Справа № 371/1316/22
провадження № 1-кп/368/69/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2024 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу в кримінальному провадженні № 0000226 від 29.06.2022 року про обвинувачення ОСОБА_6 по ч.4 ст.286-1 КК України , -

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні подав клопотання про зміну запобіжного заходу, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та про покладення на обвинуваченого обов`язків передбачених ст. 194 КПК України.

01.07.2022 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

16.04.2024 ухвалою Кагарлицького районного суду продовжено застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 , запобіжного заходу - тримання під вартою, строком на 60 днів, до 14.06.2024.

Згідно ухвали прокурор довів наявність достатніх підстав вважати, що продовжує існувати ризик, який дає підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину по ч. 4 ст. 286-1 КК України, яка передбачає покарання позбавлення волі на строк до 12 років, а також наявність обставин, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, що вказані вище, так як перебуваючи на волі, а також під домашнім арештом, не буде у повній мірі ізольованим від суспільства і сторона обвинувачення не матиме змоги належним чином запобігти його можливим спробам уникнути суду.

Також суд зазначив, що ним враховано вік та задовільний стан обвинуваченого здоров`я, що вбачається з його задовільного зовнішнього вигляду, його репутацію який задовільно характеризується, але упродовж 2011- 2021 років дев`ять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, на час ДТП був начальником відділу превенції Обухівського РУП ГУНП в Київській області і ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 24.01.2023 було встановлено, що прокурор довів наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину та вагомість наявних доказів про вчинення злочину обвинуваченим по ч. 4 ст. 286-1 КК України в стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ст. 201 КПК України обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, має право подати клопотання про зміну запобіжного заходу, яке розглядається за правилами визначеними главою 18 КПК України.

Стаття 178 КПК України встановлює, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів, по вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, а ч. 2 містить обов`язкові для суду приписи, згідно яких суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

04.04.2023 ЄСПЛ у справі «RADONJIC AND ROMIC v. SERBIA» зазначив, що за усталеною практикою Суду, презумпція статті 5 є такою, що трактується на користь звільнення. Як встановлено у справі «Neumeister v. Austria», друга частина статті 5 § 3 не дає судовим органам вибору між притягненням обвинуваченого до суду протягом розумного строку або тимчасово звільнити його до судового розгляду. До моменту засудження він повинен вважатися невинним, і мета положення, яке розглядається, полягає в тому, щоб вимагати його тимчасового звільнення після того, як його тривале тримання під вартою перестає бути розумним (див. «Bykov v. Russia», § 61, «Buzadji», § 89). При цьому наявність обґрунтованої підозри у вчиненні затриманим злочину є обов`язковою умовою обґрунтованості подальшого тримання під вартою (§ 64).

Однак звертаючись з клопотанням прокурор не навів чим обґрунтовується підозра, а лише зазначив, що судом розпочато дослідження доказів сторони обвинувачення, вагомість та достатність яких повинна бути оцінена судом у їх сукупності у нарадчій кімнаті під час ухвалення рішення у справі, тому на даній стадії провадження при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу обґрунтованість підозри та обвинувачення не перевіряється.

Зазначене суперечить Кримінальному процесуальному кодексу та практиці ЄСПЛ, оскільки вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд зобов`язаний щоразу досліджувати обставини з якими Закон пов`язує його застосування, тобто доведення обґрунтованої підозри.

Однак задовольняючи клопотання прокурора суд не навів обґрунтувань та мотивів свого рішення, що ним за результатом безпосереднього дослідження у судовому засіданні доказів, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, надав їм внутрішню оцінку чи доводять вони обставини, які підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України, тому дійшов до висновку, що підозра є обґрунтованою.

Натомість суд зазначив, що його ухвалою від 24.01.2023 прокурор довів наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину та вагомість доказів, хоча вказане засідання було підготовчим, на якому сторонами докази не подаються, а суд їх безпосередньо не сприймає та не досліджує, тому, виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, суд не вправі давати їм оцінку, оскільки їх не було досліджено під час судового розгляду.

Таким чином суд не тільки безпідставно послався на висновки висловлені в ухвалі від 24.01.2023, які не мають преюдиціального значення для суду, під час судового розгляду, чим порушив приписи ч. 1 ст. 198 КПК України, а і ухвалив судове рішення, яке не ґрунтується на безпосередньо досліджених доказах відповідно до ст. 23 КПК України та оцінених відповідно до ст. 94 КПК України, не зазначив належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення, а тому ухвала є необгрунтованою, невмотивованою та відповідно не законною.

Враховуючи викладене оскільки обґрунтованість підозри прокурором не доводилась та недоведена, а тому суд керуючись законом та діючи відповідно до ч. 2 ст. 194 КПК України, мав постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, однак ухвалив необгрунтоване та не вмотивоване судове рішення про задоволення клопотання, яким допустив грубе порушення та безпідставне обмеження прав людини і основоположних свобод, що призвело до істотних негативних наслідків для обвинуваченого, у зв`язку з безпідставним утримання його під вартою.

До того ж обвинувачення виконуючи обов`язок передбачений ст. 92 КПК України, має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, обставини які підлягають доказуванню, а саме: час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення, а також, що існує єдина версія, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Однак хоча усі так звані вагомі докази обвинувачення дослідженні, та свідки допитані, вони окрім їх очевидної недопустимості, жодним чином не доводять «поза розумним сумнівом», що зіткнення було на смузі руху автомобіля «ЗАЗ», а і спростовують це.

Так, після продовження запобіжного заходу, було досліджено частину доказів захисту у яких зафіксовані об`єктивні та неспростовні відомості, що слідчий відмовивши підозрюваному прийняти участь у процесуальній дії чим порушив його право на захист, тому користуючись відсутністю контролю зі сторони підозрюваного та понятих, заніс до протоколу огляду місця ДТП та схеми недостовірні відомості, щодо кінцевого положення транспортних засобів, ділянок пошкодження дорожнього покриття та місць концентрації осипу, а також не зафіксував решту слідової інформації наявної на місці пригоди, яка має важливе значення для достовірного визначення місця зіткнення та оцінки дій водіїв.

Вказане об`єктивно підтверджуються як матеріалами фотозйомки та відеозапису долученими слідчим як додаток до протоколу огляду місця ДТП, так і наданими стороною захисту, детальний опис чого наведено у поясненні обвинуваченого наданого під час судового розгляду.

Дані фотоматеріали та відеозаписи відповідно до ч. 2 ст. 99 КПК України, є документами та самостійним джерелом доказів, при цьому зафіксована за допомогою технічних засобів інформація, має перевагу над відомостями зазначеними у процесуальних документах та додатках до них, оскільки на них зафіксована інформація про зовнішній стан середовища (об`єкта) в конкретний момент часу, незалежно від вибору слідчого, що і як фіксувати, а що ні. Саме тому законодавець в усіх галузях права дозволив застосовувати технічні засоби фіксації замість використання інституту понятих, а у деяких випадках прямо зазначив, що незастосування технічних засобів, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії.

Таким чином внаслідок вкрай непрофесійного, поверхневого, однобічного, необ`єктивного та упередженого досудового розслідування, що супроводжувалось порушення прав підозрюваного на захист та грубими порушеннями вимог Кримінального процесуального кодексу, залишилися невстановленими обставини, які підлягають доказуванню, мають істотне значення для з`ясування механізму ДТП та вірної оцінки дій водіїв, і наразі через протиправні дії слідчого можливість їх отримання втрачена.

Дані обставини щодо недостовірності відомостей внесених до схеми місця ДТП є новими, які не досліджувались та не враховувались під час прийняття рішення про продовження строку тримання під вартою відповідно до ухвали від 16.04.2024, а тому є підставою для розгляду даного клопотання.

Однак хоча остаточне рішення щодо допустимості доказів суд відкладає до ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті, необхідно наголосити, що діючи відповідно до процедури встановленої законом, а саме ст.ст. 23,94 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо під час судового розгляду, надаючи їм свою оцінку, тобто за КПК України суд не наділений повноваженнями відкласти дослідження доказів на предмет їх достовірності до нарадчої кімнати, однак судом це систематично ігнорується.

Недотримання засад безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: справедливий судовий розгляд, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому внесення недостовірних відомостей до протоколу огляду місця ДТП та схеми, стало можливим та є наслідком порушення права підозрюваного на захист, що відповідно до п. З ч. 2 ст. 87 КПК України є істотним порушення прав людини і основоположних свобод, а тому ці докази, як і похідні від них повинні визнаватися судом очевидно недопустимими, під час будь-якого судового розгляду, з припиненням їх подальшого дослідження.

Тому враховуючи, що підозра, обвинувачення не може ґрунтуватися на недостовірних та недопустимих доказах, оскільки це призводить до порушення засад кримінального провадження: верховенства права, законності, справедливого судового розгляду, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, на свободу та особисту недоторканість, а тому тримання обвинуваченого під вартою є незаконним, призводить до непоправного порушення основоположних прав людини, відповідно до яких кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність, котрі закріплені у ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції.

Щодо відсутності заявленого прокурором ризику втечі. В контексті практики ЄСПЛ, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою. Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт З статті 5 Конвенції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Однак всупереч п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК України прокурор жодного разу, ані під час обрання запобіжного заходу, ані під час його продовження не навів обставин, на підставі яких він дійшов висновку про наявність ризику втечі та не надав матеріали, що його підтверджує. Єдиною підставою ймовірного існування ризику втечі прокурор наводить суворість покарання у разі доведення винуватості, що ймовірно спонукатиме обвинуваченого до спроб ухилятися від суду.

Однак задовольняючи клопотання прокурора суд не врахував поведінку обвинуваченого, який не будучи під контролем поліції мав реальну можливість зникнути, але перебував на місці події, нікуди не відлучався, добросовісно виконував процесуальні обов`язки, що спростовує нічим не підтвердженні та необгрунтовані припущення прокурора, а тому у даному кримінальному провадженні ризики відсутні, що виключає можливість подальшого утримання обвинуваченого під вартою.

04.04.2023 ЄСПЛ у справі «RADONJIC AND ROMIC v. SERBIA» зазначив, що останнє речення статті 5 § 3 Конвенції показує, що, коли єдиною причиною для тримання під вартою є побоювання, що обвинувачений втече і, таким чином, уникне суду, він або вона повинні бути звільнені до суду.

Крім того Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дія якого поширюється на такі сфери суспільних відносин, як державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та правосуддя визначено, що пряма дискримінація - це ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації.

Згідно ч. 2 ст. 6 вказаного Закону будь-які прояви прямої чи не прямої дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, заборонені.

Однак необхідно наголосити, що дане кримінальне правопорушення не скоєне у сфері службової діяльності та не пов`язане з наданням публічних послуг, а тому посилання прокурора, що обвинувачений був працівником правоохоронного органу, де займав керівну посаду, як на обтяжуючу обставину, є нічим іншим як проявом прямої дискримінації, направленої на створення умов менш прихильного ставлення до обвинуваченого, як до особи яка має відношення до державної служби, порівняно з іншими особами у аналогічних ситуаціях, з метою безальтернативного необгрунтованого застосування найбільш тяжкого запобіжного заходу, що змушує обвинуваченого звертатися за захистом порушених прав до уповноваженого суб`єкта та суду.

При цьому суд будучи суб`єктом боротьби з проявами дискримінації, приймаючи вказані відомості до відома, та обгрунтовуючи ними своє рішення, сприяє проявам дискримінації зі сторони прокурора, чим порушує державну політику щодо запобігання та протидії дискримінації, а також засади кримінального провадження щодо рівності всіх осіб перед законом.

Щодо посилань прокурора, на факти притягнення обвинуваченого до дисциплінарної відповідальності, що нібито характеризує його як особу схильну до порушень покладених на нього обов`язків.

По-перше згідно службової характеристики, обвинувачений характеризувався як професійно підготовлений, дисциплінований, та ініціативний працівник, грамотний та вимогливий керівник. Свої функціональні обов язки виконував сумлінно.

По-друге згідно дослідженого послужного списку, хоча обвинувачений і притягувався 9-ть разів до дисциплінарної відповідальності, однак за порушення службової дисципліни саме ним лише двічі у 2011, 2012 роках. При цьому решту 7-м разів, обвинувачений притягувався до дисциплінарної відповідальності вимушено як керівник, за порушення підлеглих відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про дисциплінарний статут ОВС» та ч. 1 ст. З Закону України «Про дисциплінарний статут Національної поліції України».

