Справа № 755/3570/13-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, з вищою освітою, не працюючої, не заміжньої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 377 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

підсудної ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и в:

Судом встановлено, що 23.01.2012 року у зв`язку зі зняттям з обліку Деснянським районним центром зайнятості населення в м. Києві ОСОБА_7 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Деснянського районного центру зайнятості в м. Києві про скасування рішення про відмову у наданні їй статусу безробітного та знятті з обліку.

Постановою судді Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_10 від 14.02.2012 року в адміністративній справі № 2а-335/12 за позовом ОСОБА_7 до Деснянського районного центру зайнятості населення в м. Києві у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

02.04.2012 року приблизно о 14 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , будучи незадоволеною вказаним судовим рішенням, що постановлене не на її користь, та тим, що, на її думку, подану нею апеляцію було занадто пізно направлено до суду апеляційної інстанції, діючи умисно, у зв`язку з діяльністю потерпілої ОСОБА_10 , пов`язаною із здійсненням правосуддя, маючи на меті нанести їй тілесні ушкодження, прибула до її службового кабінету № 25, що знаходиться у приміщенні Деснянського районного суду міста Києва за адресою: Київ, пр-т. Маяковського, 5-в.

Реалізуючи свій умисел, направлений на заподіяння судді ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, у зв`язку з її діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя, ОСОБА_7 , висловлюючись на адресу судді ОСОБА_10 фрази зневажливого характеру, швидко пройшла за межі її робочого столу, обійшовши її ззаду, та, продовжуючи висловлювати фрази образливого характеру, вхопила її правою рукою за праве плече та намагалась розвернути до себе обличчям для нанесення ударів. У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 не вдалось розвернути потерпілу до себе обличчям, яка почала кликати на допомогу, ОСОБА_7 почала наносити удари потерпілій ОСОБА_10 в область лівої частини шиї нижче потилиці, крім того ОСОБА_7 намагалась нанести декілька ударів потерпілій безпосередньо у потилицю, але ці удари пройшли поверхнево, оскільки ОСОБА_10 намагалась їх уникнути. Вказаними діями ОСОБА_7 , потерпілій ОСОБА_10 спричинено ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу на задній поверхні шиї зліва від серединної лінії у верхній третині, яке згідно висновку експерта КМБ СМЕ № 105/і від 24.04.12 року відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, згідно обвинувального висновку ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що вона своїми діями вчинила умисне заподіяння судді легких тілесних ушкоджень у зв`язку з її діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 377 КК України.

Допитана у судовому засіданні, підсудна ОСОБА_7 вину не визнала та показала, що на час події була безробітною та звернулась в Центр зайнятості з метою знайти собі роботу. Вона хотіла влаштуватись саме програмістом, а тому від інших запропонованих вакансій відмовилась, однак через указані відмови її зняли з обліку в центрі зайнятості, внаслідок чого вона не змогла влаштуватись на вакансію програміста. Враховуючи викладене, вона звернулась до прокуратури, де їй порадили звернутися в суд, що вона і зробила. Указану справу розглядала суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_10 , яка прийняла, на думку підсудної, незаконне рішення та відмовила у задоволенні її позовних вимог. Оскільки вказане рішення не сподобалося підсудній, вона написала апеляційну скаргу, проте вказану справу зі скаргою передали до апеляційного адміністративного суду з порушенням строку оскарження, передбаченого законом, а тому вона звернулась зі скаргою на дії судді ОСОБА_10 до голови Деснянського районного суду м. Києва. Пізніше суд апеляційної інстанції розглянув скаргу та відмовив у її задоволенні. 02.04.2012 року вона ( ОСОБА_7 ) вирішила дізнатися як просувається розгляд її справи в суді апеляційної інстанції, після чого приїхала на велосипеді на Солом`янську площу, оскільки думала, що саме там знаходиться апеляційний адміністративний суд, проте, приїхавши за вказаною адресою, дізналася, що необхідний суд знаходиться по вулиці Арсенальна, після цього вона приїхала в апеляційний адміністративний суд, де помітила вивіску, що на даний момент реєструються справи, які надійшли до суду у вересні минулого року, що її обурило, оскільки вона зрозуміла, що її справу будуть розглядати в кращому випадку в кінці року. Після чого, вона поїхала на велосипеді в Раду суддів та написала скаргу на дії судді ОСОБА_10 , крім цього звернулась в кваліфікаційну комісію на дії судді ОСОБА_10 , після чого поїхала в прокуратуру м. Києва, де також скаржилась на дії судді ОСОБА_10 , але безрезультатно. Потім поїхала в напрямку свого дому на мікрорайон «Троєщина», однак, під час руху зрозуміла, що всі законні методи не працюють, тому вирішила діяти інакше, зокрема, склала чіткий план своїх дій та поїхала до Деснянського районного суду м. Києва. Згідно з планом, вона мала прийти до судді ОСОБА_10 , потрясти її, дати їй ляпас та плюнути в обличчя. Реалізуючи вказаний план, 02.04.2012 року приблизно о 15 годині 30 хвилин вона, будучи невдоволеною рішенням судді ОСОБА_10 , зайшла до кабінету судді, яка сиділа напроти дверей, підійшла до неї, вхопила її за одяг та словесно образила. Суддя ОСОБА_10 намагалась відбивалась, зокрема, намагалась дотягнутися до тривожної кнопки, яка знаходилась в її кабінеті біля вікна. У цей час підсудна знаходилась за спиною судді ОСОБА_10 та нанесла їй декілька ударів у вигляді «ляпасів» в область щік, проте по шиї суддю ОСОБА_10 вона ( підсудна) не била. Дійсно мала намір ударити суддю по обличчю, однак не змогла це реалізувати, водночас, на її думку, завдані нею «ляпаси» були лише дотиками до обличчя, а не ударами та не могли спричинити потерпілій тілесні ушкодження і завдати фізичного болю. Після чого, до кабінету зайшла суддя ОСОБА_11 та запитала про те, що відбувається. У цей момент вона ( ОСОБА_7 ) сама відпустила суддю ОСОБА_10 , її дії ніхто зі сторонніх осіб не намагався припинити, водночас судова охорона з`явилась пізніше. Крім того, підсудна ОСОБА_7 додала, що секретар судді ОСОБА_10 та суддя ОСОБА_12 дали неправдиві показання, а прокуратура сфальсифікувала докази. У своїх діях підсудна не розкаюється та вважає, що все зробила правильно.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 64 КПК України (в редакції 1960 року), при розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню: 1) подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); 2) винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину; 3) обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання; 4) характер і розмір шкоди, завданої злочином, а також розмір витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння.

Також, у відповідності до ст. 65 КПК України (в редакції 1960 року), доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, відповідно до положень ст. 323 КПК України (в редакції 1960 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, під час судового слідства судом були досліджені наступні докази.

Так, допитана у судовому засіданні, свідок ОСОБА_13 суду показала, що у період подій вона працювала секретарем судових засідань у Деснянському районному суді м. Києва. Як секретар судових засідань увесь час вона була закріплена за суддею ОСОБА_10 . Її робоче місце знаходилось у службовому кабінеті судді ОСОБА_10 , № 25, на другому поверсі. 02.04.12 року приблизно о 15 годині 30 хвилин свідок разом з потерпілою ОСОБА_10 перебувала у кабінеті № 25 Деснянського районного суду м. Києва. В цей же час до кабінету зайшла ОСОБА_7 , яку вона знає, оскільки суддя ОСОБА_10 14.02.12 року розглядала її позов до Центру зайнятості Деснянського району м. Києва та вона була присутня, як секретар судового засідання, при цьому розгляді. Коли ОСОБА_7 зайшла до кабінету, то почала обходити стіл судді ОСОБА_10 та наближатися до судді, при цьому сказала щось накшталт того, що покаже, як потрібно здійснювати правосуддя. Суддя ОСОБА_10 в цей час сиділа за столом на стільці. Коли ОСОБА_7 підійшла до судді, то почала її рукою бити по голові, потилиці, шиї. Суддя прикривала голову руками і намагалась відхилитися від ОСОБА_7 , тому удари ребром долоні приходилися на шию та потилицю. Вона ( ОСОБА_13 ) злякалась, підбігла та намагалася відтягувати ОСОБА_7 , проте, їй це зробити не вдалося, оскільки між столами був вузький прохід і у цьому проході стояла ОСОБА_7 . Весь цей час ОСОБА_7 тримала суддю ОСОБА_10 , намагаючись наносити їй удари, а ОСОБА_10 тисла на тривожну кнопку, яка не спрацьовувала. Тому вона ( ОСОБА_13 ) вибігла з кабінету та почала кликати охорону. Повернувшись до кабінету, побачила, що суддя ОСОБА_12 була в кабінеті судді ОСОБА_10 і відтягнула ОСОБА_7 від потерпілої. Після цього до кабінету зайшов охоронець та вивів з кабінету ОСОБА_7 . У цей час потерпіла перебувала у шоковому стані, її лице було все червоне та вона трималась за шию, з якого боку, свідок вже не пам`ятає.

Крім того, в судовому засіданні було оголошено протокол допиту свідка ОСОБА_13 ( а .с. 26-28 т. 1), допитаної під час досудового слідства. Свідок ОСОБА_13 підтвердила обставини, зазначені у протоколі допиту.

Допитана у судовому засіданні, свідок ОСОБА_12 суду показала, що працює суддею Деснянського районного суду м. Києва. Її робоче місце знаходиться у кабінеті, що розташований на 2 поверсі суду, поруч з службовим кабінетом судді ОСОБА_10 02.04.12 року приблизно о 15.20-15.30 годині вона ( ОСОБА_12 ) перебувала у своєму робочому кабінеті. В цей момент вона почула якійсь шум із сусіднього кабінету судді ОСОБА_10 та крики про допомогу. Коли вона зайшла до кабінету № 25, то побачила, що суддя ОСОБА_10 знаходилась за своїм робочим місцем, а біля неї стояла якась жінка, тримала її та замахувалась щоб її вдарити. Коли вона це побачила, то підбігла до цієї жінки, почала її відтягувати від ОСОБА_10 , що їй вдалося. Потім до кабінету забіг охоронець та вивів вказану жінку із кабінету судді ОСОБА_10 , а суддя ОСОБА_10 була в шоковому стані, її лице було червоного кольору та вона трималась за свою шию, здається, з лівої сторони . На запитання, що трапилось, ОСОБА_10 пояснила, що вказана жінка є заявницею по адміністративній справі, яку вона ( ОСОБА_10 ) розглядала, і ця жінка прийшла до неї в кабінет, незадоволена рішенням у справі, нанесла декілька ударів по голові та шиї.

