Справа №760/1072/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурором Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні за №0000083 від 30.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді надійшло клопотання прокурором Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні за №0000083 від 30.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Клопотання обґрунтоване наступним.

У провадженні слідчого відділу Солом`янського УП ГУНП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000083 від 30.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що на початку 2020 року, точної дати досудовим розслідуванням не встановлено, в невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_5 вступив у злочинну змову з головним спеціалістом відділу контролю за благоустроєм Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_6 та іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, заздалегідь розподіливши між собою ролі, з метою пособництва в одержанні щомісячної неправомірної вигоди від ОСОБА_7 за нездійснення заходів щодо демонтажу МАФу «Сімейна пекарня» за адресою: м. Київ, вул. Промислова, 4.

05.01.2021 при затриманні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку ст. 208 КПК України, за адресою: м. Київ, пров. Ясиноватський, 11, виявлено та вилучено:

- мобільний телефон марки Iphone 11 PRO;

- газовий балончик;

- ключі від автомобіля марки Mersedec;

- флеш-накопичувач марки Transcend micro SD.

В порядку ст. 98 КПК України зазначене вище майно постановою слідчого СВ Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві від 05.01.2021 року було визнане речовими доказами у кримінальному провадженні.

Таким чином, на даний час, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, таких документів, в органу досудового розслідування виникла необхідність в накладенні арешту, так як незастосування зазначеного засобу забезпечення кримінального провадження, може призвести до негативних наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Прокурор в судовому засіданні просив клопотання задовольнити та накласти арешт на майно до закінчення проведення всіх необхідних слідчих та процесуальних дій у рамках даного кримінального провадження.

Представник власника майна у судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання за необґрунтованістю. Вказав, що вилучене майно не відповідає ознакам речових доказів.

Слідчий суддя, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного висновку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Слідчим суддею встановлено, що Солом`янським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000083 від 30.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Згідно фабули кримінального провадження, ОСОБА_5 вступив у злочинну змову з головним спеціалістом відділу контролю за благоустроєм Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_6 та іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, заздалегідь розподіливши між собою ролі, з метою пособництва в одержанні щомісячної неправомірної вигоди від ОСОБА_7 за нездійснення заходів щодо демонтажу МАФу, який перебуває у власності останнього.

05.01.2021 при затриманні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку ст. 208 КПК України, за адресою: м. Київ, пров. Ясиноватський, 11, виявлено та вилучено:

- мобільний телефон марки Iphone 11 PRO;

- газовий балончик;

- ключі від автомобіля марки Mersedec;

- флеш-накопичувач марки Transcend micro SD.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За правилами абз. 2 ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Метою накладення арешту у поданому клопотанні прокурор зазначив забезпечення збереження речових доказів, а також забезпечення застосування подальшої конфіскації майна.

Як вбачається з матеріалів провадження, майно, на яке прокурор просить накласти арешт, визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні на підставі постанови слідчої СБ Солом`янського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 від 05.01.2021.

З огляду на зміст завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України, завдання слідчого судді полягає, у тому числі, у недопущенні піддання особи у такому кримінальному провадженні необґрунтованому процесуальному примусу та застосування неналежних правових процедур до учасників кримінального провадження.

Між тим, посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на майно, яке було вилучено в ході затримання 05.01.2021 р. ОСОБА_5 , прокурор повинен був зазначити, яке відношення вилучене майно має до предмету дослідження у кримінальному провадженні, посилаючись при цьому на докази, які підтверджують зазначене.

Жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що майно, яке було вилучено в ході затримання було знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, зберегло на собі їх сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання у якості речового доказу газового балончику та ключів від автомобіля марки Mersedec не вказано. Також, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 170 КПК України, сам по собі мобільний телефон марки Iphone 11 PRO та флеш-накопичувач марки Transcend micro SD не є речовими доказами, а обґрунтувань того, що інформація, яка міститься на них має значення для досудового розслідування, та відповідає ознакам речових доказів, не надано.

Враховуючи те, що прокурором не доведено, що майно, вилучене 05.01.2021 року в ході затримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку ст. 208 КПК України, за адресою: м. Київ, пров. Ясиноватський, 11, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому не відповідає ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, слідчий суддя дійшла висновку про відсутність визначених статтею 170 КПК України правових підстав для арешту майна.

На підставі вищевикладеного, клопотання про арешт майна задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. 98, 131, 132, 170, 172, 173, 372 КПК України,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання прокурором Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні за №0000083 від 30.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1