Враховуючи викладене, ставити обвинуваченому як приклад його особистої недисциплінованості обставини за яких він ніс вимушену дисциплінарну відповідальність, за порушення службової дисципліни підлеглими, є не тільки не коректним, а і безпідставним, а враховуючи, що за час несення служби (з 2002 року) за порушення службової дисципліни саме ним, він притягувався лише двічі, це не характеризує його як особу схильну до порушень покладених на нього обов`язків та не є належним доказом неможливості дотримання ним належної процесуальної поведінки.

Щодо не доведення прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Перш за все клопотання прокурора не має жодних доказів неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Єдиними обґрунтуванням прокурор зазначив, що на даний час обмеження права обвинуваченого на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки існують ознаки суспільного інтересу, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, а тому підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу відсутні.

Однак за практикою Європейського суду та Вищих судів України, саме по собі посилання на суспільний інтерес не є виправданим, оскільки поняття суспільного інтересу є оціночними, тому у кожному окремому випадку потребує належного обґрунтування та доведення, на підставі досліджених фактів та обставин.

Але як прокурором не наведено жодних обґрунтувань, які свідчать про реальну наявність суспільного інтересу, чим він підтверджується, в чому проявляється, чи до яких наслідків призводить, так і судом не надано цьому належної оцінки, внаслідок чого постановлено необгрунтоване та невмотивоване судове рішення, про доведення прокурором недостатності застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки та стан здоров`я.

Суд має врахувати, що ОСОБА_6 раніше не судимий, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, у розшуку не перебував. Злочини у якому він обвинувачується, характеризується у формі необережності.

Має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки. Проживає разом з дружиною, неповнолітнім сином, які перебували на його утриманні, та батьками пенсіонерами, що свідчить про наявність вагомих соціальних важелів, які сприяють дотриманню покладених на нього обов`язків, належної процесуальної поведінки та цілком нівелює недоведені припущення щодо можливих спроб ухилитися від суду.

По місцю проживання характеризується позитивно, скарг на його дії не надходило, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Є ветераном війни - учасником бойових дій, а також особою постраждало внаслідок аварії на ЧАЕС.

Згідно наданих суду медичних документів, має незадовільний стан здоров я, та тяжкі захворювання за наслідками отриманих у 2008 році струсу головного мозку та закритої черепно-мозкової травми. За наслідками травми щорічно проходив лікування в умовах стаціонару, яке результатів не дає та хвороба прогресує.

Незадовго до ДТП 21.02.2022 був виписаний із інституту кардіології імені акад. М.Д. Стражеска, НАМИ України, де перебував на стаціонарному лікуванні під час якого йому було встановлено діагноз: ішемічна хвороба серця: стенокардії напруження III ФК, гіпертонічна хвороба III ст., Гіпертрофія лівого шлуночка, кризовий перебіг, стан після ТІА в ВВБ 2017 та 2018 рік, ЗЧМТ 2008 рік, стенозуючий атеросклероз БЦА та ін.

Рекомендовано спостереження у кардіолога, невролога, уролога, невролога, постійний прийом ліків, планово діагностична коронаграфія.

Дані захворювання діагностовано та підтверджено за результатами клінічних обстежень проведених відповідними фахівцями у галузі медицини, а тому постання на задовільний стан здоров`я обвинуваченого виходячи із задовільного зовнішнього вигляду, а також, що після виписки по закінченню лікарняного він вийшов на роботу, не можуть спростувати розлади здоров`я, відсутності потреб у наданні йому вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги, яку щорічно отримував в умовах стаціонарного лікування, що в умовах слідчого ізолятора отримати неможливо.

Крім того враховуючи значну тривалість перебування обвинуваченого під вартою (з червня 2022 року), зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України» судом обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Згідно ч. З ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк.

Враховуючи викладене, оскільки підозра не може як обґрунтовуватися, так і ґрунтуватися на недостовірних та недопустимих доказах, отриманих з грубим порушення Кримінального процесуального кодексу та прав підозрюваного на захист, а також не доведення прокурором заявлених ризиків та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи відомості, що характеризують особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки та стан здоров`я, наведену релевантну практику ЄСПЛ у подібних правовідносинах, слід поновити порушені права обвинуваченого на свободу та особисту

недоторканність, скасувавши безпідставно застосований запобіжний захід тримання під вартою та у разі обґрунтованої необхідності, вмотивованим судовим рішенням покласти на обвинуваченого обов`язки передбачені ст. 194 КПК України, визначені на розсуд суду.

Обвинувачений клопотання підтримав.

Прокурор вважав, що клопотання не підлягає задоволенню, так як пройшло менше 30 днів з дня продовження запобіжного заходу і нових обставин не зазначено.

Судом встановлено. ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 29.06.2022, приблизно о 20 години 20 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, керуючи власним технічно-справним автомобілем марки «DODGE JOURNEY» реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись в напрямку м. Києва на 101 км автодороги Н-01 Київ-Знам`янка поблизу повороту на с. Росава Обухівського району Київської області, діючи в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (д) Правил дорожнього руху України, проявив особисту необережність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, належним чином не стежив за дорожньою обстановкою та своєчасно не відреагував на її зміну та в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, під час руху не обрав безпечну швидкість та належним чином не врахував дорожню обстановку, що вплинуло на втрату можливості контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, та в наслідок чого допустив виїзд ліворуч на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення з автомобілем марки «ЗАЗ 110307» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався в напрямку м. Миронівка.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, виникнення якої перебуває у прямому причинному зв`язку із грубим порушенням водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 1.5, 2.3 (д), 2.9 (а), 12.1 Правил дорожнього руху України пасажир автомобіля «ЗАЗ 110307» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок з ушкодженням кісток скелету та внутрішніх від яких загинула на місці пригоди, а водій автомобіля «ЗАЗ 110307» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок з ушкодженням кісток скелету та внутрішніх органів, від яких 29.06.2022 помер в приміщенні Миронівської опорної багатопрофільної лікарні.

За наведених обставин, ОСОБА_6 , обвинувачується в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило загибель кількох осіб, а саме потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , тобто вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.12.2022 року запобіжний захід обвинуваченому продовжено до 28.01.2023 року.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 24.01.2023 року ОСОБА_6 було встановлено , що прокурор довів наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину та вагомість наявних доказів про вчинення злочину обвинуваченим по ч.4 ст.286-1 КК України і обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 24 березня 2023 року включно.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 17.05.2023 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 15 липня 2023 року включно.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 10.07.2023 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 7 вересня 2023 року включно.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 7.08.2023 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 5 жовтня 2023 року включно.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 21.09.2023 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 19 листопада 2023 року включно.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 16.11.2023 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 14 січня 2024 року включно.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 10.01.2024 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09 березня 2024 року включно.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 19.02.2024 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 18 квітня 2024 року включно.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 16.04.2024 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 14 червня 2024 року включно. Ухвала суду обгрунтовна слідуючими обставинами . Прокурор довів : наявність достатніх підстав вважати, що продовжує існувати ризик, який дає достатні підстави вважати , що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину по ч.4 ст.286-1 КК України яка передбачає покарання позбавлення волі на строк до 12 років,

наявність обставин які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, що вказані вище, так як перебуваючи на волі, а також під домашнім арештом, ОСОБА_6 не буде у повній мірі ізольованим від суспільства і сторона обвинувачення не матиме змоги належним чином запобігти його можливим спробам уникнути суду.

Також судом враховано тяжкість покарання по ч.4 ст.286-1 КК України , вік та задовільний стан його здоров`я, що вбачається з його задовільного зовнішнього вигляду , його репутацію який задовільно характеризується але неодноразово упродовж 2011-2021 року , а саме дев`ять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, на час ДТП був начальником відділу превенції Обухівського РУП ГУНП в Київській області і ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 24.01.2023 року було встановлено , що прокурор довів наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину та вагомість наявних доказів про вчинення злочину обвинуваченим по ч.4 ст.286-1 КК України в стані алкогольного сп`яніння. Також суд врахував умови воєнного стану в Україні.

До клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченим доказів не долучалось.

На даний час прокурор довів : наявність достатніх підстав вважати, що продовжує існувати ризик, який дає достатні підстави вважати , що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину по ч.4 ст.286-1 КК України яка передбачає покарання позбавлення волі на строк до 12 років. Він неодноразово упродовж 2011-2021 року , а саме дев`ять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, на час ДТП був начальником відділу превенції Обухівського РУП ГУНП в Київській області і ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 24.01.2023 року в підготовчому засіданні було встановлено , що прокурор довів наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину та вагомість наявних доказів про вчинення злочину обвинуваченим по ч.4 ст.286-1 КК України в стані алкогольного сп`яніння, що вбачається з протоколу огляду місця ДТП і висновку експерта про вчинення ДТП на полосі руху автомобіля яким керував померлий водій ОСОБА_8 ; висновком експерта про порушення водієм ОСОБА_6 вимог ПДР України під час ДТП, висновку службового розслідування від 8.07.2022 року про перебування ОСОБА_6 на час ДТП в стані алкогольного сп`яніння з посиланням на пояснення працівників поліції та відеозапис про стан обвинуваченого під час руху в приміщенні поліції, висновків судових медичних експертиз про характер, локалізацію тілесних пошкоджень у потерпілих і їх причин смерті і копії вказаних документів досліджувались на предмет обгрунтованої підозри у вчиненні злочину та вагомість наявних доказів про вчинення злочину обвинуваченим і в судовому засіданні вказані докази не визнавались недопустимими . Також суд враховує умови воєнного стану в Україні.

Також враховує, що неможливо закінчити розгляд справи так як сторона захисту посилається на стадії надання доказів стороною захисту, що має право подати висновок інженерно технічної експертизи проведення якої виконується на замовлення сторони захисту з 13.06.2023 року і терміни завершення якої стороні захисту невідомі та право обвинуваченого дати суду покази по пред`явленому обвинуваченні після дослідження вказаної експертизи.

Вказані обставини дають підстави вважати про можливість втечі обвинуваченого в умовах воєнного стану який неодноразово продовжувався Указами Президента України у зв`язку з триваючою широкомаштабною збройною агресією Російської Федерації проти України . Такі обставини також свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, що вказані вище, так як перебуваючи на волі, а також під домашнім арештом, ОСОБА_6 не буде у повній мірі ізольованим від суспільства і сторона обвинувачення не матиме змоги належним чином запобігти його можливим спробам уникнути суду.

Посилання обвинуваченого на те, що незадовго до ДТП 21.02.2022 обвинувачений був виписаний із інституту кардіології імені акад. М.Д. Стражеска, НАМН України, де перебував на стаціонарному лікуванні під час якого йому було встановлено діагноз: ішемічна хвороба серця: стенокардії напруження III ФК, гіпертонічна хвороба III ст., Гіпертрофія лівого шлуночка, кризовий перебіг, стан після ТІА в ВВБ 2017 та 2018 рік, ЗЧМТ 2008 рік, стенозуючий атеросклероз БЦА та інші, що йому було рекомендовано спостереження у кардіолога, невролога, уролога, невролога, постійний прийом ліків, планово діагностична коронаграфія не є достатніми обставинами для задоволення клопотання так як після 21.02.2022 обвинувачений тривалий час працював, керував автомобілем, є обгрунтована підозра про вживання ним алкогольних напоїв, має на даний час задовільний зовнішній вигляд, відсутність даних про неможливість надання медичної допомоги обвинуваченому за умови наявності у обвинуваченого потреби .

За вказаних обставин, незважаючи на те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, у розшуку не перебував, злочини у якому він обвинувачується, характеризується у формі необережності, суд також не вбачає, що його соціальний статус, наявність міцних соціальних та сімейних зв`язків - має постійне місце проживання, проживає разом з дружиною, неповнолітнім сином та батьками пенсіонерами, по місцю проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, є ветераном війни - учасником бойових дій, а також особою постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС перешкоджатимуть його втечі від суду. Прокурор і суд не зазначали в процесуальних документах як на обтяжуючу обставину, що обвинувачений був працівником правоохоронного органу, де займав керівну посаду.

На підставі ст. 176- 183, 194, 196,201 КПК України відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та про покладення на обвинуваченого обов`язків передбачених ст. 194 КПК України так як відсутні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Керуючись ст. 176- 183, 196,201 КПК України, суд,-

ухвалив:

Відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та про покладення на обвинуваченого обов`язків передбачених ст. 194 КПК України.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3