ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001235, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, Миколаївської області, громадянина України, одруженого, офіційно не працюючого, із середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 17.09.2015р. за ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 304, ч. 3 ст. 357 до 8 років 6 місяців позбавлення волі, який 23.11.2021р. відбув покарання,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_6 , скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ст. 126-1 КК України покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин. Відповідно до ч. 1 ст. 91-1 КК України застосувати до ОСОБА_6 обмежувальний захід та покласти обов`язок проходження програми для кривдників на строк 3 (три) місяці. Під час апеляційного розгляду повторно дослідити відомості, що характеризують особу ОСОБА_6 . В іншій частині вирок залишити без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, і призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає, що вирок суду в частині призначення покарання є незаконним та підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню, та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Зауважує, що судом формально враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України та особу обвинуваченого. Звертає увагу, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується посередньо, порушує громадський порядок, має зв`язок з особами, які ведуть антигромадський спосіб життя, офіційно не працює, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, перебуває під адміністративним наглядом. Неодноразово порушував умови перебування під адміністративним наглядом та у відношенні нього були складені протоколи про адміністративні правопорушення. Раніше судимий за вчинення тяжкого насильницького злочину проти життя та здоров`я особи, покарання відбував реально та звільнений за відбуттям строку. Після чого, з 2022 року вже притягувався до кримінальної відповідальності за спричинення тілесних ушкоджень.

На думку прокурора, наведене свідчить, що відбуття ОСОБА_6 покарання за вчинений злочин не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків, та вдався до систематичного насильства у сім`ї.

Не погоджується прокурор із висновком суду про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття. Пояснює, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 лише формально визнав свою провину та не заперечував правильності викладених в обвинувальному акті обставин. Проте, обрав тактикою захисту заперечення й мотивів вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, й вдавався до певного звинувачення потерпілої у провокуванні сварок між ними, й підтримав узгоджену із захисником позицію про необхідність закриття кримінального провадження за відсутністю в його діях складу злочину.

Вказує, що суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, не розглянув питання про застосування обмежувальних заходів, у тому числі направлення для проходження програми для кривдників. На думку прокурора, застосування до ОСОБА_6 обмежувального заходу у вигляді направлення для проходження програми для кривдників сприятиме зміні його насильницької поведінки, засвоєнню моделі сімейного життя на засадах гендерної рівності, взаєморозуміння, взаємоповаги і дотримання прав усіх членів родини.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що починаючи з грудня 2022 року, ОСОБА_6 , діючи умисно, в порушення вимог ст.28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» від 07.12.2017 №2229-УІІІ, безпричинно, систематично вчиняв психологічне насильство щодо своєї дружини ОСОБА_9 , з якою він проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що призвело до психологічних страждань останньої, яке виразилось у формі втоми, втрати повноцінного побуту та відпочинку, у тому числі втрати самооцінки, позитивних емоцій, негативних переживань, тощо. Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ст.126-1 КК України як домашнє насильство, за ознакою умисного систематичного вчинення психологічного насильства щодо подружжя, що призводить до психічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст.126-1 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом першої інстанції не дотримано в повній мірі зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 , що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступені тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

У вироку суду першої інстанції відсутній обґрунтований та підтверджений належними доказами висновок про обраний вид та розмір покарання, вирок суду не містить належного мотивування прийнятого рішення.

Суд першої інстанції належним чином не мотивував підстави прийнятого рішення, не навів переконливих та достатніх доказів призначеного покарання у виді громадських робіт, у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ст.126-1 КК України.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, особи обвинуваченого, який за місцем проходження служби характеризується негативно; на обліку у лікаря нарколога не перебуває; лікувався стаціонарно у психіатричному відділенні в 2021р. та з 02.06.2023р. по 03.07.2023р.; раніше судимий; повністю визнав свою вину, обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття, обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнано вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя, прийшов до висновку про те, що мета покарання, передбачена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 міри покарання у виді 150 годин громадських робіт.

Проте поза увагою суду залишились дані щодо особи обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується посередньо, порушує громадський порядок, має зв`язок з особами, які ведуть антигромадський спосіб життя, офіційно не працює, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, перебуває під адміністративним наглядом. Неодноразово порушував умови перебування під адміністративним наглядом та у відношенні нього були складені протоколи про адміністративні правопорушення. Раніше судимий за вчинення тяжкого насильницького злочину проти життя та здоров`я особи, покарання відбував реально та звільнений за відбуттям строку. Після чого, з 2022 року вже притягувався до кримінальної відповідальності за спричинення тілесних ушкоджень.

Натомість матеріали справи доводять стійкість сформованої

протиправної поведінки обвинуваченого, адже попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувались до нього з боку держави з метою не лише покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, не призвело до позитивних змін в особистості ОСОБА_6 та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків, та вдався до систематичного насильства у сім`ї.

Суд апеляційної інстанції вважає посилання прокурора на те, що відсутня обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , а саме щире каяття, слушним.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Однак з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 лише формально визнав свою провину та не заперечував правильності викладених в обвинувальному акті обставин. Проте, обрав тактикою захисту заперечення й мотивів вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, й вдався до певного звинувачення потерпілої у провокуванні сварок між ними, й підтримав узгоджену із захисником позицію про необхідність закриття кримінального провадження за відсутністю в його діях складу злочину. За таких обставин не вбачається такого важливого елемента щирого каяття, як критичної оцінки своїй протиправній поведінці, а відтак й відповідної обставини, що пом`якшує покарання.

Колегія суддів вважає призначене ОСОБА_6 покарання таким, що хоча і не виходить за межі вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом та розміром з огляду на особу обвинуваченого, форму вини й мотиви вчинення кримінального правопорушення, явно несправедливим через м якість.

Обираючи вид та розмір покарання, суд апеляційної інстанції враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення за ст. 126-1 КК України, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проходження служби характеризується негативно, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, лікувався стаціонарно у психіатричному відділенні в 2021р. та з 02.06.2023р. по 03.07.2023р., за місцем проживання характеризується посередньо, порушує громадський порядок, має зв`язок з особами, які ведуть антигромадський спосіб життя, офіційно не працює, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, перебуває під адміністративним наглядом. Неодноразово порушував умови перебування під адміністративним наглядом та у відношенні нього були складені протоколи про адміністративні правопорушення. Раніше судимий за вчинення тяжкого насильницького злочину проти життя та здоров`я особи, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставиною, що обтяжує покарання, апеляційний суд вважає вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Враховуючи вищезазначені обставини, а також ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, та реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, апеляційний суд вважає можливим призначити ОСОБА_6 покарання за ст.126-1 КК України у виді громадських робіт на строк 200 годин, яке необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, заслуговують на увагу.

Положеннями ч.ч.1,3,4 ст.91-1 КК України передбачено,що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.

Вироком суду доведено, що обвинувачений ОСОБА_6 систематично вчиняв психологічне насильство щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, а саме відносно своєї дружини ОСОБА_9 , що призвело до психологічних страждань потерпілої особи та погіршення якості її життя. Окрім того, ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, згідно характеристики за місцем проживання характеризується посередньо.

Отже колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що з метою необхідності зміни насильницької поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 у майбутньому та формування у нього неагресивної моделі поведінки у стосунках, як з потерпілою, так і з оточуючими, до обвинуваченого слід застосувати обмежувальні заходи у вигляді направлення ОСОБА_6 для проходження програми для кривдників строком на три місяці.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такі обмежувальні заходи із покладенням обов`язку будуть сприяти виправленню обвинуваченого, покращенню психологічного здоров`я потерпілої, а призначене судом покарання та обмежувальні заходи у своїй сукупності будуть необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів.

У відповідності до п.4 ч.1 та ч.2 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є - незастосування закону, який підлягає застосуванню.

За змістом статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції, підлягає скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 , з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.376, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 ,- задовольнити.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання, - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ст. 126-1 КК України покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

Відповідно до ч. 1 ст. 91-1 КК України застосувати до ОСОБА_6 обмежувальний захід та покласти обов`язок проходження програми для кривдників на строк 3 (три) місяці.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді