Номер провадження 11-кп/816/822/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 592/10964/21 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2023, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_2 , раніше не судимий в порядку ст. 89 КК України

визнаний винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

захисників адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_15 просить змінити вирок суду і призначити обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції ч. 3 ст. 185 КК, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням, застосувавши положення ст. 69, 75 КК, оскільки його підзахисний визнав вину, розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відшкодував шкоду потерпілому, характеризується задовільно за місцем проживання, має стійкі соціальні зв`язки, проживає разом з матір`ю, на обліку і психіатра не перебуває, має інвалідність третьої групи;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_16 просить змінити вирок суду, оскільки призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, визначивши його підзахисному за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69, 75 КК покарання не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, так як ОСОБА_12 вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, сприяв встановленню істини у справі, шкода відшкодована в повному обсязі, потерпілий жодних претензій не має і просив суворо не карати.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2023 ОСОБА_11 визнаний винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. ОСОБА_12 визнаний винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст. 185 КК і йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк два роки. В задоволенні позову ТОВ «Тютюнова компанія Слобожанщини» до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про відшкодування шкоди відмовлено.

Згідно вироку суду, в період часу з 02:23 до 03:11 01.08.2021 ОСОБА_11 за попередньою змовою спільно з ОСОБА_12 прийшли до магазину «Дігма» ТОВ «Тютюнова компанія Слобожанщини» в м. Суми, пр. Перемоги, 121, де таємно проникли до магазину, звідки здійснили крадіжку майна на суму 2504,64 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та їх захисників ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , які підтримали вимоги апеляційних скарг, доводи прокурора ОСОБА_10 про залишення вироку суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисників ОСОБА_13 і ОСОБА_14 про можливість застосування ст. 75 КК, то вони є обґрунтованими і заслуговують на увагу.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Приписи ст. 69 КК щодо призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними та застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження, особи винного тощо.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необхідно виходити з системного тлумачення ст. 69 КК і тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи. Посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинувачених, ступінь участі кожного з них у вчиненні кримінального правопорушення, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про доцільність звільнення обвинувачених від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційних скаргах захисників, оскільки обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 скоїли одне кримінальне правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання відносно обох обвинувачених суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обвинувачений ОСОБА_11 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, є інвалідом третьої групи, за місцем реєстрації характеризується посередньо.

Обвинувачений ОСОБА_12 також визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення в повному обсязі, має на утриманні неповнолітню дитину та в силу ст. 89 КК є таким, що не має судимості, за місцем проживання характеризується посередньо.

Колегія суддів враховує, що з моменту вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення пройшов тривалий проміжок часу, при цьому ОСОБА_11 та ОСОБА_12 нових правопорушень не вчиняли, що свідчить про невелику соціальну небезпеку обвинувачених і те, що вони стали на шлях виправлення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду, застосувати до ОСОБА_11 і ОСОБА_12 положення ст. 75 КК, звільнивши від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання у виді позбавлення волі, встановивши іспитовий строк три роки кожному та поклавши на них передбачені ст. 76 КК обов`язки, задовольнивши таким чином частково апеляційні скарги захисників. При цьому колегія суддів підстав для застосування до ОСОБА_11 положень ст. 69 КК не убачає, а до ОСОБА_12 положення ст. 69 КК були застосовані судом першої інстанції.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2023 відносно ОСОБА_17 та ОСОБА_18 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_19 та ОСОБА_20 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на три роки кожного.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_19 та ОСОБА_20 обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2023 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4