Єдиний унікальний № 744/449/23
Провадження № 1-кс/744/6/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року Семенівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Семенівка Чернігівської області письмову заяву судді Семенівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_5 про самовідвід у кримінальному провадженні за обвинувальним актом за номером Єдиного реєстру досудових розслідувань 0000001 від 05.01.2022 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Семенівка Семенівського району Чернігівської області, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, розлученого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , за відомостями обвинувального акта раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ст. 366-3 Кримінального кодексу України-

В С Т А Н О В И В:

До Семенівського районного суду Чернігівської області надійшла заява судді Семенівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_5 , котрий здійснює судове провадження у кримінальному провадженні, єдиний унікальний № 744/449/23 (допоміжне провадження № 1-кп/744/35/2024), за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ст. 366-3 Кримінального кодексу України, одноособово. Заява умотивована тим, що, за доводами судді ОСОБА_5 , у 1994-1997 роках він працював разом з ОСОБА_4 у державній податковій інспекції по Семенівському району Чернігівської області та державній податковій адміністрації у Семенівському районі Чернігівської області. Деякий час у 1997 році, на переконання судді ОСОБА_5 , він навіть працював з обвинуваченим в одному кабінеті під час роботи у державній податковій адміністрації у Семенівському районі Чернігівської області. Спільно з обвинуваченим суддя ОСОБА_5 брав участь у святкуванні в колективі різних свят. В подальшому, за твердженнями судді ОСОБА_5 , працюючи на посадах помічника та старшого помічника прокурора Семенівського району Чернігівської області у 1998-2009 роках, ОСОБА_5 у своїй діяльності взаємодіяв з ОСОБА_4 , який на той час обіймав посаду старшого оперуповноваженого податкової поліції, тому що одним з напрямків діяльності ОСОБА_5 було здійснення нагляду за додержанням та застосуванням законів, зокрема у сфері оподаткування. На думку судді ОСОБА_5 , вказані вище обставини можуть викликати у будь-якого з учасників кримінального провадження та сторонніх спостерігачів (працівників правоохоронних органів, мешканців Семенівського району тощо) розумні сумніви в неупередженості судді у зазначеному кримінальному провадженні, обвинуваченим у якому є ОСОБА_4 , тобто, на погляд судді ОСОБА_5 , є об`єктивні підстави для відводу судді, передбачені п. 4 ч. 1 ст. 75 Кримінального процесуального кодексу України, яким встановлено, що суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 21 Кримінального процесуального кодексу України. В силу вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» як джерело права підлягає застосуванню судами України практика Європейського суду з прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року, важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Суд (судді) зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду. Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Мироненко і Мартенко проти України» (рішення від 10 грудня 2009 року), наявність безсторонності суду має визначатися, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (це розтлумачено, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ у справах «Фей проти Австрії» від 24 лютого 1993 року та «Веттштайн проти Швейцарії» від 28 жовтня 2008 року). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення ЄСПЛ у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» від 10 червня 1996 року. Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного (рішення ЄСПЛ у справі «Веттштайн проти Швейцарії» від 28 жовтня 2008 року). Разом з тим, у своєму рішенні по справі «Фельдман проти України» від 8 квітня 2010 року Європейський суд з прав людини порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнав незабезпечення суддею достатніх гарантій для виключення будь-якого розумного сумніву з приводу його безсторонності. Ст. 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням XI (чергового) з`їзду суддів України від 22 лютого 2013 року, визначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Вказане випливає з принципу об`єктивності, визначеного у Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року за № 2006/23, відповідно до якого об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у місті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують її прийняття. За змістом п. 3.1 Бангалорських принципів поведінки суддів суддя демонструє поведінку, бездоганну навіть з точки зору стороннього спостерігача. Відповідно до п. 3.2 Бангалорських принципів поведінки суддів спосіб дій та поведінка судді мають підтримувати впевненість суспільства в чесності та непідкупності судових органів. Недостатньо просто чинити правосуддя, потрібно робити це відкрито для суспільства. Враховуючи положення, викладені в п. п. 24, 26, 30 рішення Європейського Суду з прав людини від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» (заява № 9186/80), де зазначено, що для неупередженості розгляду справи «навіть видимість може бути важливою», «правосуддя повинне не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться», будь-який суддя, щодо якого є обґрунтовані підстави побоюватись браку безсторонності, має бути відведений. Отже, суддя ОСОБА_5 вважає, що він не вправі розглядати кримінальне провадження №1-кп/744/35/2024 (єдиний унікальний №744/449/23) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 366-3 Кримінального кодексу України.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали судового провадження, в межах якого суддею ОСОБА_5 подана заява про самовідвід, в тому числі вивчивши саму заяву про самовідвід, заслухавши у судовому засіданні думку прокурора ОСОБА_3 , який підтримав заявлений суддею самовідвід, думку обвинуваченого, котрий просив вирішити заявлений самовідвід належним чином, та пояснив про те, що він зараз є пенсіонером і не пам`ятає спільну роботу зі ОСОБА_5 , котрий є головуючим суддею у справі, він служив в органах податкової міліції й знаходився в місті Семенівка Чернігівської області лише умовно, його основна робота була пов`язана з відповідним підрозділом у місті Мена Чернігівської області, в дружніх стоунках із суддею ОСОБА_5 він не знаходиться, убачається за необхідне вирішити заяву судді ОСОБА_5 про самовідвід за наступних обставин.

Щодо законності повноважень судді ОСОБА_1 з розгляду заяви про самовідвід судді ОСОБА_5 необхідно зазначити про таке.

У кримінальному провадженні існує різниця між суддею, який вирішує судове провадження, здійснює процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність у межах кримінального провадження (визначення кримінального провадження наведене у п. 10 ч. 1 ст. 3 Кримінального процесуального кодексу України), а також іншим суддею цього ж суду, який вирішує заяву про самовідвід судді, котрий у свою чергу здійснює провадження одноособово (ч. 1 ст. 81 Кримінального процесуального кодексу України).

Процесуальна роль цих суддів різна. Так, суддя, який здійснює розгляд по суті кримінального провадження, вирішує питання, пов`язані з обставинами справи, доказами та приймає рішення щодо винуватості чи невинуватості обвинуваченого, подальшої долі засудженого у разі набрання обвинувальним вироком законної сили й питань, зв`язаних з виконанням такого вироку, покаранням засудженого.

З іншого боку, суддя, який вирішує заяву про самовідвід іншого судді, розглядає лише питання про наявність підстав у певного судді для виключення його з провадження.

Через це заборона, визначена нормою ч. 2 ст. 76 Кримінального процесуального кодексу України, по суб`єктному складу правовідносин торкається тільки судді, який вчиняє дії, зв`язані з сутністю кримінального провадження (розглядає обвинувальний акт, вирішує питання, зв`язані з виконанням вироку тощо), а не судді, котрий має вирішити лише питання про те, чи може другий суддя брати подальшу участь у кримінальному провадженні.

Отже, тільки у даному провадженні, яке стосується вирішення питання про самовідвід судді й нічого іншого, немає аніякої заборони для участі судді ОСОБА_1 виключно з-за того, що суддя ОСОБА_1 тут не вирішує питання ухвалення вироку чи постановлення ухвали щодо питань, зв`язаних з виконанням вироку чи тих питань, які стосуються учасників кримінального провадження і кола піднятих ними проблем, пов`язаних із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, він тут не діє як суддя, який здійснює провадження одноособово.

Тому жодних перешкод для розгляду заяви про самовідвід судді Семенівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_5 , саме який здійснює провадження по суті одноособово, іншим суддею Семенівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 в даному разі немає.

По суті розглядуваної заяви про самовідвід слід навести дані про наступне.

За змістом ч. 1 ст. 75 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

За матеріалами заяви про самовідвід та відомостями кримінального провадження з`ясовано, що суддя ОСОБА_5 не підпадає під ознаки осіб, наведених у перелічених вище пунктах 1-3, 5 частини 1 статті 75 Кримінального процесуального кодексу України, на що також він і не вказує у своїй заяві про самовідвід.

В тож же час доводи заяви судді ОСОБА_5 про самовідвід зводяться до посилань на інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості судді, тобто до правил, окреслених у п. 4 ч. 1 ст. 75 Кримінального процесуального кодексу України.

Втім, згідно приписів зазначеного вище пункту частини статті кримінального процесуального закону під обставинами, що свідчать про неупередженість судді, розуміються, як правило, обставини, що вказують на надання суддею консультацій чи інших послуг як напередодні, так і в процесі провадження або якщо до прийняття рішення у справі він усно або письмово висловлював свою думку про винність або невинність особи, чи коли він перебуває у службовій, матеріальній або іншій залежності від учасників судового провадження. Також до таких обставин можна віднести ситуацію, коли суддя раніше ухвалював судові рішення, які тим чи іншим чином можуть впливати на правову позицію судді в наступній розглядуваній судовій справі.

Разом з тим, у випадку посилань на обопільну взаємодію по роботі чи службі судді й іншого учасника судового провадження, при поданні заяви про самовідвід суддею не задля убезпечення від формальностей й для запобігання вірогідності скасування судового рішення на стадії ймовірного подальшого апеляційного перегляду (п. 2 ч. 2 ст. 412 Кримінального процесуального кодексу України), в заяві про відвід (самовідвід) судді мають бути наведені дані щодо темпорального критерію давності такої взаємодії, ступеню такої взаємодії, взаємної інтегрованості судді в процес цієї взаємодії з учасником кримінального провадження в минулому, відомості про якусь об`єднуючу спільну службову ідею з визначеним учасником провадження, котру суддя справді не може переступити в силу певних суттєвих обставин.

Однак, таких вказаних вище обставин чи інших подібних вагомих аргументів суддею ОСОБА_5 у заяві про самовідвід не наведено.

Зокрема, праця судді ОСОБА_5 в податкових органах, якщо така мала місце (документів чи їх копій до заяви про самовідвід не додано), в 1994-1997 роках відбувалась вже щонайменше 26 років потому, тобто її окрема взята давність, за відсутності додаткових підстав, сама по собі унеможливлює розумне уявлення стороннього спостерігача стосовно якогось реального шансу ухвалення суддею, який у свою чергу зобов`язаний в силу вимог законодавства бути неупередженим, поблажливих судових рішень.

Аналогічним чином необхідно зазначити і про взаємодію судді ОСОБА_5 по колишній роботі в органах прокуратури у 1998-2009 роках, від часу припинення якої пройшло не менш 14 років.

При цьому слід зауважити, що аніякі дані про обсяг взаємної інтегрованості судді ОСОБА_5 в минулому в процес взаємодії з ОСОБА_4 , відомості про якісь об`єднуючі їх спільні службові переконання, котрі суддя ОСОБА_5 справді не може порушити в силу певних істотних обставин, у заяві про самовідвід зовсім не наведено.

Більш того, обвинуваченим ОСОБА_4 у судовому засіданні обставини його взаємодії під час роботи чи служби з суддею ОСОБА_5 в минулому не підтверджено.

Також у судовому засіданні не встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебувають в дружніх стосунках.

Те, що суддя ОСОБА_5 в 1997 році знаходився в одному кабінеті з ОСОБА_4 не може бути самостійною підставою для задоволення самовідводу судді ОСОБА_5 , позаяк тільки одна лише локація обидвох фізичних осіб у певний час або період часу ні про що суттєве в ключі основ для самовідводу судді не свідчить. Подібним чином слід розцінювати й згадані у заяві про самовідвід святкування.

