Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1932/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.125, ч.1 ст.162, ч.2 ст.186 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №276/1932/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Червоноармійського районного суду Житомирської області від 08.12.2023 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.162, ч.2 ст.186 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.162, ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання:

- за ч.2 ст.125 КК України - 1 рік обмеження волі;

- за ч.1 ст.162 КК України - 1 рік 6 місяців обмеження волі;

- за ч.2 ст.186 КК України - 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 обраховано з дня приведення вироку до виконання після набрання ним законної сили.

Зараховано ОСОБА_8 в строк відбуття покарання за цим вироком, строк попереднього ув`язнення з 02.12.2020 по 04.01.2021 включно, з розрахунку, що відповідно до ч.5 ст.72 КК України, одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 01 листопада 2020 року, близько 07 год. 30 хв., ОСОБА_8 перебував поблизу будинку АДРЕСА_3 , який належить раніше не знайомій йому ОСОБА_9 , у якої запитував дорогу в напрямку м.Житомира. Після того, як ОСОБА_9 повернулась до будинку, у ОСОБА_8 виник умисел, направлений на незаконне проникнення до житла ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на порушення конституційного права на недоторканість житла особи, що передбачене ст. 30 Конституції України, яка гарантує кожному недоторканість житла та не допускає проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку не інакше як за вмотивованим рішенням суду, всупереч волі власника житла, тобто без його дозволу та відома, і відсутності визначених законом підстав, усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність своїх дій, відчинив вхідні двері до дровітника, через який проник до приватного будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_9 , чим порушив недоторканість житла потерпілої як власника.

У подальшому, 01 листопада 2020 року, близько 07 год. 30 хв., ОСОБА_8 , знаходячись у будинку по АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_9 , використовуючи надуманий привід, що потерпіла зіпсувала йому життя, діючи умисно, з метою подолання її опору, за допомогою невстановленого гострого предмета принесеного з собою, схожого на ніж, почав махати ним перед ОСОБА_9 та намагався різучою частиною умисно нанести удар по голові. У цей час, ОСОБА_9 захищаючи голову від удару, підставила ліву кисть руки, в яку і наніс ОСОБА_8 удар різучою частиною предмета схожого на ніж, спричинивши поріз руки. Після цього, ОСОБА_9 схопила рукою гостру частину предмета схожого на ніж та почала його утримувати. Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_8 , прикладаючи фізичну силу, різко витягнув гостру частину предмета із кисті руки ОСОБА_9 , спричинивши поглиблення порізу руки потерпілої. Такими своїми умисним діями, ОСОБА_8 заподіяв потерпілій ОСОБА_9 тілесне ушкодження у вигляді різаної рани лівої китиці з пошкодженням згинача 1-го пальця китиці, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Після цього, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення мобільного телефону, який належить ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, у вищевказаний день, час та місці, ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом, з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров"я потерпілої, тримаючи в руках предмет, схожий на ніж, відкрито заволодів мобільним телефоном « НОМЕР_1 » IMEI: НОМЕР_2 , вартістю 275 грн. та сім-карткою ПАТ «Київстар», вартістю 50 грн., які належали ОСОБА_9 , після чого залишив місце вчинення злочину.

Викраденим майном ОСОБА_8 розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 325 грн.

Також, 06 листопада 2020 року, близько 01 год. 40 хв., ОСОБА_8 перебував поблизу будинку АДРЕСА_4 , який належить ОСОБА_10 . У цей час, у ОСОБА_8 виник умисел, направлений на незаконне проникнення до житла ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на порушення конституційного права на недоторканість житла особи, що передбачене ст. 30 Конституції України, яка гарантує кожному недоторканість житла та не допускає проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку не інакше як за вмотивованим рішенням суду, всупереч волі власника житла, тобто без його дозволу та відома, відсутності визначених законом підстав, усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність своїх дій, застосовуючи фізичну силу, шляхом відчинення вікна спальної кімнати будинку, проник до середини приватного будинку АДРЕСА_4 , який належить ОСОБА_10 , чим порушив недоторканість житла потерпілої як власника.