Крім того, в судовому засіданні було оголошено протокол допиту свідка ОСОБА_12 ( а .с. 33-35 т. 1), допитаної під час досудового слідства. Свідок ОСОБА_12 підтвердила обставини, зазначені у протоколі допиту.

Також, до суду надійшла заява потерпілої ОСОБА_10 , в якій вона просить оголосити її письмові показання, надані під час досудового слідства, оскільки не має можливості з`явитись в судове засідання за станом здоров`я. Вказані показання підтримує в повному обсязі.

Крім того, в судове засідання неодноразово викликався свідок ОСОБА_14 , який в судові засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про причини неявки не повідомив, з жодними клопотаннями до суду не звертався, водночас актуальне місцезнаходження вказаного свідка невідоме.

Відповідно до статті 306 КПК (в редакції 1960 року), суд з власної ініціативи або за клопотанням прокурора чи інших учасників судового розгляду може оголосити показання свідка, дані під час дізнання, досудового слідства або на суді, у випадках: 1) наявності істотних суперечностей між показаннями, які свідок дав на суді і під час досудового слідства або дізнання; 2) неявки в судове засідання свідка, явка якого з тих або інших причин неможлива; 3) коли справа розглядається у відсутності свідка в порядку, передбаченому частиною другою статті 292 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 308 КПК України (в редакції 1960 року), потерпілий допитується за правилами допиту свідків.

Враховуючи викладене, суд, у відповідності до ст. ст. 306, 308 КПК (в редакції 1960 року), прийшов до висновку про можливість оголосити показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_14 , надані ними під час досудового слідства. Підсудна ОСОБА_7 , захисник та прокурор не заперечували щодо оголошення вказаних показань.

Так, відповідно до протоколу допиту потерпілої ОСОБА_10 від 03.04.2012 року, вона показала, що приблизно на початку січня 2012 року, відповідно до автоматичного електронного розподілу справ їй на розгляд надійшов адміністративний позов ОСОБА_7 до Деснянського районного центру зайнятості про скасування рішення про відмову у наданні статусу безробітного ОСОБА_7 та знятті її з обліку. За результатами розгляду вказаного позову 14.02.12 року нею прийнято рішення про відмову у його задоволенні. Позов ОСОБА_7 не підлягав задоволенню, так як позивач у порушення Закону України «Про зайнятість населення» відмовилась від двох пропозицій підходящої роботи з моменту реєстрації її у службі зайнятості. У подальшому ОСОБА_7 було подано апеляційну скаргу, у зв`язку з чим справу підготовлено відповідним чином та у порядку черговості направлено до Київського апеляційного адміністративного суду. 30.03.12 року на адресу ОСОБА_7 направлено повідомлення про направлення справи за її позовом до Київського апеляційного адміністративного суду. Під час розгляду нею справи за позовом ОСОБА_7 , остання вела себе коректно, деколи підвищувала голос, але на її та секретаря зауваження реагувала адекватно, правильно їх сприймала та заспокоювалась. Будь-яких конфліктів між нею та ОСОБА_7 не виникало. Поза розглядом вказаної справи з ОСОБА_7 вона спілкувалась лише один раз - 20.02.12 року, під час вручення їй повного тексту постанови. Після вручення вказаної постанови, ОСОБА_7 будь-яких обурень у її бік не висловлювала. В цей же день, дещо раніше, ОСОБА_7 зайшла до її службового кабінету та звернулась з проханням у отриманні вказаної постанови, але не змогла її отримати, оскільки потерпіла слухала іншу справу. У зв`язку з цим, ОСОБА_7 подала до канцелярії заяву про негайне вручення їй копії постанови. Як потерпіла вже зазначала, в цей же день вона і вручила їй копію повного тексту постанови. Кабінет потерпілої розташований на другому поверсі за вказаною адресою, має розміри приблизно 3х3 метри. Особисте робоче місце потерпілої розташоване за кутовим столом прямо напроти дверей. 02.04.12 року приблизно о 15 годині 30 хвилин потерпіла перебувала у своєму службовому кабінеті № 25, разом з нею у вказаному кабінеті перебувала її секретар ОСОБА_13 . У вказаний час до кабінету швидким кроком зайшла ОСОБА_7 , яка, йдучи, промовила на її ( потерпілої) адресу фрази образливого характеру. Потім зі словами «Я тобі покажу» пройшла між її столом та столом секретаря, підійшла до неї з лівого боку і, скоріше за все, правою рукою схопила її за праве плече та почала її повертати до себе, як вона зрозуміла, для нанесення їй ударів. У цей момент по відношенню до ОСОБА_7 вона розташовувалась лівим боком, оскільки вона повернулась від неї, ховаючи таким чином своє обличчя. Після цього, вона одразу потяглась до кнопки виклику охорони та почала голосно кликати охорону, в цей час ОСОБА_7 продовжувала її тримати за праве плече і трясла, намагаючись розвернути до себе іншою рукою, скоріше за все, лівою, ОСОБА_7 почала наносити їй удари в область лівого боку шиї, дещо нижче потилиці. Декілька ударів вона спробувала нанести їй безпосередньо в потилицю, але ці удари пройшли поверхнево та виявились незначними, оскільки вона чинила їй супротив та намагалась їх уникнути. Наносячи удари, ОСОБА_7 щось кричала, що саме вона не запам`ятала, так як була шокована. У той час, коли ОСОБА_7 їй наносила удари, ОСОБА_13 вибігла з кабінету та побігла за охоронцем. Чи чинила ОСОБА_13 спроби самостійно зупинити ОСОБА_7 , вона не бачила. У певний момент до кабінету забігла суддя ОСОБА_11 та почала відтягувати ОСОБА_7 від неї, тримаючи її за одяг, і вже після цього до кабінету забіг охоронець, який вивів ОСОБА_7 з кабінету. Відповідно до направлення, врученого їй працівниками Деснянського РУ, вона пройшла медичне освідування у КМБ СМЕ, під час якого у неї були виявлені тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості.

Також відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_14 від 10.05.2012 року, зокрема, вбачається, що у нього є рідна сестра ОСОБА_7 , яка проживає по АДРЕСА_2 . У 1987 році він пішов до армії. У цей час ОСОБА_7 навчалась у політехнічному інституті, а також навчалась на бухгалтера. ОСОБА_7 у школі та інституті навчалась на відмінно. Після інституту ОСОБА_7 почала працювати на фірмі головним бухгалтером. Приблизно у 2001 році ОСОБА_7 купила собі квартиру на Троєщині та переїхала жити окремо. У тому ж 2001 році він дізнався, що ОСОБА_7 покинула роботу. Причина йому не відома, проте, за чутками директор фірми хотів одружитися з ОСОБА_7 , але вона йому відмовила та покинула вказану роботу. Після цієї роботи ОСОБА_7 влаштовувалась на інші роботи, однак довго працювати їй не вдавалось. Як пояснювала йому ОСОБА_7 , вона дуже гарний спеціаліст по програмі бухгалтерського обліку, і коли на фірмах, де вона працювала, перевіряла ці програми бухгалтерського обліку, то випливали махінації по бухгалтерії, і коли вона про це казала керівництву, її звільняли. У 2008 році йому стало відомо, що ОСОБА_7 потрапила до психіатричної лікарні. Спілкуючись з ОСОБА_7 у лікарні, вона сказала, що намагалася скинути вагу спеціальною дієтою - голодуванням. Коли він намагався дізнатися у лікарів, що трапилось, лікарі нічого йому не говорили, посилаючись на заборону закону. Також від сусідів стало відомо, що до ОСОБА_7 приходили люди, але хто вони, не відомо. ОСОБА_7 нікому нічого не говорила, оскільки по характеру дуже скритна людина. Після вказаного випадку, він з ОСОБА_7 більше особисто не спілкувався. ОСОБА_7 не хотіла з ним спілкуватись, однак причина йому не відома. Приблизно раз на півроку він телефонує до сусідів і цікавиться про стан ОСОБА_7 , які повідомили йому, що ОСОБА_7 ні з ким не спілкується, але їздить на велосипеді. Крім того, він додав, що ОСОБА_7 за характером спокійна, любить працювати і роботи не цурається. Із особливостей її поведінки може відзначити, що вона не конфліктна. У його присутності ніяких відхилень у її поведінці не помічав. Уперше її психічний стан змінився, можливо, після того, як вона побувала у лікарні імені Павлова. Вона стала відсторонена від людей. Коли він до неї звертався, то вона ніяк не реагувала. До того, як вона потрапила до лікарні імені Павлова, він жодних психічних відхилень за нею не помічав. Наскільки йому відомо, алкоголь та наркотики ОСОБА_7 ніколи не вживала.

Також в судовому засіданні були дослідженні наступні докази.

Так, з протоколу усної заяви (повідомлення) про злочин від 02.04.2012 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_10 повідомила про те, що 02.04.2012 року приблизно о 13 годині 30 хвилин за адресою: м. Київ, пр-т Маяковського, 5-В ОСОБА_7 нанесла їй тілесні ушкодження, чим спричинила фізичну біль.

З протоколу огляду місця події від 02.04.2012 року вбачається, що у вказаний день у період часу з 15 години 50 хвилин до 16 години 15 хвилин слідчим було оглянуто службовий кабінет потерпілої ОСОБА_10 у Деснянському районному суді м. Києва.

Також з акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 1644 від 02.04.2012 року вбачається, що лікарем судово-медичним експертом проведено судово-медичне дослідження (обстеження) потерпілої ОСОБА_10 , у ході якого встановлено, що описане ушкодження на задній поверхні шиї зліва від серединної лінії у верхній третині у вигляді підшкірного крововиливу утворилось, внаслідок дії предмету, що за давністю може відповідати вказаному терміну та за критерієм тривалості розладу здоров`я відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Відповідно до висновку експерта №105/І від 06.04.2012 - 24.04.12 року вбачається, що при судово-медичному обстеженні потерпілої ОСОБА_10 виявлене тілесне ушкодження, а саме підшкірний крововилив на задній поверхні шиї зліва від серединної лінії у верхній третині, локалізація та морфологія якого свідчать про те, що воно спричинене тупим предметом та могло утворитись в термін і за обставин, вказаних у постанові, тобто 02.04.2012 року. За ступенем тяжкості вказане тілесне ушкодження відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Окрім того, відповідно до копії наказу голови Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_16 від 11.02.2010 № 29, потерпіла ОСОБА_10 , станом на момент учинення злочину відносно неї, перебувала на посаді судді Деснянського районного суду м. Києва.

Відповідно до копії постанови суду від 14.02.2012 року у справі № 2а-335/2012, зокрема, вбачається, що суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_10 , розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_7 до Деснянського районного центру зайнятості про скасування рішення про відмову у наданні статусу безробітного та знятті її з обліку, відмовила у задоволенні вказаного позову.

Крім цього, судом були досліджені наступні документи, що містяться в матеріалах кримінальної справи:

- постанова про порушення кримінальної справи від 02.04.2012 року;

- протокол про вручення копії постанови про порушення кримінальної справи від 02.04.2012 року;

- пояснення ОСОБА_10 від 02.04.2012 року;

- пояснення ОСОБА_13 від 02.04.2012 року;

- пояснення ОСОБА_12 від 02.04.2012 року;

- рапорт від 02.04.2012 року;

- пояснення ОСОБА_10 від 02.04.2012 року;

- пояснення ОСОБА_7 від 02.04.2012 року;

- пояснення ОСОБА_13 від 02.04.2012 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 02.04.2012 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 02.04.2012 року;

- доручення в порядку ст. 114 КПК України від 24.04.2012 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 26.04.2012 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 04.04.2012 року;

- постанова про визнання особи потерпілим від 03.04.2012 року;

- протокол допиту потерпілої від 03.04.2012 року;

- постанова про призначення судово-медичної експертизи від 03.04.2012 року;

- протокол оголошення обвинуваченому та його захиснику про призначення судово-медичної експертизи від 21.05.2012 року;

- протокол ознайомлення обвинуваченого та його захисника з матеріалами та висновком експертизи від 23.05.2012 року;

- постанова про призначення амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи від 10.04.2012 року;

- лист КМЦСПЕ № 1065 від 11.04.2012 року;

- постанова про призначення стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи від 11.04.2012 року;

- протокол оголошення обвинуваченому та його захиснику про призначення стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи від 23.05.2012 року;

- подання про поміщення обвинуваченого у медичний заклад для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 05.04.2012 року;

- постанова №4-198/2012р. від 11.04.2012 року;

- запит №1148 від 23.04.2012 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_17 від 04.04.2012 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 04.04.2012 року;

- запит №53-4096 від 24.04.2012 року;

- повідомлення №483 від 24.04.2012 року;

- запит № 53-4096 від 24.04.2012 року;

- копія трудової книжки ОСОБА_7 ;

- запит №4096 від 25.04.2012 року;

- службова характеристика ОСОБА_7 ;

- доручення в порядку ст. 114 КПК України №53-4096 від 04.05.2012 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_18 від 11.05.2011 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 10.05.2012 року;

- акт додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 793 від 21.08.2012 року;

- протокол ознайомлення обвинуваченого та його захисника з матеріалами та висновком експертизи від 23.05.2012 року;

- явка з повинною ОСОБА_19 від 02.04.2012 року;

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 02.04.2012 року;

- постанова про призначення захисника у кримінальній справі від 02.04.2012 року;

- протокол про забезпечення підозрюваному права на захист від 02.04.2012 року;

- протокол допиту підозрюваного від 02.04.2012 року;

- постанова про притягнення як обвинуваченого від 05.04.2012 року;

- протокол пред`явлення обвинувачення;

- протокол про забезпечення обвинуваченому права на захист від 05.04.2012 року;

- протокол допиту обвинуваченого від 05.04.2012 року;

- подання про вирішення питання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу взяття під варту від 05.04.2012 року;

- копія постанови Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2012 року;

- заява ОСОБА_7 про відмову від адвоката від 23.05.2012 року;

- постанова про прийняття відмови від захисника від 23.05.2011 року;

- постанова про призначення захисника у кримінальній справі від 23.05.2012 року;

- постанова про притягнення як обвинуваченого від 23.05.2012 року;

- протокол пред`явлення обвинувачення;

- протокол про забезпечення обвинуваченому права на захист від 23.05.2012 року;

- протокол допиту обвинуваченого від 23.05.2012 року;

- постанова про відмову у порушенні кримінальної справи від 22.05.2012 року;

- копія вимоги ДІТ МВС України;

- копія паспорта ОСОБА_7 ;

- повідомлення КМКПНЛ №1;

- протокол про проведення виїмки від 10.04.2012 року;

- протокол виїмки від 10.04.2012 року;

- копія медичної карти амбулаторного хворого;

- повідомлення КМПНЛ №2;

- характеристика ЖЕК-317;

- довідка КМНКЛ «Соціотерапія»;

- клопотання та постанова про відмову в задоволенні клопотання від 23.05.2012 року;

- протокол оголошення обвинуваченому про закінчення досудового слідства від 23.05.2012 року;

- протокол ознайомлення обвинуваченого та його захисника з матеріалами кримінальної справи від 23.05.2012 року.