Крім цього, за даними заяви про самовідвід, суддею ОСОБА_5 зазначено, що він «працював разом з ОСОБА_4 у державній податковій інспекції по Семенівському району Чернігівської області та державній податковій адміністрації у Семенівському районі Чернігівської області», але не уточнено, чи це мається на увазі праця в одній адміністративній будівлі чи в штаті названих податкової інспекції та адміністрації як юридичних осіб чи їх відокремлених підрозділів, адже суду відомо, що ОСОБА_4 працював здебільшого в органах податкової міліції, що були зовсім іншою структурою, аніж податкова інспекція або адміністрація.

Таким чином, суд приходить до висновку, що жодних підтверджених доказами обставин, які можуть викликати сумнів у неупередженості судді ОСОБА_5 , котра презюмується за відстності доказів протилежного, у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 не убачається.

Тому, за присутності сповіщених суду ОСОБА_5 у заяві про самовідвід обставин, норма п. 4 ч. 1 ст. 75 Кримінального процесуального кодексу України не може бути застосована.

Вказана вище правова позиція прокурора ОСОБА_3 , який у судовому засіданні висловлював, суд вважає, неточну думку щодо слушності заяви про самовідвід, є лише суб`єктивним оціночним судженням цього прокурора, котре не спростовує приведених вище доводів суду, а отже, не може бути незалежною від контексту основою для задоволення заяви суді ОСОБА_5 про самовідвід.

Приходячи до висновків про відсутність підґрунтя для відведення судді ОСОБА_5 від розгляду кримінального провадження за обвинувальним актом стосовно ОСОБА_4 , суд убачає не у повній мірі кореспондуючими ситуації посилання судді ОСОБА_5 .:

на п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 21 Кримінального процесуального кодексу України, адже суддя перш за все за відсутності об`єктивних й істотних суб`єктивних чинників сам має додержуватись принципів незалежності й безсторонності;

на практику Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» (рішення від 09 листопада 2006 року), бо в заяві про самовідвід не наведено, чому обставини діянь судді ОСОБА_5 самі по собі можуть викликати недовіру як в учасників кримінального провадження, так і у суспільства;

на справи Європейського суду з прав людини «Мироненко і Мартенко проти України» (рішення від 10 грудня 2009 року), «Фей проти Австрії» (від 24 лютого 1993 року) та «Веттштайн проти Швейцарії» (від 28 жовтня 2008 року), «Пуллар проти Сполученого Королівства» (від 10 червня 1996 року), «Фельдман проти України» (від 08 квітня 2010 року), «Де Куббер проти Бельгії» (від 26 жовтня 1984 року), адже посилання на обставини про те, що суддя ОСОБА_5 у зв`язку із контактуванням із ОСОБА_4 по роботі, яке до того ж не триває зараз й напевно мало місце лише в далекому минулому, викристалізував якесь особисте переконання, що відбиватиметься на результатах розгляду даної судової справи, чи проявив упередженість або небезсторонність у взаємозв`язку із кримінальним провадженням, заява про самовідвід не містить;

на ст. 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням XI (чергового) з`їзду суддів України від 22 лютого 2013 року, на п. п. 3.1, 3.2 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року за № 2006/23, оскільки заява про самовідвід не поміщає даних про наміри судді ОСОБА_5 не демонструвати бездоганну поведінку при здійсненні кримінального провадження щодо ОСОБА_4 чи поведінку судді ОСОБА_5 , яка викликатиме сумнів у стороннього спостерігача, не підтримуватиме впевненість суспільства в чесності та непідкупності судових органів.

Наостанок слід, поряд з викладеним, зауважити, що у даному кримінальному провадженні вже запроваджена судова практика із приводу в деякій мірі подібної ситуації щодо заяви про самовідвід судді (ухвала Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 червня 2023 року на аркуші судового провадження 81), яка свого відображення в наступній за часом заяві судді ОСОБА_5 про самовідвід не знайшла.

За такої ситуації убачається за потрібне у задоволенні заяви про самовідвід судді ОСОБА_5 відмовити повністю через відсутність підстав для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 81, 376 Кримінального процесуального кодексу України,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви судді Семенівського районного суду Чернігівської області ОСОБА_5 про самовідвід відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення й окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений 04.04.2024.

Суддя: ОСОБА_1