КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/2517/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

14 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000482 за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 з доповненнями на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2023 щодо обвинувачених,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, одруженого, з неповною вищою освітою, працюючого охоронцем у ТОВ «Корвег», військовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011),

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, не одруженого, з середньою освітою, працюючого приватним охоронцем, військовозобов`язаного, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011),

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2023 клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011), на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності - задоволено.

Звільнено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011) від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011), на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності - задоволено.

Звільнено ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011) від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0000482 від 05.06.2020 року - закрито.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Запобіжні заходи відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - не обирались.

Вирішено долю щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

В обґрунтування свого рішення суд зазначив, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001), за якою обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , класифікується відповідно до ст. 12 КК України, як нетяжкий злочин. Максимальний строк покарання за вказаною статтею становить до п`яти років позбавлення волі.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), за якою обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , класифікується відповідно до ст. 12 КК України, як тяжкий злочин. Максимальний строк покарання за вказаною статтею станом на час розгляду клопотання, як таке, що поліпшує покарання обвинувачених, становить до восьми років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011), за якою обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , класифікується відповідно до ст. 12 КК України, як нетяжкий злочин. Максимальний строк покарання за вказаною статтею становить обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Вчинення кримінальних правопорушень, згідно зміненого обвинувального акта, обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 інкриміновано 30.11.2013 року, тобто з часу вчинення кримінальних правопорушень на час заявлення обвинуваченими клопотання про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України, з незалежних від суду причин сплинуло 10 років.

Проте, обвинувачені протягом всього судового розгляду кримінального провадження №0000482 від 05.06.2020 року вину у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень не визнавали.

Судом встановлено, що в даному кримінальному провадженні строки перебігу давності не зупинялися та не переривалися, так як обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не ухилялись від органів досудового слідства та суду, нових злочинів не вчиняли, що підтверджується матеріалами кримінального провадження та наданими суду витягами з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» щодо останніх.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, за змістом статей 284 - 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

За таких підстав, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Враховуючи викладене, вказані обставини свідчать про можливість звільнення обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України.

Обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відповідно до вимог ч. 3 ст. 285 КПК України роз`яснено право на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні наслідки закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суть обвинувачення і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, та можливість продовження судового провадження в повному обсязі в загальному порядку, проте, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили задовольнити їх клопотання та наполягали на їх звільненні від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності, та закритті кримінального провадження.

Враховуючи зазначене та за наявності згоди ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд вважає необхідним задовольнити клопотання обвинувачених та закрити кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000482 від 05.06.2020 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у зв`язку із закінченням встановлених ст. 49 КК України строків притягнення їх до кримінальної відповідальності.

Згідно ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Позиція сторони обвинувачення щодо стягнення з обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь держави витрат за проведення судово-почеркознавчих експертиз не узгоджується із правовою позицією, викладеною у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.09.2022 року у справі №203/241/17, провадження №51-4251кмо21, в якій зазначено, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

З огляду на вказане, витрати у вказаному кримінальному провадженні, понесені у зв`язку із залученням експертів органом досудового розслідування, слід віднести на рахунок держави.

Крім того, враховуючи, що станом на 13.12.2023 року судовий розгляд у даному кримінальному провадженні не було завершено та на час заявлення відповідних клопотань обвинуваченими тривала стадія з`ясування обставин та перевірки їх доказами, суд не вбачає за доцільне при вирішенні клопотання посилання на всі дослідженні під час судового розгляду докази сторони обвинувачення за для дотримання прав учасників кримінального провадження та уникнення однобічного їх тлумачення.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, представник потерпілого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухвали, порушення вимог процесуального закону, істотні порушення вимог кримінально процесуального закону, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2023 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про звільнення від кримінальної відповідальності.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що в оскаржуваній ухвалі не було встановлено чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винуваті вони у вчиненні цього кримінального правопорушення та чи підлягають покаранню за вчинене кримінальне правопорушення. При цьому суд звільнив ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності не оцінивши чи вчиняли вони злочин.

