УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року Слідчий суддя Володимир-Волинського міського суду Волинської області

ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання начальника СД Володимирського РВП ГУНП у Волинській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000146 від 23.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України,

ВСТАНОВИВ

25 березня 2024 року до Володимир-Волинського міського суду Волинської області надійшло вищезазначене клопотання начальника СД Володимирського РВП ГУНП у Волинській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна, яке він обґрунтовує тим, що 23.03.2024 року під час проходження прикордонного контролю на пункті пропуску для міжнародного автомобільного сполучення «Устилуг», що знаходиться на території Устилузької ОТГ Володимирського району Волинської області, гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надав на паспортний контроль довідку ЛКК та висновок ЛКК видані на ім`я його батька ОСОБА_5 з ознаками підроблення.

23 березня 2024 року за даним фактом СД Володимирського РВП ГУНП у Волинській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000146 з попередньою кваліфікацією за ч.4 ст. 358 КК України.

23 березня 2024 року, під час огляд місця події у ОСОБА_4 , було вилучено: автомобіль марки Renault Clio реєстраційний номер НОМЕР_1 , мобільний телефон марки POCO імей: НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , довідка ЛКК №194 від 14.03.2024, висновок ЛКК №166 від 14.03.2024 видані на ім`я ОСОБА_5 .

Згідно ч.7 ст.237 КПК України, вилучені речі вважається тимчасово вилученим майном.

Дізнавач вважає, що вилучені в ході огляду предмети є безпосереднім об`єктом кримінально протиправних дій, можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч.1 ст. 98 КПК України.

Таким чином, вилучені автомобіль марки Renault Clio, реєстраційний номер НОМЕР_1 , мобільний телефон марки POCO імей: НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , довідка ЛКК №194 від 14.03.2024, висновок ЛКК №166 від 14.03.2024, видані на ім`я ОСОБА_5 , підлягають арешту із забороною відчуження, розпорядження та користуванням, оскільки мають значення речових доказів для кримінального провадження. В іншому ж випадку, вказані речі, які є речовим доказом у кримінальному провадженні, підлягатимуть поверненню, а тому сліди злочину на них можуть бути знищені.

Дізнавач у судове засідання не з`явився, просив розглянути клопотання за його відсутності.

Власник майна ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, проте представник власника майна подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також просила повністю відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна через його необґрунтованість та безпідставність.

Згідно ч. 1 ст. 172 КПК України неприбуття вказаних осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Дослідивши клопотання та долучені до нього документи, письмові заперечення представника власника майна, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Згідно ст.ст. 131, 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч.2 ст.131, ч.1 ст.170 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема : правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні дізнавача, який звернувся з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Проте, дізнавач у своєму клопотанні належним чином не обґрунтував та у судовому засіданні не довів необхідність накладення арешту на документи, автомобіль та мобільний телефон вилучені у ОСОБА_4 під час огляду місця події, не обґрунтував та не довів наявність достатніх підстав вважати, що вказане майно є доказом кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України (використання завідомо підробленого документа), зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

На обґрунтування доводів клопотання дізнавачем долучені повідомлення Державної прикордонної служби України про виявлення кримінального правопорушення, яке містить лише припущення про те, що надані ОСОБА_4 документи є підробленими, а також постанова дізнавача про визнання предметів речовими доказами.

Проте, постанова дізнавача про визнання предметів речовими доказами від 25.03.2024 носить суто формальний характер, оскільки в самій постанові не надана оцінка документам, автомобілю та мобільному телефону на їх відповідність положенням статті 98 КПК України, та не обґрунтовано їх значення для даного кримінального провадження, яке здійснюється за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Іншіх доказів на обґрунтування необхідності накладення арешту на вилучене майно, дізнавачем не надано.

Разом з тим, як вбачається з відповіді ТОВ «Золота Нива» від 26.03.2024 на запит адвоката, ОСОБА_5 дійсно видавалась довідка лікувально-консультативної комісії №194 від 14.03.2024, та висновок лікувально-консультативної комісії №166 від 14.03.2024 (про потребу у постійному догляді).

На підставі наведеного слідчий суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання дізнавача про арешт майна.

Керуючись ст.ст.170-174 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволені клопотання начальника сектору дізнання Володимирського РВП ГУНП у Волинській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000146 від 23.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, а саме: автомобіля марки Renault Clio, реєстраційний номер НОМЕР_1 , мобільного телефона марки POCO імей: НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , довідки ЛКК №194 від 14.03.2024, висновка ЛКК №166 від 14.03.2024, виданих на ім`я ОСОБА_5 , яке було вилучено 23.03.2024 під час огляду місця події у ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Копію ухвали не пізніше наступного робочого дня після її постановлення направити дізнавачу та власнику майна.

Слідчий суддя ОСОБА_1