Крім того, в матеріалах справи знаходиться протокол відтворення обстановки і обставин події із застосуванням технічних засобів від 05.04.2012 року, з якого вбачається, що слідчим прокуратури ОСОБА_20 , за участі ОСОБА_7 , її захисника ОСОБА_21 , заступника прокурора Деснянського району м. Києва ОСОБА_22 , в присутності понятих, проведено відтворення обстановки і обставин події, яка відбулась 02.04.2012 року за адресою: м. Київ, пр-т. Маяковського, 5-в у приміщенні Деснянського районного суду м. Києва. У вказаному протоколі, зокрема, зазначено, що дана дія фіксувалася на відеозапис, однак у матеріалах справи такий відеозапис відсутній.

Також у матеріалах справи наявний протокол перегляду відеозапису від 05.04.2012 року, але сам відеозапис у справі відсутній.

Відповідно до ст. 85-1 КПК України (в редакції 1960 року), звукозапис може застосовуватися при відтворенні обстановки і обставин події під час досудового розслідування. Протокол слідчої дії, проведеної з застосуванням звукозапису, складається з додержанням правил цього Кодексу. Фонограма повинна відбивати весь хід слідчої дії. Фонограма в опечатаному вигляді зберігається при справі.

Відповідно до ст. 85-2 КПК України (в редакції 1960 року), кінозйомка, відеозапис можуть застосовуватися при проведенні огляду, обшуку, відтворенні обстановки і обставин події та при проведенні інших слідчих дій. Учасники слідчої дії повідомляються про застосування кінозйомки, відеозапису до початку цієї дії. Після зйомки, запису та виготовлення кінострічки, відеострічки вони демонструються всім учасникам слідчої дії, про що складається окремий протокол. Процесуальне оформлення застосування кінозйомки, відеозапису і демонстрування кінострічки, відеострічки при проведенні іншої слідчої дії, пред`явленні матеріалів справи в зв`язку з закінченням досудового розслідування, а також під час судового розгляду провадиться відповідно до правил, передбачених статтею 85-1 цього Кодексу.

Отже, відсутність вказаного відеозапису у матеріалах справи, на переконання суду, порушує вимоги ст. ст. 85-1, 85-2 КПК України (в редакції 1960 року) та позбавляє можливості суд перевірити правдивість відомостей, що відображені у протоколі, що в свою чергу тягне за собою визнання протоколу відтворення обстановки і обставин події із застосуванням технічних засобів від 05.04.2012 року та протоколу перегляду відеозапису від 05.04.2012 року недопустимими доказами.

Щодо доказів психічного стану підсудної ОСОБА_7 , які знаходяться в матеріалах справи, то суд прийшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів провадження, кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 377 КК України, надійшла на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва з обвинувальним висновком.

У матеріалах кримінальної справи знаходиться акт стаціонарної комісійної комплексної судової психолого психіатричної експертизи № 178 від 15.05.12 року, з якого вбачається, що на період часу, до якого відноситься інкриміновані їй дії (02.04.12 року), ОСОБА_7 виявляла ознаки змішаного розладу особистості, стан декомпенсації, які суттєво вплинули на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, обмежуючи її. За своїм психічним станом на період часу, до якого відноситься інкриміновані їй дії, ОСОБА_7 не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_7 виявляє ознаки змішаного розладу особистості, за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом на теперішній час не потребує застосування по відношенню до неї примусових заходів медичного характеру.

Між тим, під час розгляду справи попереднім складом суду першої інстанції 31 липня 2012 року, за клопотанням прокурора, судом призначено додаткову амбулаторну психіатричну експертизу з урахуванням поведінки підсудної в залі судового засідання та попереднього висновку комплексної психолого - психіатричної експертизи.

Згідно з висновками додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 793 від 21 серпня 2012 року, на час проведення огляду ОСОБА_7 страждає змішаним розладом особистості, стан декомпенсації, за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період часу, до якого відноситься інкриміновані їй дії, ОСОБА_7 страждала змішаним розладом особистості, стан декомпенсації, які суттєво вплинули на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, обмежуючи її. За своїм психічним станом на період часу, до якого відноситься інкриміновані їй дії, ОСОБА_7 не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. На час проведення огляду ОСОБА_7 за своїм психічним станом потребує застосування по відношенню до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

З огляду на вказаний висновок судово-психіатричної експертизи попереднім складом суду прийнято рішення про продовження розгляду справи за правилами, передбаченими главою 34 КПК України (1960 року), і постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2012 року відносно ОСОБА_7 були застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Між тим, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2013 року було скасовано постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2012 року, а справу повернуто на новий судовий розгляд.

Підставою для скасування судового рішення апеляційним судом стали допущені судом першої інстанції при розгляді даної справи істотні порушення кримінально-процесуального закону, зокрема, порушення права підсудної ОСОБА_7 на захист при призначенні додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи, внаслідок чого даний висновок додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 793 від 21 серпня 2012 року був визнаний судом апеляційної інстанції недопустимим доказом.

Отже, зважаючи на рішення суду апеляційної інстанції, суд вважає за необхідне визнати висновок додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 793 від 21 серпня 2012 року недопустимим доказом, з підстав, зазначених у вказаній ухвалі суду апеляційної інстанції.

Між іншим, суд звертає увагу на акт стаціонарної комісійної комплексної судової психолого психіатричної експертизи № 178 від 15.05.12 року, згідно якого, зокрема, за своїм психічним станом на період часу, до якого відноситься інкриміновані їй дії, ОСОБА_7 не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, водночас не потребує застосування по відношенню до неї примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до ст. 20 КК України, підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Отже, враховуючи акт стаціонарної комісійної комплексної судової психолого психіатричної експертизи № 178 від 15.05.12 року, який є належним та допустимим, та у відповідності до положень до ст. 20 КК України, підсудна ОСОБА_7 є обмежено осудною особою та не потребує застосування заходів медичного характеру.

У той же час, у суду відсутні підстави вважати, що на теперішній час підсудна ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру, як і відсутні підстави для проведення повторної судової психолого психіатричної експертизи. Клопотання про необхідність призначення повторної експертизи учасники судового розгляду не заявляли.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до наступних висновків.

Так, частиною 2 статті 377 КК України, передбачено відповідальність за умисне заподіяння судді, народному засідателю чи присяжному або їх близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з їх діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя.

Потерпілими від злочину можуть бути чотири категорії осіб: а) професійні судді; б) народні засідателі; в) присяжні; г) їхні близькі родичі.

Злочин, передбачений ст. 377 КК, за часом свого здійснення може бути вчинений: а) до виконання потерпілим діяльності щодо здійснення правосуддя (з метою недопущення такої діяльності); б) у процесі її виконання (з метою протидії, перешкоджання такій діяльності); в) після її виконання (із мотивів помсти за таку діяльність). Проте у всіх випадках обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 377 КК, є наявність зв 'язку між діями винного (психічним чи фізичним насильством) і діяльністю потерпілого щодо здійснення правосуддя. Відсутність такого зв`язку виключає кваліфікацію за ст. 377 КК, і за наявності необхідних підстав вчинене може бути кваліфіковане або як злочин проти життя, здоров' я чи власності особи (наприклад, за статтями 129, 195 КК), або за ст. 350 КК.

Якщо погроза була реакцією на незаконні діяння потерпілого або викликана особистими неприязними стосунками, не пов`язаними з виконанням суддею своїх обов`язків, вчинене, за наявності для цього підстав, потрібно кваліфікувати як злочин проти особи або власності.

За частиною 2 ст. 377 КК України карається злочин із матеріальним складом, коли потерпілому у зв`язку з діяльністю щодо здійснення правосуддя нанесені побої, спричинені легкі або середньої тяжкості тілесні ушкодження. Вказаний злочин визнається закінченим з моменту нанесення потерпілому побоїв або заподіяння відповідних тілесних ушкоджень, які повинні бути у причинному зв`язку з учиненим винним діянням.

Суб`єктивна сторона злочину за ч. 2 ст. 377 КК України полягає у прямому та непрямому умислу. При цьому слід ураховувати, що до змісту вини має обов`язково входити усвідомлення винним того, що він: а) застосовує психічне чи фізичне насильство щодо судді, народного засідателя, присяжного або їхніх родичів; б) вчиняє злочин у зв`язку з діяльністю цих осіб щодо здійснення правосуддя. Тому, якщо умисел винного було спрямовано на застосування насильства щодо судді, народного засідателя, присяжного чи їх близьких родичів, але внаслідок припущеної помилки злочин фактично вчиняється щодо особи, яка не належить до числа потерпілих, зазначених у ст. 377 КК (так звана «помилка в об`єкті»), вчинене слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 КК України та за відповідною частиною ст. 377 КК України.

Так, під час судового слідства судом установлено, що саме дії ОСОБА_7 , яка нанесла декілька ударів потерпілій ОСОБА_10 в область лівої частини шиї, знаходяться у причинному зв`язку з отриманими потерпілою ОСОБА_10 тілесними ушкодженнями у вигляді підшкірного крововилива на задній поверхні шиї зліва від серединної лінії у верхній третині, яке за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження. Обставини та механізм нанесення такого тілесного ушкодження підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_13 , актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 1644 від 02.04.2012 року та висновком експерта №105/І від 06.04.2012 - 24.04.12 року.

Зокрема, отримання потерпілою вказаних тілесних ушкоджень за інших обставин, а саме до або після конфлікту з підсудною ОСОБА_7 виключається, оскільки як потерпіла ОСОБА_10 , так і свідок ОСОБА_13 зазначають про те, що саме підсудна ОСОБА_7 нанесла вказане тілесне ушкодження потерпілій, за викладених у обвинувальному висновку обставин, у той же час свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 показали, що після конфлікту з підсудною ОСОБА_7 , коли її вивів охоронець, потерпіла ОСОБА_10 перебувала у шоковому стані, її лице було все червоне та вона трималась за свою шию, куди її била ОСОБА_7 , що в свою чергу узгоджується з актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 1644 від 02.04.2012 року та висновком експерта №105/І від 06.04.2012 - 24.04.12 року.