Крім того, апелянт вказує, що в оскаржуваній ухвалі зазначено, що станом на дату постановлення ухвали судовий розгляд у даному кримінальному провадженні не було завершено. На час заявлення відповідних клопотань обвинуваченими тривала стадія з`ясування обставин та перевірки їх доказами, тому суд не вбачає за доцільне при вирішенні клопотання посилання на всі дослідженні під час судового розгляду докази сторони обвинувачення за для дотримання прав учасників кримінального провадження та уникнення однобічного їх тлумачення. Проте, апелянт вважає, що на момент постановлення ухвали, суд вже дослідив докази і сторони обвинувачення і сторони захисту. Фактично лишалося лише допитати обвинувачених і переходити в стадію дебатів. Апелянт зазначає, що якщо судом не встановлено достатньо доказів, які б свідчили про вчинення особою кримінального правопорушення, він не може задовольнити клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції всупереч вимог ст. 368, 372 КПК України та висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у постанові від 24.02.2021 не встановлено, чи мали місце діяння, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , чи містять вони склад кримінальних правопорушень та чи вчинили їх згадані особи. Без з`ясування вказаних обставин суд не міг прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення. Разом з цим, судом неправильно застосовано положення ст. 49 КК України у порядку, що суперечить точному змісту вказаної норми. При ухваленні оскаржуваного рішення на підставі ст. 49 КК України судом не встановлювалося наявність або відсутність такої умови як факт вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Апелянт вказує, що враховуючи, що обвинувачені заявили клопотання про звільнення кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, усвідомлюючи наслідки такого звільнення, що суд повинен прийняти рішення про звільнення від кримінальної відповідальності обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проте обов`язково має оцінити усі докази та встановити обставини, передбачені ст. 368 КПК України. Крім того, у своїй ухвалі суд повинен зазначити встановлені у ході судового розгляду обставини вчинення обвинуваченими інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а також підстави звільнення від кримінальної відповідальності із застосуванням ст. 49 КК України та посиланням на досліджені докази.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, невмотивованість, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2023, Постановити нову ухвалу, якою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011) на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження, внесене до ЄДРДР № 0000482 від 05.06.2020 - закрити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що з урахуванням вимог ст.ст. 44, 49 КК України та ППВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», суд першої інстанції мав з`ясувати, що діяння, які поставлені обвинуваченим за провину, дійсно мали місце, що вони містять склади злочинів, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винні у вчиненні цих діянь, а також що умови та підстави їх звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК України.

Крім того, апелянт вказує, що судом досліджені усі докази сторони обвинувачення, докази сторони захисту і встановлені обставини вчинення кримінальних правопорушень, а також те, що сторона захисту заявляла клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, усвідомлюючи наслідки такого звільнення, сторона обвинувачення наголошувала на тому, що суд зобов`язаний прийняти рішення про звільнення від кримінальної відповідальності обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зазначивши у своїй ухвалі встановлені в ході судового розгляду обставини вчинення ними інкримінованих кримінальних правопорушень, а також підстави звільнення від кримінальної відповідальності із застосуванням ст. 49 КК України та посиланням на досліджені докази відповідно до ч. 1 ст. 372 КПК України. Натомість суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення від кримінальної відповідальності обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 лише послався на обставини викладені в обвинувальному акті, однак не зазначив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вчинили кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону № 2341-14 від 05.04.2001); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011) та взагалі не зробив висновку про факт вчинення цих правопорушень.

Апелянт зазначає, що в оскаржуваній ухвалі від 13.12.2023 суд зазначив наступне: «враховуючи, що станом на 13.12.2023 року судовий розгляд у даному кримінальному провадженні не було завершено та на час заявлення відповідних клопотань обвинуваченими тривала стадія з`ясування обставин та перевірки їх доказами, суд не вбачає за доцільне при вирішенні клопотання посилання на всі дослідженні під час судового розгляду докази сторони обвинувачення за для дотримання прав учасників кримінального провадження та уникнення однобічного їх тлумачення». Тобто суд, незважаючи на вимоги ч. 1 ст. 372 КПК України, в мотивувальній частині своєї ухвали свідомо не зазначив встановлені судом обставин із посиланням на докази та у подальшому, застосовуючи ч. 1 ст. 49 КК України не зазначив про вчинення правопорушень обвинуваченими, що надало б можливість застосувати строки давності визначені пунктами 1-5 частини 1 цієї статті.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та частково підтримав апеляційну скаргу представника потерпілого в частині доводів незаконності постановленої ухвали, пояснення потерпілого та його представника, які підтримали подану ними апеляційну скаргу та частково апеляційну скаргу прокурора щодо незаконності ухвали, пояснення обвинувачених та їх захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Однією із підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності є закінчення строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та правильно встановлено судом першої інстанції, інкриміновані обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 злочини передбачені ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001), за ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011) відповідно до ст. 12 КК України класифікуються, як нетяжкі злочини, за ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), як тяжкий злочин.

