральної шкоди підлягають задоволенню частково, у розмірі 50 000,00 грн кожній.

Що стосується позову про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної та майнової шкоди на користь потерпілого ОСОБА_13 , суд першої інстанції обґрунтовано зважив на те, що останній не відноситься до переліку осіб, визначених статтею 1200 ЦК України. Тому за позовною заявою потерпілого ОСОБА_13 стягнуто лише суму матеріальних збитків в розмірі 264,30 грн.

Свої висновки в частині вирішення цивільних позовів суд першої інстанції належним чином вмотивував.

Колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі представника потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , в частині, що стосується вирішення цивільних позовів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, тому в цій частині вказана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б тягнули за собою скасування вироку суду в цілому, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:

апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження - ОСОБА_11 , представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2023 року, стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України - звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк терміном 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4