Надалі, перебуваючи в будинку потерпілої, ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на порушення недоторканості житла, підійшов до ліжка в кімнаті, де відпочивала ОСОБА_11 , яка від шуму прокинулася. Також, в цей час на шум з іншої кімнати вийшла потерпіла ОСОБА_10 , після чого ОСОБА_8 через вікно залишив місце вчинення кримінального правопорушення.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний. Вважає висновки суду про доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, помилковими. Наголошує на однобічності судового розгляду. Зазначає, що належні докази його винності в епізоді 01.11.2020 (потерпіла ОСОБА_9 ) відсутні, при цьому, показання цієї потерпілої є суперечливими, та не доводять його винності. Звертає увагу на те, що працівники поліції під час проведення відтворення подій його змушували давати показання у тому числі щодо місця вчинення правопорушення. Наголошує, що у нього не було вилучено мобільного телефону та ножа, якого не знайдено. Звертає увагу і на те, що свідків подій органом обвинувачення не встановлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України за епізодом незаконного проникнення до житла ОСОБА_10 в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Предметом апеляційного розгляду у цій справі є доведеність вини ОСОБА_8 за епізодом незаконного проникнення до житла ОСОБА_9 , заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ОСОБА_9 та відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої.

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні серед іншого підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Місцевий суд, установивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши цим доказам оцінку, дійшов висновку, що докази сторони обвинувачення поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_8 у висунутому обвинуваченні за епізодом вчинення кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_9 , за обставин, викладених у вироку.

Такого висновку суд дійшов на підставі досліджених показань: обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 а також письмових доказів, зокрема: даних протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.11.2020 року, даних протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 16.11.2020 року, даних протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 23.12.2020 року, даних протоколу огляду місця події від 01.11.2020 року з фототаблицею до нього та протоколу огляду місця події від 02.11.2020 року з фототаблицею до нього, даних протоколу огляду предмету від 02.11.2020 року з фототаблицею, даних звіту про проведення незалежної оцінки мобільного телефону марки «Нокіа», даних висновку судово-медичної експертизи №2477 від 23.12.2020 року.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що всупереч доводів апеляційної скарги обвинуваченого, суд першої інстанції з дотриманням положень ст.337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку, про наявність підстав для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.162, ч.2 ст.186 КК України, з наведенням у вироку доказів, на яких ґрунтується такий висновок суду.

Посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку доказів та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи при розгляді даного провадження в суді першої інстанції, є безпідставними.

Так, із матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_8 як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях за даним епізодом не визнав та пояснив, що жодних кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_9 не вчиняв і 01.11.2020 року в с.Грабняк, де проживає потерпіла, не перебував. Також вказав, що коли він перебував у райвідділі поліції по іншому епізоду, працівники поліції цікавились у нього вчиненням злочину щодо ОСОБА_9 , однак він заперечував свою причетність до цього. У подальшому, поліцейські почали застосовувати до нього фізичну силу, били у бік, заламували руку за ногу і погрожували, що посадять в тюрму. Працівників поліції, що здійснювали погрози не знає. Допит був з 09 год до 15 год і весь цей час поліцейські застосовували до нього фізичну силу. Близько 15 год почав думати з чим погодитись щоб не мучили, оскільки фізично не витримував. Поліцейські просили взяти на себе вчинення злочину щодо ОСОБА_9 , подія якого мала місце 01.11.2020 року в с.Грабняк Хорошівського району і пообіцяли йому умовне покарання. Про подію, як вона відбувалась поліцейські розповідали декілька разів, поки він не повторив. Після цього він пішов до прокурора ОСОБА_17 , якій розповів про вчинення злочину щодо ОСОБА_9 . Про застосування працівниками поліції щодо нього фізичної сили, прокурору не повідомив. Від прокурора знову повернувся в поліцію, де йому запропонували показати все як було на місці. Працівники поліції привезли його в с.Грабняк Хорошівського району, де був проведений слідчий експеримент в присутності двох понятих. До початку відеозапису, на місці поліцейські показали будинок і сказали, що говорити, а також показали місце, де було викинуто телефон. Також, 06.11.2023 було проведено його впізнання. Під час впізнання в залі були поняті, яких він знає і коли заходив слідчий з потерпілою, то він чув як слідчий сказав потерпілій «під №2». Під цим номером на впізнанні знаходився він. Про це нікому раніше не повідомляв, чекаючи допиту. Після проведення слідчих дій його відпустили додому. Під час утримання його під вартою, дружина як компенсацію заподіяної шкоди, передала ОСОБА_9 2000 грн, а також попросила забрати з поліції заяву. У подальшому сину ОСОБА_9 дружина віддала і його скутер. Про факт застосування щодо нього працівниками поліції фізичної сили до правоохоронних органів та в медичні заклади не звертався.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює позицію останнього щодо його непричетності до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги таку позицію обвинуваченого, виходячи з того, що вона не узгоджується, суперечить та спростовується сукупністю наявних доказів у даному кримінальному провадженні, які належним чином досліджені та оцінені судом.