Вчинення кримінальних правопорушень, згідно зміненого обвинувального акта, обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 інкриміновано 30.11.2013, і станом на 13.12.2023 сплинули, передбаченні п. 4 ч.1 ст. 49 КК України строки притягнення особи до кримінальної відповідальності, застереження, передбачені ч.ч. 2, 3 ст. 49 КК України, для такого звільнення відсутні. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які звернулись до суду з відповідним клопотанням про звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, наслідки закриття справи, зокрема, що дана обставина є нереабілітуючою, зрозумілі. Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини, необхідні для вирішення даного питання і дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закрив кримінальне провадження щодо них.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого та прокурора про те, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності повинен був зазначити в ухвалі встановлені в ході судового розгляду обставини вчинення ними інкримінованих кримінальних правопорушень, в тому числі чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винуваті вони у вчиненні цього кримінального правопорушення та чи підлягають покаранню за вчинене кримінальне правопорушення, так як судом вже було досліджено докази сторони обвинувачення та захисту, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Статтею 350 КПК України передбачено, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Таким чином, якщо під час здійснення судового провадження, надійшло клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, наведені норми покладають на суд обов`язок невідкладно перейти до вирішення такого клопотання. Суд з`ясувавши думку учасників провадження, постановляє ухвалу.

Невідкладність вирішення клопотання пов`язана із тим, що суд, встановивши наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, ухвалює рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриває провадження у справі.

За таких обставин, вчинення будь-яких подальших процесуальних дій чи прийняття рішень у кримінальному провадженні втрачає сенс та необхідність.

При цьому на відміну від змісту вироку (ст. 374 КПК України), який поряд з іншим має містити рішення про винуватість особи у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, зміст ухвали (ст. 372 КПК України) має містити лише суть питання, що вирішується ухвалою, встановлені судом обставини, що стосуються цього питання із посиланням на докази, мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, положення закону, яким він керувався, висновки та інше.

Тому, до ухвалення вироку у справі, суд не може робити висновки про винуватість особи, тим більше тоді, коли строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності спливли значно раніше, ніж суд робить такий висновок.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, станом на 13.12.2023 судовий розгляд у даному кримінальному провадженні не було завершено і тривала стадія з`ясування обставин та перевірки їх доказами, однак обвинуваченими було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження, а тому суд першої інстанції обґрунтовано, відповідно до вимог ч.4 ст. 286 та ст. 350 КПК України, невідкладно перейшов до вирішення даного клопотання та встановивши наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, а також з`ясувавши думку обвинувачених щодо заявленого клопотання та роз`яснивши їм юридичні наслідки закриття кримінального провадження, постановив ухвалу. При цьому зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції вказав обставини вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кримінальних правопорушень з посиланням на їх викладення в обвинувальному акті.

Оскільки, в ухвалі про звільнення особи від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності та закриття провадження у справі, суд не робить висновків про винуватість чи не винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, оцінка кожного доказу, що стосується цього питання, з точки зору належності, допустимості та достовірності КПК України не передбачена та є зайвою, що відповідає правовій позиції, сформульованій в постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 559/182/19 (провадження № 51-5223 км 21). Таким чином, доводи апеляційної скарги представника потерпілого та прокурора щодо необхідності суду при задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності оцінити усі докази та встановити обставини, передбачені ст. 368 КПК України, не заслуговують на увагу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді клопотання обвинувачених повністю дотримався вимог ст. 286 КПК України, у зв`язку з чим ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2023 є законною та обґрунтованою та правових підстав для її скасування не має, а відтак апеляційні скарги представника потерпілого та прокурора не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 376, ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2023, якою клопотання обвинувачених задоволено та звільнено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21.02.2014), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011) від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0000482 від 05.06.2020 року - закрито - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4