Щодо показань підсудної ОСОБА_7 , яка не заперечує нанесення потерпілій декількох ударів, але заперечує їх локалізацію, зазначивши, що наносила удари не по шиї, а в область щік потерпілої, проте, на думку підсудної, такі удари мали характер «ляпасів» та не могли нанести потерпілій жодних тілесних ушкоджень, водночас, як зазначає підсудна, вона дійсно мала намір бити потерпілу по голові, однак не попала, оскільки та захищалась, то суд критично оцінює такі показання, оскільки вони не підтверджуються будь-якими доказами, не узгоджуються із показаннями потерпілої та свідків, а тому вважає, що такі показання направлені на ухилення підсудної від кримінальної відповідальності за вчинене нею діяння.

Не викликає сумніву у суду і мотив учинення вказаного злочину, а саме невдоволення ОСОБА_7 рішенням судді - потерпілої ОСОБА_10 , яка відмовила у задоволені позовних вимог підсудної, натомість підсудна ОСОБА_7 , вважаючи, що таке рішення незаконне, крім того вважаючи, що суддя ОСОБА_10 навмисно порушила строки направлення її справи до суду апеляційної інстанції, маючи на меті помсту судді за прийняте нею рішення, направилась до Деснянського районного суду м. Києва саме з метою нанесення їй тілесного ушкодження, що підтверджується, зокрема, показаннями самої підсудної ОСОБА_7 .

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вказане тілесне ушкодження підсудна ОСОБА_7 нанесла безсумнівно у зв`язку з діяльністю потерпілої ОСОБА_10 , пов`язаною із здійсненням правосуддя, а тому дії підсудної за ч. 2 ст. 377 КК України кваліфіковані правильно.

Доводи підсудної про необхідність визнання недопустимим зібрані у справі докази, які, на її думку, сфабриковані прокурором, є необґрунтованими, не підтверджені будь-якими доказами, а тому суд не знаходить підстав визнати усі зібрані у справі докази недопустимими.

Щодо доводів захисника про необхідність повернення кримінальної справи прокурору для проведення додаткового розслідування, то суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 281 КПК України, повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судових засіданнях.

Згідно роз`яснення, що міститься в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» №2 від 11.02.2005 року питання про те, чи перешкоджає порушення закону, допущене під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства, її призначенню до судового розгляду, вирішується залежно від того, наскільки істотним воно було, до ущемлення яких прав та інтересів учасників процесу воно призвело і чи є можливість поновити ці права й інтереси. Кримінальна справа у будь-якому разі не може бути призначена до судового розгляду, якщо: вона не була порушена або порушена некомпетентною особою; її розслідування провадила не уповноважена на те особа чи особа, яка підлягала відводу; було порушено вимоги КПК про обов`язковість пред`явлення обвинувачення і матеріалів розслідування для ознайомлення; при провадженні дізнання чи досудового слідства було порушено право обвинуваченого на захист або право користуватися рідною мовою чи мовою, якою він володіє, і допомогою перекладача.

У той же час, захисник не навів будь-яких доводів та не підтвердив доказами те, що під час досудового слідства було допущено неповноту або неправильність досудового слідства, а істотні порушення кримінально-процесуального законодавства, перешкоджають суду прийняте законне і обґрунтоване рішення, а тому суд вважає його доводи необґрунтованими і підстав для повернення справи прокурору для проведення додаткового розслідування не вбачає.

Отже, суд, допитавши підсудну ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , дослідивши протоколи допитів потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_14 , дослідивши матеріали кримінальної справи, прийшов до висновку про те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину при обставинах, викладених у вироку, доведена.

Враховуючи викладене, суд вважає доведеною поза розумним сумнівом вину ОСОБА_7 в умисному заподіянні судді легких тілесних ушкоджень у зв`язку з її діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 377 КК України.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, ставлення підсудної до вчиненого, яка вину не визнала, не розкаялась, не вибачилась перед потерпілою, особу підсудної, яка не заміжня, не працює, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, раніше не судима. Також суд враховує її вік та стан здоров`я.

Обставин, які пом`якшують покарання, згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а тому, враховуючи викладене, суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 377 КК України у виді позбавлення волі.

Відповідно до ст. 320 КПК України, після останнього слова підсудного суд видаляється до нарадчої кімнати для постановлення вироку, який згідно ст. 327 КПК України може бути обвинувальний або виправдувальний.

Постановлення судом інших видів судових рішень після розгляду справи по суті КПК не передбачає.

У той же час, згідно ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 377 КК України, віднесений до категорії тяжких злочинів і згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину складає 10 років з дня вчинення особою злочину.

Будь-яких доказів про те, що ОСОБА_7 вчинила новий злочин і перебіг строків давності переривався, суду надано не було.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

З огляду на викладене та враховуючи те, що злочин було вчинено 23.01.2012 року, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від покарання.

Цивільний позов не заявлено. Судові витрати у справі відсутні. Речові докази відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статями 323, 324 КПК України (в редакції 1960 року), суд,-

постановив:

ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 377 КК України, та призначити їй покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_7 від призначеного покарання звільнити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом п`ятнадцяти діб з дня його проголошення.

Суддя: