Чортківський районний суд Тернопільської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2024 року Справа № 1-5/2000
Номер провадження1-в/608/4/2024
Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючої судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
представника ДУ «Чортківська установа виконання покарань № 26» ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
його захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 м. Чорткова в режимі відеоконференції з ДУ «Чортківська установа виконання покарань № 26» та з застосуванням власних технічних засобів захисником ОСОБА_8 клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537, ч. 5 ст. 539 КПК України, а саме: застосування правового положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнення його від покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року , яким його засуджено за ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 213, ч. 3 ст. 142, п «а» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) ,
В С Т А Н О В И Л А:
Засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537, ч. 5 ст. 539 КПК України.
У клопотанні вказав, що вироком судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року ( Справа № 1-5/2000) його - ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 140 КК України на 1 рік позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю, за ч. 2 ст. 141 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю, за ч. 2 ст. 142 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю, за ч. 3 ст. 142 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю, за ч. 3 ст. 213 КК України на 2 роки позбавлення волі зі сплатою штрафу в сумі 7 400 гривень, за ст. 93 п. "а" КК України на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю.
На підставі ст. 42 КК України остаточну міру покарання ОСОБА_7 призначено за сукупністю злочинів у вигляді довічного позбавлення волі з відбуванням в тюрмі суворого режиму та конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю.
Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 16 травня 2000 року (Справа № 514к 2000) вирок судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін. За вироком суду строк відбування покарання рахується з часу затримання 18 грудня 1999 року та по сьогоднішній день складає понад 25 років.
Засуджений ОСОБА_7 вважає, що до нього має бути застосоване правове положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року виходячи з наступного.
Згідно з вироком суду від 07 квітня 2000 року, довічне позбавлення волі йому було призначено за злочин, передбачений ст. 93 п. "а" КК України 1960 року, яке сталося 02 грудня 1999 року.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 КК України 2001 року, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Аналогічна норма містилась і в ч. 1 ст. 6 КК України 1960 року, що втратив чинність з 01.09.2001 року. Санкція статті 93 КК України 1960 року станом на 02 грудня 1999 року передбачала покарання за це правопорушення у вигляді позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання. Згідно з положеннями ст. 25 КК України 1960 року, верхня межа позбавлення волі встановлювалась законом за двома категоріями: до 10 років; до 15 років. Відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року при заміні в порядку помилування виняткової міри покарання на позбавлення волі, могло бути призначено на строк понад 15 років, але не більше 20 років. Кримінальний кодекс України 1960 року на момент вчинення тяжкого правопорушення, за яке його - ОСОБА_7 було засуджено, не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі.
Посилається на норми статтей 25, 93 КК України (1960), статті 3,21,22,24,27,28,64,ч. 1 ст. 102, ч. 3 ст. 104, ч. 2 ст. 116 Конституції України, Рішення КСУ від 29.12.1999 р. № 11-рп/99.
В судовому засіданні засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_8 клопотання підтримують з підстав, наведених у ньому, просять задоволити, застосувати правове положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнення його від покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 213, ч. 3 ст. 142, п «а» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) .
Прокурор ОСОБА_5 заперечує щодо задоволення вказаного клопотання, вважає, що підстав для задоволення клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 немає, оскільки всі обставини, що описані ним в клопотанні вже були предметом розгляду та про що винесено відповідну ухвалу 05 лютого 2015 року апеляційним судом Волинської області. Крім того, засуджений хоч і посилається у своєму клопотанні на пункт 14 ч. 1 ст. 539 КПК України, ( розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку (усунення сумніві та протиріч, що виникають при виконанні вироку),як на підставу звернення до Чортківського районного суду Тернопільської області, однак фактично він ставить питання про зміну суті, обгрунтування та посилання на правові норми вироку, які викладені у вироці Волинського обласного суду , яким його було засуджено від 07.04.2000 року до довічного позбавлення волі.
Представник УВП № 26 ОСОБА_6 вважає, що засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на законних підставах утримується в ДУ «Чортківська УВП № 26», при вирішенні клопотання покладається на думку суду.
Вислухавши засудженого, його захисника, представника УВП, прокурора, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Порядок кримінального провадження, визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якого на території України порядок кримінального провадження визначається Коституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Завданнями кримінального провадження, відповідно до ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність, згідно яких кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Під час кримінального провадження суддя (суд) зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати Кримінальному процесуальному кодексу України.
При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить Кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми Кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення Кримінального процесуального кодексу України регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Відповідно до вимог п. 14 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: 1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2 - 4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 71, 131, 134, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.
На підставі вищевказаного, колегія суддів розглядає подане засудженим клопотання по суті та підстав для його повернення не вбачає.
Судом встановлено, що вироком судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року (справа № 1-5/2000) ОСОБА_7 було засуджено: за ч. 2 ст. 140 КК України на 1 рік позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю; за ч. 2 ст. 141 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю; за ч. 2 ст. 142 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю; за ч. 3 ст. 142 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю; за ч. 3 ст. 213 КК України на 2 роки позбавлення волі зі сплатою штрафу в сумі 7 400 гривень; за п. «а» ст. 93 КК України на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю.
На підставі ст. 42 КК України остаточну міру покарання ОСОБА_7 призначено за сукупністю злочинів у вигляді довічного позбавлення волі з відбуванням в тюрмі суворого режиму та конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю.
Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 16 травня 2000 року (справа № 514к 2000), вирок судової колегії в кримінальних справах Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін, а його касаційну скаргу без задоволення.
Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 05 лютого 2015 року клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року у відповідність до чинного законодавства щодо нього з пом`якшенням призначеного покарання було залишено без задоволення та в мотивувальній частині ухвали було вказано наступне обгрунтування:
«Відповідно до положень ст. 93 КК України (в редакції закону 1960року) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах було встановлено покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до пятнадцяти років або смертна кара, а у випадку, передбаченому пунктом «а» цієї статті з конфіскацією майна.
З матеріалів справи вбачається, що засуджений ОСОБА_7 вчинив 02 грудня
1999року злочин, передбачений ст.93 п. «а» КК України (в ред. 1960р.), за який йому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Тобто на момент вчинення вказаного злочину був чинний такий вид покарання за даний злочин, як смертна кара.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999року положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.
На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України 22 лютого
2000року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, яким, зокрема, у статті 93 КК України (в редакції 1960 року) покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинності 4 квітня 2000 року.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011року Конституційний Суд України виходив з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари. Однак наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до пятнадцяти років.
Крім того, після Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс 1960 року не став новим законом, що помякшував кримінальну відповідальність.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-довічне
позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.
Положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально- процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 200 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Таким чином, ОСОБА_7 обґрунтовано за епізод вбивства за ст.93 КК України (вчинений 02.12.1999р.), визначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Окрім того, колегія звертає суд увагу і на той факт, що вирок був постановлений 07 квітня 2000 року, та переглядався Верховним судом України 16 травня 2000 року, при цьому вирок був залишений без змін.»
Таким чином, рішення щодо питань, які викладені засудженим до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 в поданому клопотанні, були вирішені апеляційним судом Волинської області 05 лютого 2015 року та ухвала набрала законної сили.
В той же час, колегія суддів зазначає, що хоч засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 і посилається в клопотанні на п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, ч. 5 ст. 539 КПК України, однак по суті та змісту у своєму клопотанні він просить привести вирок про його засудженні від 07 квітня 2000 року у відповідність до чинного законодавства та не погоджується з правовими висновками суду, викладеними в вироці від 07 квітня 2000 року та статтями КК України, на які посилався Волинський обласний суд при призначенні йому остаточної міри покарання у виді довічного позбавлення волі та в подальшому Верховний Суд України при його касаційному перегляді щодо доведеності його вини, кваліфікації його дій та призначеним йому остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі, однак суд першої інстанції не вправі надавати оцінку доказам, на підставі яких було винесено вирок Волинським обласним судом 07 квітня 2000 року, який набрав законної сили, пройшов стадію касаційного оскарження, був залишений в силі, як і повторно досліджувати докази та надавати їм іншу правову оцінку, ніж та, яка була надана судами раніше.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 7, 370, п. 14 ч. 1 ст. 537, ч. 5 ст. 539 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,
У задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537, ч. 5 ст. 539 КПК України, а саме: застосування правового положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнення його від покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Волинського обласного суду від 07 квітня 2000 року , яким його засуджено за ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 213, ч. 3 ст. 142, п «а» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року) - відмовити.
Строк оскарження ухвали 7 діб з дня її оголошення до Тернопільського апеляційного суду через Чортківський районний суд Тернопільської області, а у випадку виготовлення та оголошення лише резолютивної частини ухвали в той же строк з часу витоговлення та оголошення повного тексту ухвали.
Повний текст ухвали буде виготовлено, оголошено та видано учасникам кримінального провадження, відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 КПК України, не пізніше 5 діб з дня оголошення резолютивної частини ухвали 26 березня 2024 року о 16.00 годині.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали суду.
Головуючий суддя: ОСОБА_1
Головуюча суддя (підпис)
Суддя (підпис)
Суддя (підпис)
Ухвала набрала законної сили " " _________________ року.

Оригінал ухвали знаходиться в матеріалах справи №1-5/2000.

Копію ухвали видано " " __________________ року.

Секретар: