печерський районний суд міста києва
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.04.2024 м. Київ

Печерський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2 ,

кримінальне провадження № 0001618 відомості про яке 21.11.2022 внесено до ЄРДР за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Харкова, з середньою освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 24.04.2023 Харківським апеляційним судом за ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 70 КК України до п`яти років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, -

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В :

Так, у невстановлені точний час та місці в ОСОБА_3 виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, шляхом обману співробітників фірми прокату автомобілів.

Надалі, продовжуючи свої злочинні дії, з метою реалізації свого злочинного умислу направленого на незаконне заволодіння транспортним засобом шляхом обману, ОСОБА_3 11.11.2022 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , в приміщенні офісу з прокату автомобілів, оформив із ОСОБА_6 договір оренди транспортного засобу марки «Volkswagen» моделі «Caddy» д.н.з. НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 , 2005 р.в., та отримав свідоцтво про реєстрацію на вказаний автомобіль та один комплект ключів від авто, тим самим отримавши його у користування.

В подальшому, ОСОБА_3 у період часу з 18.11.2022 по 22.11.2022, з метою реалізації свого злочинного умислу направленого на незаконне заволодіння транспортним засобом, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч волі власника не повернув та розпорядився транспортним засобом марки «Volkswagen» моделі «Caddy» д.н.з. НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 на власний розсуд, а саме покинув територію міста Києва та передав третій особі автомобіль у користування на території міста Радомишль, Житомирської області, спричинивши матеріальної шкоди власнику ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на суму 156150,00 грн. (сто п?ятдесят шість тисяч сто п`ятдесят гривень 00 коп.).

За викладених обставин, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В судовому засіданні, яке відбувалось в режимі відеоконференції обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю.

Суд, за згодою учасників судового провадження відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, ухвалив про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, встановивши обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження, а саме допит обвинуваченого, дослідження документів що характеризують особу обвинуваченого, документи щодо речових доказів та судових витрат. При цьому, судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, їх позиції є добровільними, а також роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, з відповідною кримінально-правовою кваліфікацією його дій погодився, зазначивши, що щиро розкаюється у вчиненому. Разом зі своїм захисником ОСОБА_5 просив враховуючи щире каяття призначити покарання в мінімальних межах, визначених санкцією ч. 2 ст. 289 КК України без призначення додаткового покарання.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Судовий розгляд провадження проводився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого обвинувачення. Зміни обвинувачення та визнання частини обвинувачення необґрунтованою судом не здійснювались, а підстав для цього не встановлено.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу.

При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Отже, з урахуванням викладеного вище, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_3 обвинувачення за ч. 2 ст. 289 КК України знайшло своє підтвердження, суд приходить до переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, провину обвинуваченого повністю доведено, а вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 кримінальне правопорушення вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

У відповідності до вимог ст. 50 КК України «Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.»

Цілі покарання запобігання і попередження вважаються характеристиками кримінально-правових санкцій (рішення ЄСПЛ «Езех і Коннорс проти Сполученого Королівства».

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні міри покарання обвинуваченому у відповідності до ст. 65 КК України, суд приймає до уваги конкретні обставини вчиненого обвинуваченим, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення: сукупність усіх характеризуючих його обставин, віднесення кримінального правопорушення законодавством до тяжкого злочину, характер, ступінь його суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого.

Суд, призначаючи ОСОБА_3 покарання, також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 Кримінального кодексу України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 є щире каяття.

Обставин, що згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання судом не встановлено.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд приймає до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі обвинуваченого дані, відповідно до яких, останній не одружений, має середню освіту, офіційно не працює, на обліку в психіатричній лікарні та на обліку в наркологічному диспансері не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання.

Враховуючи характеризуючі дані особи обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, щире каяття обвинуваченого, відсутність обтяжуючих обставин, суд вважає про можливість призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 289 КК України без конфіскації майна.

Крім того, досліджуючи характеризуючі дані особи обвинуваченого судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений 24.04.2023 Харківським апеляційним судом за ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 70 КК України до п`яти років позбавлення волі, та станом на 16.04.2024 відбуває покарання у Державній установі «Холодногірська виправна колонія (№ 18)», а тому при призначенні останньомупокарання слід застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Також, відповідно до ст. 124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави підлягають стягненню процесуальні витрати за проведення судової експертизи у розмірі 755,12 грн.

Цивільний позов в межах кримінального провадження не заявлений.

Запобіжний захід у кримінальному провадженні не обирався, підстави для його застосування відсутні. Арешт на майно не накладався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Визнати винуватим ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, до покарання за цим вироком частково приєднати покарання, призначене за вироком Харківського апеляційного судувід 24.04.2023 року у справі № 643/42/23 та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертизи № СЕ-19/111-22/51899-АВ від 21.12.2022 у розмірі 755,12 грн.

Речові докази:

-транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Caddy», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 , 2005 р.в. - залишити у ОСОБА_6 .

На вирок учасниками кримінального провадження може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Якщо апеляційну скаргу не подано, то вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_7