Провадження № 1-кп/522/580/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

при розгляді у підготовчому судовому засіданні обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008564 від 09.11.2016 року, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Єлізово Камчатської області, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ч.1 ст. 366, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_6 , -

встановив:

Прокурор ОСОБА_4 під час підготовчого судового засідання звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, зокрема грошових коштів, вилучених під час проведеного у кримінальному провадженні № 00008564 обшуку від 10.08.2023 з адресою: АДРЕСА_1 , а саме: молдавські Леї 3390(три тисячі триста дев`яносто); Євро -1240(одна тисяча двісті сорок); долари США 5805 ( п`ять тисяч вісімсот п`ять); гривні 237 500(двісті тридцять сім тисяч п`ятсот).

У підготовчому судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Захисник ОСОБА_5 , обвинувачена ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_6 , заперечували проти задоволення клопотання прокурора про арешт майна, посилаючись на його необґрунтованість.

Заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, дослідивши надані матеріали, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно вимог ч. 6 ст. 132 розділу II КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження суд повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд згідно вимог ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Як встановлено судом в ході досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження, 10.08.2023р., був проведений санкціонований обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого були вилучені грошові кошти, а саме: молдавські НОМЕР_1 (три тисячі триста дев`яносто); Євро -1240 (одна тисяча двісті сорок); долари США 5805 ( п`ять тисяч вісімсот п`ять); гривні - 237 500 (двісті тридцять сім тисяч п`ятсот) та у той же день зазначені кошти постановою детектива Підрозділу детективів Територіального управління БЕБ в Одеській області ОСОБА_7 визнані речовими доказами.

У подальшому, згідно розписки від 12.12.2023р. детективом були повернуті вищевказані грошові кошти ОСОБА_6 без будь-яких обмежень (відповідальне зберігання), та як він зазначив у підготовчому судовому засіданні вказані грошові кошті є його накопиченою заробітною платою і пенсією. Зазначені грошові кошти після повернення були витрачені ОСОБА_6 ним на власний розсуд, а саме на лікування.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 підтвердила належність коштів ОСОБА_6 , який в межах вищевказаного кримінального провадження не є підозрюваним, обвинуваченим або цивільним відповідачем.

За приписами ч. 1 ст. 173 КПК України суд відмовляє у задоволені клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків передбачених абзацем другим частини першої ст. 170 КПК України.

На підставі викладеного, враховуючи те, що прокурором не доведено необхідність арешту вищезазначеного майна саме з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 212 КК України, яка інкримінується обвинуваченої ОСОБА_3 , а також не надано доказів щодо наявності самого предмету арешту - грошових коштів, які фактично втрачені, з урахуванням вимог ст.ст. 170, 173 КПК України клопотання прокурора є необґрунтованим та у його задоволені слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 170-173, 315, 372, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: