УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 466/5452/15

провадження № 51-1396 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року,

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Свидова Чортківського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено за частиною 2 статті 191 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративних функцій, на строк 3 роки.

Постановлено звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного основного та додаткового покарання на підставі пункту 3 частини 1 статті 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

За вироком суду ОСОБА_5 , працюючи на посаді генерального директора ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , будучи службовою особою, уповноваженою статутом здійснювати оперативне керівництво та організацію поточної діяльності вказаного Товариства, зловживаючи службовим становищем, діючи в інтересах ОСОБА_6 та всупереч інтересів ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2», маючи умисел на розтрату майна вказаного Товариства, у період часу з 29 серпня 2008 року до 26 лютого 2009 року надав незаконні вказівки головному бухгалтеру ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_7 вносити у бланки заяв про переказ готівки на банківські рахунки вказаного Товариства завідомо неправдиві відомості, а саме, що платежі по цих заявах та за згаданий період, які вносилися від виручки за продаж насіння, вносилися від імені платника ОСОБА_6 , що не відповідало дійсності.

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 01 грудня 2008 року уклав від імені ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» (продавець) із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу 12/100 частини нежитлового приміщення, а саме картоплесховища загальною площею 402,3 м2 за адресою: АДРЕСА_3 , та в подальшому, усвідомлюючи, що кошти у сумі 195 788 грн, які згідно з п. 3.2 вищевказаного договору покупець ОСОБА_6 повинна була перерахувати на банківський рахунок ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2», на вищезазначені банківські рахунки товариства не поступили та у бухгалтерському обліку дана операція не проведена. 31 березня 2009 року ОСОБА_5 підписав акт прийому передачі вищевказаного нежитлового приміщення, тим самим підтвердивши факт виконання умов договору покупцем ОСОБА_6 щодо сплати вищезазначеної суми коштів та відсутність будь-яких майнових вимог та претензій до покупця з даного приводу, що призвело до розтрати майна ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» вартістю 53402 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2023 року щодо ОСОБА_5 - без зміни.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вказані судові рішення щодо ОСОБА_5 та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 191 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

На думку захисника, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні розтрати майна ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» не доведена поза розумним сумнівом у встановленому законом порядку. Крім того вказує на те, що єдиним доказом на підтвердження розміру матеріальних збитків, завданих ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» діями засудженого ОСОБА_5 , є Витяг з реєстру права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 24 листопада 2008 року, за яким вартість вказаного приміщення картоплесховища становить 53 402,00. При цьому зазначає, що визначення вартості спірного приміщення судом відбулось попри відсутність належного та допустимого висновку експерта (суб`єкта оціночної діяльності) щодо вартості такого приміщення, всупереч імперативним приписам ст. 242 КПК, оскільки сторона обвинувачення мала б надати суду висновок експертизи щодо розміру матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, проте не зробила цього.

Вважає, що судами першої та апеляційної інстанції належним чином не було встановлено розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а надані стороною обвинувачення та стороною потерпілого докази, які були оцінені судами, не є належними і достатніми, щоб зробити висновок про вартість майна, яке було предметом розтрати, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , та про розмір матеріальної шкоди.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженням лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як убачається з копії рішення Шевченківського районного суду м. Львова, в основу вироку суд першої інстанції поклав показання представника потерпілого ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_9 , яка пояснила, що ОСОБА_5 , будучи генеральним директором ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2», уклав 01 грудня 2008 року від імені Товариства із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу 10/100 частини нежитлового приміщення, а саме картоплесховища загальною площею 402,3 м2 за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно з умовами договору покупець ОСОБА_6 зобов`язана була перерахувати на банківський рахунок ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» вказану в договорі суму коштів в розмірі 195 788 грн. Однак на банківські рахунки Товариства кошти від ОСОБА_6 на придбання приміщення не поступали та у бухгалтерському обліку дана операція не проведена. Незважаючи на це, ОСОБА_5 31 березня 2009 року підписав акт прийому-передачі вищевказаного нежитлового приміщення, тим самим підтвердив факт виконання умов договору покупцем ОСОБА_6 щодо сплати вищезазначеної суми коштів та відсутність будь-яких майнових вимог та претензій до покупця з даного приводу. Зазначила, що незаконними діями ОСОБА_5 було заподіяно майнову шкоду Товариству. На даний час за рішенням судів договір купівлі-продажу визнаний недійсним, спірне приміщення повернуто у власність Товариства.