Так, в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 надала показання, що 01.11.2020 року, близько 07 год, почула на вулиці гавкіт собаки, а тому вийшла на подвір`я. Поряд з криницею побачила скутер, біля якого знаходився раніше не знайомий їй ОСОБА_8 . Останній запитав у неї дорогу на м.Житомир і вона показавши напрямок повернулася в будинок. Через 20 хв зібралася виходити з будинку на вулицю і перебуваючи в коридорі, відкривши двері до дровітника, побачила в порозі ОСОБА_8 , на обличчі якого була вдягнута медична маска, якої не було під час розмови на вулиці. ОСОБА_8 почав махати перед нею великим ножем, схожим на самурайський кинджал. Ніж був довжиною близько 50 см, лезо якого заточене з однієї сторони та дуже гостре, а кінець ножа був клиноподібної форми. Побачивши ОСОБА_8 з ножем злякалася і подумала що він хоче її зарізати. В цей час, ОСОБА_8 сильно нервував та був злий, від чого на щоці видно було як рухалася скула. Вона запитала, чого він прийшов, на що відповів "Ти мені спортила життя" і продовжував махати ножем наближаючись ближче до неї, після чого замахнувся ножем і хотів вдарити її по голові. Рукою над своєю головою схопила ніж і запитала "Ти що прийшов мене вбивати?", він заперечив і знову повторив "Ти спортила мені життя". На її погляд це відбувалось на протязі 30 хвилин, під час чого вона кричала. Після цього ОСОБА_8 сказав віддати телефон, розвернув її і до спини приставив клинок ножа, яким колов в спину, і так вони зайшли в кімнату будинку, де вона на столі взяла власний мобільний телефон марки "Нокіа" і передала ОСОБА_8 . Останній забрав телефон і сказав їй сидіти вдома та не виходити, а сам пішов з будинку. Посидівши деякий час, вона пішла до сина ОСОБА_12 , якому розповіла, що відбулося і син зателефонував в поліцію. Зазначала, що коли ОСОБА_8 намагався вдарити її по голові ножем, який вона перехопила над головою, у цей час і була порізана рука, а коли ОСОБА_8 почав смикати ножем, поріз на руці зробився більшим. Поріз на її руці був біля великого пальця в місці з`єднання з кистею руки. Швидкою медичною допомогою її доставили в лікарню, де зашили рану, після чого поїхала додому. Вказала, що раніше з ОСОБА_8 знайома не була. Через деякий час після події до неї прийшла дружина ОСОБА_8 з хрещеною і пропонувала гроші, однак вона відмовилася. Телефон, що забрав у неї ОСОБА_8 , їй повернули працівники поліції. У подальшому потерпіла додаткового повідомила, що під час проведення впізнання в поліції, вказала саме на ОСОБА_8 , якого впізнала. До цього, під час перебування у поліції, обвинуваченого не бачила і працівники поліції їй не говорили під яким номером він буде на впізнанні. Заперечила відшкодування їй дружиною обвинуваченого матеріальних збитків та передачі її сину скутера.

Свідок ОСОБА_12 під час допиту в суді першої інстанції показав, що у листопаді 2020 року, точної дати не пам`ятає, вранці до нього прибігла мати ОСОБА_9 з порізаною лівою рукою біля великого пальця. Мати повідомила, що до неї приходив невідомий чоловік і запитував дорогу на м.Житомир, вона показала напрямок і він поїхав. Через 10 хв цього чоловіка побачила в себе в сінях, з великим ножем в руці, схожого на «мачете». Він на неї напав і між ними відбулася бійка, під час якої невідомий порізав їй руку і забрав мобільний телефон марки «Нокіа». Одразу про вказаний факт повідомив у поліцію. На куртці у матері бачив кров. У подальшому телефон знайшли працівники поліції біля села на краю дороги і повернули матері. У 2020 році він купував для матері телефон б/у за 600 грн. Обвинуваченого до події не знав і останній в селі ОСОБА_18 не проживав. Зі слів матері, йому відомо, що ОСОБА_8 приїжджав на червоному скутері. Про відшкодування матері збитків ОСОБА_8 нічого не знає, оскільки мати про це йому не говорила. Зазначив, що до дружини обвинуваченого не приїжджав та скутер не забирав.

Допитана як свідок в суді першої інстанції ОСОБА_16 пояснила, що з ОСОБА_8 перебувала в шлюбі, який у квітні 2022 року розірвала, у неприязних стосунках із обвинуваченим не знаходиться. 05.11.2020 року перед обідом вона посварилася з ОСОБА_8 , після чого він взяв скутер і поїхав до свого батька, де мав ночувати. Повернувся ОСОБА_8 додому наступного дня в другій половині, точного часу уже не пам`ятає. Про те, що ОСОБА_8 забрали в поліцію, їй відомо не було, працівники поліції їй не повідомляли і додому не приїжджали, а телефон ОСОБА_8 увесь час був відключений. З поліції додому ОСОБА_8 повернувся без скутера. Про потерпілу ОСОБА_9 вона дізналась уже набагато пізніше і остання сама попросила з нею зустрітися. Разом з тіткою та дядьком вона приїжджала до ОСОБА_9 , яка попросила компенсувати заподіяну ОСОБА_8 шкоду. Через деякий час, вона ОСОБА_9 дала 2000 грн, а потерпіла пообіцяла забрати заяву з поліції про те, що ОСОБА_8 проник до неї в будинок. Також, на прохання ОСОБА_9 , вона віддала скутер сину останньої, приїхав і забрав у неї його знайомий. З даного приводу розписку ОСОБА_9 їй не писала. Про подію із обвинуваченим ОСОБА_9 їй повідомила, що ОСОБА_8 просив показати дорогу, а потім зайшов у будинок і порізав їй руку, та на руці показала рану. Сам ОСОБА_8 з приводу ОСОБА_9 розповідав у загальному без деталей, що їхав, заблудився і зайшов у будинок спитати у жінки дорогу, після чого повернувся до скутера і поїхав. Також, ОСОБА_8 їй говорив, що під час утримання його в поліції, йому не дозволяли телефонувати і крутили руки. Чи звертався з приводу неправомірних дій працівників поліції ОСОБА_8 до правоохоронних органів уже не пам`ятає. Зазначила, що звички носити при собі ножі ОСОБА_8 не мав і великих ножів у нього не бачила. Скутер, яким користувався ОСОБА_8 , був чорного та червоного кольорів.

Вище зазначені показання потерпілої та свідків, які, на думку суду апеляційної інстанції, є послідовними за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх достовірності, спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_8 та підтверджені іншими наявними в провадженні доказами, а саме:

- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.11.2020 року, згідно якого ОСОБА_9 повідомила, що 01.11.2020 року, близько 08 год 00 хв, невідома особа шляхом вільного доступу зайшла до її будинку та забрала мобільний телефон «Нокіа», при цьому нанесла поранення лівої руки гострим предметом схожим на ніж (а..117-118 т.1);

- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 16.11.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_9 повідомила, що 01.11.2020 року, близько 08 год, ОСОБА_8 незаконно проник до її будинку АДРЕСА_3 (а.п.164 т.1).;

- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 23.12.2020 року, згідно якого 01.11.2020 року ОСОБА_8 , в ході виконання злочинних дій з метою відкритого викрадення майна, належного ОСОБА_9 , заподіяв останній за допомогою не встановленого слідством предмету, схожого на ніж, тілесне ушкодження у вигляді різаної рани лівої китиці з пошкодженням згинача 1 пальця китиці (а.п.180-181 т.1);

- даними протоколу огляду місця події від 01.11.2020 року з фототаблицею до нього, проведеного на підставі заяви ОСОБА_9 , під час якого проведено огляд домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_3 . Вхід до кімнати № 1 будинку здійснюється почергово через двері в прибудованому дровітнику та сінях. В кімнаті № 1 під час огляду розташовані шафа, стіл з посудом. Із кімнати № 1 здійснюється вхід до кімнати № 2, де розміщені ліжко, шафа, телевізор та одяг. Під час огляду будь-яких слідів не виявлено та нічого не вилучалось (а.п.119-126 т.1);

- даними протоколу огляду місця події від 02.11.2020 року з фототаблицею до нього, згідно якого на відкритій ділянці дороги між селами Грабняк та Торчин Хорошівського району Житомирської області, на відстані 3 м від проїзної частини дороги із зазначенням географічних координат, виявлено мобільний телефон в чорному корпусі марки «Nокіа» моделі 1616-2, який знаходився у справному стані. З корпуса телефону зроблено змив на марлевий бинт, який упакований та вилучений. Також упаковано та вилучено до Хорошівського ВП і знайдений телефон (а.п.127-129 т.1);

- даними протоколу огляду предмету з фототаблицею, відповідно до яких оглянуто мобільний телефон в чорному корпусі марки «Nокіа 1616-2», в якому знаходилась сім-картка "Київстар". Телефон мав пошкодження скла, а кнопки з потертостями (а.п.131-135 т.1);

- даними звіту про проведення незалежної оцінки мобільного телефону марки «Нокіа», згідно якого ринкова вартість вказаного телефону станом на 01.11.2020 року становить 275 грн (а.п.137-147 т.1);

- даними висновку судово-медичної експертизи №2477 від 23.12.2020 року, згідно якого при судово-медичному обстеженні у ОСОБА_9 виявлений рубець на місці заживлення різаної рани. Не виключено, що вказаний рубець виник від нанесення одного удару лезом гостро-ріжучого предмету. Потерпіла в момент нанесення удару могла знаходитись у вертикальному, чи близькому до нього положенні. Вказане тілесне ушкодження у ОСОБА_9 відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, могло утворитись 01.11.2020 року, при обставинах вказаних, як самою потерпілою, так і в постанові про призначення судово-медичної експертизи (а.п.182 т.1).

Будь-яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наведених у вироку доказів, не встановлено.

Колегія суддів зауважує, що під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла з будь-яких причин обмовила чи могла обмовити обвинуваченого у інкримінованих йому кримінальних правопорушень, враховуючи той факт, що жодних неприязних стосунків у потерпілої ОСОБА_9 із обвинуваченим ОСОБА_8 до моменту вчинення кримінальних правопорушень не було, і не могло бути, враховуючи той факт, що до події, що сталася, вони навіть не були раніше знайомі. Крім того, за правилами, передбаченими ст. 353 КПК України, потерпіла ОСОБА_9 була попереджена про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, а тому будь-яких підстав недовіряти її показанням у суду першої інстанції не було та відсутні такі підстави і у суду апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів враховує, що місцевий суд належним чином перевіряв показання обвинуваченого ОСОБА_8 про його непричетність до вчинення протиправних дій відносно ОСОБА_9 , відсутність його на місці події, як стверджує обвинувачений в поданій апеляційній скарзі, однак дана версія не знайшла свого підтвердження.

Додатково апеляційній суд звертає увагу на не послідовність позиції обвинуваченого ОСОБА_8 , який під час розгляду даного кримінального провадження в попередньому складі суду визнав свою вину в інкримінованих йому злочинах частково, зокрема визнав по епізоду щодо ОСОБА_9 . порушення недоторканості житла ОСОБА_9 та спричинення потерпілій ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, вину у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 186 КК України не визнав, зазначивши, що не погрожував потерпілій ОСОБА_9 , а телефон забрав не з метою збагачення, а що б вона не викликала поліцію.

У судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження за новим складом суду, обвинувачений ОСОБА_8 після оголошення прокурором обвинувального акту, свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав частково, а саме визнав епізоди порушення недоторканості житла ОСОБА_9 , а по епізодах заподіяння легких тілесних ушкоджень та пограбування ОСОБА_9 зазначив, що умислу на заподіяння тілесних ушкоджень та корисливого мотиву на заволодіння майном потерпілої у нього не було. Після зміни прокурором обвинувачення в суді, ОСОБА_8 вину по всіх епізодах інкримінованих йому кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_9 не визнав, зазначивши, що протиправних дій щодо останньої не вчиняв.

На переконання колегії суддів, така непослідовність свідчить про неправдивість показань ОСОБА_8 , даних з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість тверджень обвинуваченого, висловлених і в поданій апеляційній скарзі про застосування незаконного фізичного та психологічного тиску на нього з боку працівників правоохоронного органу.

Так, виходячи з положень ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція), за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст.1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена в рішеннях у справах «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), «Олексій Михайлович Захарків проти України» (рішення від 24 червня 2010 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 квітня 2011 року).

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу на те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень усупереч ст.3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст.1 Конвенції, вимагає за своїм змістом проведення ефективного офіційного розслідування.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Хмельницькому проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке на підставі рапорту прокурора Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області ОСОБА_17 11.12.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000076 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України, за результатами якого 04.03.2022 року слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м.Житомирі) ТУ ДБР у м.Хмельницькому ОСОБА_19 винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000076 за ч.1 ст.371 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діях працівників поліції Хорошівського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області складу кримінального правопорушення (а.п.122-130 т.4). При цьому, будучи допитаним в цьому кримінальному провадженні ОСОБА_8 слідчому ДБР пояснив, що ніяких протиправних дій відносно нього працівники поліції не вчиняли, пояснення надавав добровільно, , претензій до працівників поліції не має.

Крім того, як обґрунтовано врахував суд першої інстанції з досліджених в суді документів вбачається, що з 06.11.2020 року та до 02.12.2020 року ОСОБА_8 перебував на волі, утримувався під вартою лише з 02.12.2020 року по 04.01.2021 року, однак з приводу застосування щодо нього 06.11.2020 року працівниками поліції психічного та фізичного насильства до правоохоронних та інших органів не звертався. Обвинувачений не звертався і до медичних закладів для фіксування слідів насильства.

З наявних у справі судових рішень, ОСОБА_8 раніше під час судового розгляду кримінального провадження, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, а також при розгляді клопотання щодо застосування запобіжного заходу до нього у виді тримання під вартою, про незаконні методи досудового розслідування, не заявляв.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 у своїх показаннях також не вказувала про виявлення у ОСОБА_8 слідів фізичного насильства після повернення із поліції 06.11.2020 року.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_8 .

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду апеляційна скарга обвинуваченого не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Червоноармійського районного суду Житомирської області від 08.12.2023 відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії рішення.

Судді :