Також, суд першої інстанції оцінив показання свідка ОСОБА_10 , яка повідомила, що за вказівками головного бухгалтера ОСОБА_11 вона заповняла доручення на переказ готівки на рахунок ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2», зокрема робила записи про внесення коштів через ОСОБА_6 як виторг за насіння та носила в банк готівкові кошти за ОСОБА_6 ; свідка ОСОБА_11 , яка зазначила, що працювала у ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» на посаді головного бухгалтера. В 2009 році вона побачила договір купівлі-продажу картоплесховища за 2008 рік. Вказала, що вважає заниженою у договорі ціну приміщення. Ствердила, що кошти за це приміщення від ОСОБА_6 на рахунки Товариства не поступали. Також пояснила, що іноді клієнти Товариства кошти за придбане насіння приносили готівкою. Повідомила, що за вказівкою ОСОБА_5 такі кошти оформлялися платіжками у виді поступлення коштів від ОСОБА_6 , як розрахунок за насіння. Також зазначила, що є акціонером ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2», зборів акціонерів з приводу відчуження приміщення картоплесховища не проводилось; свідка ОСОБА_12 , яка повідомила, що нині вона голова Спостережної ради ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2», і загальних зборів акціонерів чи членів колективу, а також членів Спостережної ради ВАТ, куди вона входила, як голова Ради, з приводу продажу картоплесховища не проводились. Вказала, що за вказівкою ОСОБА_5 вона підписала протокол засідання Спостережної ради про згоду на продаж приміщення картоплесховища від свого імені та від імені ОСОБА_13 Повідомила, що заяви на переказ готівки від імені ОСОБА_6 - це розрахунок за ніби то отримане насіння, а не за договором купівлі-продажу. Зазначила, що фактично кошти, які вносилися від імені ОСОБА_6 - це кошти з перерахувань інших клієнтів, які розраховувались з підприємством за отримане насіння готівкою. Зазначила, що їй відомо, що гроші за купівлю картоплесховища на рахунки Товариства від ОСОБА_6 не надходили.

Суд ретельно дослідив письмові докази, а саме: Статут ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2», зареєстрований 11 серпня 1997 року; договір купівлі-продажу частини нежитлових будівель і споруд від 01 грудня 2008 року; Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 21026747 від 24 листопада 2008 року, згідно з яким власником приміщення картоплесховища пл. 402,3 кв. м є ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2». Вартість цього приміщення становить 53 402 грн.; дані про рух коштів на банківському рахунку ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» № НОМЕР_1 у ЛФ ВАТ «Укрексімбанк» та № НОМЕР_2 у АКІБ «Укрсиббанк», які не містять відомостей про внесення ОСОБА_6 коштів відповідно до договору купівлі-продажу від 01 грудня 2008 року.

При цьому, судом було встановлено, що зазначений у договорі купівлі-продажу частини нежитлових будівель і споруд від 01 грудня 2008 року протокол № 5 засідання Спостережної ради ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 14 серпня 2008 року, згідно з яким було ухвалено рішення про продаж приміщення картоплесховища, що знаходиться у АДРЕСА_3 , згідно з експертною оцінкою не відповідає вимогам законності, оскільки відповідно до наявного у матеріалах справи висновку судової почеркознавчої експертизи № 6/508 від 15 серпня 2014 року підпис у протоколі № 5 ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 14 серпня 2008 року навпроти імені ОСОБА_13 виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою.

Крім цього, висновком додаткової судової почеркознавчої експертизи № 4904 від 21 січня 2015 року встановлено, що протокол засідання Спостережної ради про надання дозволу на відчуження приміщення картоплесховища від 14 серпня 2009 року підписаний головою Спостережної ради ОСОБА_12 від свого імені та від імені ОСОБА_13 , і вказану обставину підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 .

Отже, оцінивши в сукупності зібрані та перевірені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що винуватість засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 191 КК, повністю доведена.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок районного суду, вважав, що висновки про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 191 КК, за наведених у вироку суду обставин та правильність кваліфікації дій останнього є правильними та ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах.

Доводи захисника про те, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні розтрати майна ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» не доведена поза розумним сумнівом у встановленому законом порядку, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, судом першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визнано доведеним поза розумним сумнівом те, що ОСОБА_5 , обіймаючи посаду генерального директора ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2», будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, в інтересах ОСОБА_6 з метою збільшення її майнових фондів, шляхом використання наданих йому повноважень всупереч інтересам ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_2» і тим завданням та цілям, для розв`язання і досягнення яких на нього покладено виконання функцій службової особи, умисно вчинив розтрату майна Товариства вартістю 53 402, 00 грн.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій у колегії суддів сумніву не викликають, оскільки вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 191 КК, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, яким суди надали належну оцінку.

Крім того, доводи захисника про те, що судами першої та апеляційної інстанції, в порушення імперативних приписів п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК, не було встановлено розміру матеріальної шкоди на підставі відповідного висновку експерта, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, колегія суддів касаційної інстанції вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідальність за ч. 2 ст. 191 КК настає за привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Згідно з вироком ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 191 КК, як розтрата майна, яке перебувало у його віданні, шляхом зловживання своїм службовим становищем.

Розтрата передбачає незаконне і безоплатне обернення винним чужого майна, яке йому ввірене чи перебувало в його віданні, на користь третіх осіб. В результаті розтрати винний поліпшує майнове становище інших осіб шляхом безпосереднього споживання ними незаконно вилученого майна, позбавлення їх за рахунок витрачання такого майна певних матеріальних витрат, збільшення доходів інших осіб.

Діяння може кваліфікуватися як привласнення чи розтрата лише у разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене винному чи було в його віданні, тобто воно знаходилося у правомірному володінні винного, який був наділений правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна. Така правомочність може обумовлюватись службовими обов`язками, договірними відносинами або спеціальним дорученням.

Отже, судом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено про те, що дане кримінальне провадження не містить таку обов`язкову кваліфікуючу ознаку, як спричинення матеріальної шкоди, розмір якої повинен бути доведений стороною обвинувачення у встановленому законом порядку належними та допустимими доказами.

Із зазначеним висновком апеляційного суду погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3