Дата документу 18.04.2024 Справа № 335/3130/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/564/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/3130/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.7 ст.111-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Енергодар Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА

За обставин детально викладених у вироку, в якому також наведено посилання на положення Конституції України, законів України та інших нормативно правових актів щодо устрою держави України, процесів, які відбувались у державі, та подальшого введення воєнного стану, ОСОБА_8 було визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

А саме у вироку вказано, що в ході розвитку подій, пов`язаних з військовою агресією рф та окупацією населених пунктів Запорізької області, представники збройних формувань рф, діючи за підтримки місцевих колаборантів, окупаційної адміністрації та інших лояльних до держави-агресора верств місцевого населення із числа діючих та колишніх співробітників правоохоронних органів України, створили на тимчасово окупованій території Запорізької області незаконний правоохоронний орган « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а у подальшому - відділ поліції №2 Управління внутрішніх справ по м.Василівка та Василівському району Головного управління МВС по Запорізькій області (отдел полиции №2 Управления внутренних дел по г.Васильевка и Васильевскому району Главного управления МВД по Запорожской области) на захопленій матеріально-технічній базі ГУ НП в Запорізькій області, наділивши його всіма необхідними владними повноваженнями, необхідними для здійснення поліцейського контролю місцевого населення.

Починаючи з 09.04.2022 року, «Камянко-Днепровский районный отдел милиции» очолив колишній співробітник ГУ МВС в Запорізькій області (обвинувальний акт відносно якого у кримінальному провадженні №0001428 від 08.08.2022 року за ч.7 ст.111-7 КК України перебуває на розгляді в Орджонікідзевському районному суді м.Запоріжжя), під керівництвом якого почалося формування нового особового складу вказаного територіального підрозділу незаконного правоохоронного органу держави-агресора, в тому числі, і шляхом агітації та залучення на службу колишніх співробітників ГУ НП в Запорізькій області, які не виїхали до м.Запоріжжя за наказом керівництва, а залишилися на тимчасово окупованій території Василівського району та з травня 2022 року звільнені зі служби.

Зокрема, приблизно з 24.05.2022 року (точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлені), громадянин України ОСОБА_8 , перебуваючи на території м.Кам`янка-Дніпровська Василівського району Запорізької області, яке з 02.03.2022 року та на час складення обвинувального акту є тимчасово окупованою російською федерацією територією України, будучи звільненим зі служби в поліції 23.05.2022 року наказом ГУНП в Запорізькій області №798 о/с, з посади інспектора-чергового чергової частини відділення поліції №1 Василівського районного управління поліції ГУ НП України в Запорізькій області у званні «майор поліції», маючи відповідну освіту, фахові знання, управлінські навички та досвід роботи у правоохоронному органі понад 17 років, діючи умисно, із власних корисливих мотивів та з метою підтримання окупаційної влади, встановленої збройними формуваннями російської федерації, маючи проросійські погляди та критичне ставлення до діючої законної влади в Україні, достовірно усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, прийняв пропозицію невстановлених під час досудового розслідування осіб із числа представників збройних формувань та окупаційної адміністрації держави агресора та добровільно зайняв посаду оперативного чергового чергової частини (мовою оригіналу - оперативного дежурного дежурной части) незаконно створеного правоохоронного органу, а саме «отдела полиции №2 Управления внутренних дел по г.Васильевка и Васильевскому району Главного управления МВД по Запорожской области».

В подальшому, ОСОБА_8 , перебуваючи на тимчасово окупованій території АДРЕСА_2 , діючи умисно та виконуючи функціональні обов`язки в інтересах окупаційної влади на займаній посаді оперативного чергового чергової частини (мовою оригіналу - оперативного дежурного дежурной части) незаконно створеного «отдела полиции №2 Управления внутренних дел по г.Васильевка и Васильевскому району Главного управления МВД по Запорожской области» разом із представниками збройних формувань рф брав участь у добових чергуваннях, обліку правопорушень та ведення відповідної документації, а також вчиняв протиправні дії в інтересах окупаційної влади, пов`язані з охороною прав, правопорядку, що здійснюються від імені та за стандартами держави-агресора на тимчасово окупованій території Василівського району Запорізької області, реалізація яких, в свою чергу, забезпечує становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення і функціонування незаконно створеного окупаційного правоохоронного органу рф на окупованій території України.

Таким чином, ОСОБА_8 , будучи громадянином України, добровільно зайняв посаду в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.7 ст.111-1 КК, як добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території. Йому призначено покарання у виді 13 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України та в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, в органах, що надають публічні послуги на строк 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю. На підставі ст.54 КК позбавлено спеціального звання «капітан поліції».

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та про арешт майна.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим та виправдати у зв`язку з недоведеністю наявності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ОСОБА_8 був позбавлений права обрання захисника на власний розсуд. Згідно пояснень свідків ОСОБА_8 був звільнений з незаконного правоохоронного формування у 2022 році. Під час судового розгляду не було надано доказів щодо перебування ОСОБА_8 у 2023 році на окупованій території, а також того, що він взагалі живий. Вказав, що показання свідків суперечать обставинам, зазначеним в обвинувальному акті. В матеріалах провадження відсутні оригінали письмових доказів працевлаштування ОСОБА_8 в новоствореному на окупованій території правоохоронному органі або докази його звільнення з цього органу із зазначенням підстав. Докази з електронних носіїв вважав неналежними та недопустимими, оскільки відсутня інформація щодо верифікації абонентів (користувачів аккаунтів Телеграм). Ідентифікувати належність номерів операторів мобільного зв`язку (аккаунтів Телеграм) конкретним особам неможливо, відсутні належним чином підтверджені персональні дані користувачів. Показання свідків можуть бути визнані належними доказами лише у разі, якщо вони мають достовірну інформацію щодо предмету дослідження (співробітники, працівники контролюючих органів, повноваження та посадові обов`язки яких підтверджені документально наказами, посадовими інструкціями, статутами, тощо). Зазначив про відсутність інформації щодо участі обвинуваченого у незаконних військових формуваннях та в каральних акціях щодо мирного населення на окупованих територіях та учасників супротиву окупаційній владі. Вважав недоведеним факт добровільності зайняття ОСОБА_8 посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території. Факт військової агресії, знаходження підзахисного на окупованій території, вкрай тяжка економічна ситуація, наявність малолітньої дитини є доказом перебування особи під психологічним тиском, що впливає на її волевиявлення. Вказав про недоведеність суб`єктивної сторони злочину.

З огляду на те, що зазначене кримінальне провадження було розглянуто судом першої інстанції у спеціальному судовому провадженні, обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся про дату, час і місце апеляційного розгляду шляхом направлення йому повістки про виклик за останньою відомою адресою його проживання та шляхом публікації інформації про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті «Урядовий кур`єр», а також шляхом публікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті апеляційного суду. Відтак з моменту опублікування повістки про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений ОСОБА_8 вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи винуватою у вироку, крім іншого, мають бути наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.7 ст.111-1 КК кримінального правопорушення достатньо викладено у вироку.

Визнавши ОСОБА_8 винуватим у добровільному зайнятті посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону та належним чином проаналізував зібрані в провадженні докази.

Зокрема свої висновки суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які надали суду покази про те, що обвинувачений ОСОБА_8 , якого свідки знали по роботі, добровільно зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Також рішення суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зокрема, даними протоколів огляду від 17.03.2023 року, 05.07.2022 року; протоколу негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з електронних інформаційних систем від 04.09.2022 року; протоколу огляду додатку (диску) з копіями інформації та файлів від 22.03.2023 року; протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.02.2023 року, відповідно до яких свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 на одному із пред`явлених їм фотознімків впізнали ОСОБА_8 як особу, яка під час окупації рф вступила до лав так званої «народної міліції» м.Кам`янка-Дніпровська.

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивних підстав не довіряти показанням свідків та відомостям, що містяться в письмових доказах, у суду першої інстанції не було.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції врахував специфіку спеціального судового провадження (ч.3 ст.323 КПК), зберігаючи неупередженість та безсторонність під час розгляду справи приділив особливе значення охороні прав і законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувалося за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст.2 КПК з дотриманням усіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням установлених законом особливостей, які вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, а отже, поріг вимогливості до доказування в такому випадку підвищений.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.374 КПК у оскаржуваному вироку суд першої інстанції обґрунтував, що в цьому кримінальному провадженні сторона обвинувачення вжила всіх можливих передбачених законом заходів щодо дотримання прав ОСОБА_8 на захист та доступ до правосуддя з урахуванням установлених законом особливостей для кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia).

Отже, дослідивши докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведеності винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини.

В своїй апеляційній скарзі захисник посилався на те, що обвинувачений не скористався своїми правами щодо безпосередньої участі в судовому засіданні, а також правом вибору захисника на власний розсуд.

Перевіряючи такі твердження сторони захисту колегія суддів виходить з того, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 було здійснено в порядку спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження, тобто яке не передбачає участі обвинуваченого.

При цьому законодавець з метою дотримання права на захист осіб, стосовно яких здійснюється спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження, у ст.52 КПК закріпив вимогу про обов`язкову участь захисника у такій категорії справ.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 було здійснено за участю захисника. При цьому суд першої інстанції створив захиснику необхідні умови для реалізації його процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник не зазначав про те, що під час даного провадження були порушені передбачені КПК процесуальні вимоги щодо досудового розслідування і судового розгляду даного кримінального провадження, тим самим захисник погодився з тим, що всі формальні передбачені КПК процесуальні вимоги щодо спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження відповідно органом досудового розслідування і судом були дотримані. Не зазначив захисник і того, яким іншим чином, на його думку, мав діяти суд першої інстанції за умови здійснення спеціального судового провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , а так само не зазначив, яким чином обвинуваченому в даному випадку мало бути забезпечено право на вибір захисника на власний розсуд.

Також колегія суддів зазначає, що положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що, усупереч доводам апеляційної скарги захисника, у цьому кримінальному провадженні з урахуванням його специфіки було вжито всіх можливих передбачених законом заходів щодо дотримання прав ОСОБА_8 на захист та доступ до правосуддя.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність доказів перебування обвинуваченого у 2023 році на тимчасово окупованій території, то колегія суддів зазначає, що ОСОБА_8 визнано винуватим у добровільному зайнятті посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території. Суд визнав доведеним, що таку посаду обвинувачений добровільно зайняв приблизно з 24.05.2022 року перебуваючи на якій виконував функціональні обов`язки в інтересах окупаційної влади. А тому факт перебування або неперебування обвинуваченого у 2023 році на тимчасово окупованій території не має істотного значення для правильного вирішення цієї справи.

Аргументи захисту про те, що покази допитаних свідків суперечать обставинам, зазначеним в обвинувальному акті, не можуть вважатися обґрунтованими. Адже усі допитані судом свідки повідомили про те, що обвинувачений зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, що повністю узгоджується із висунутим ОСОБА_8 обвинуваченням. Свідки надали суду покази про відомі їм обставини і надані ними покази прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, а відтак їх покази обґрунтовано визнано судом належними доказами. Крім того, колегія суддів зазначає, що, усупереч доводам апеляційної скарги захисника, показання свідків у цьому кримінальному провадженні отримано в порядку, визначеному законом, та вони повністю узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами. Тому суд не мав підстав не довіряти свідкам, а відтак їх покази правомірно було покладено в основу вироку.

До заперечень апеляційної скарги захисника про відсутність в матеріалах кримінального провадження оригіналів письмових доказів працевлаштування ОСОБА_8 у незаконному правоохоронному органі колегія суддів ставиться критично. При цьому судова колегія виходить з того, що копії відомостей про прийняття ОСОБА_8 на посаду у незаконно створеному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, було отримано під час огляду диску, який є додатком до копії протоколу за результатами проведення НСРД зняття інформації з електронних інформаційних систем, на якому міститься копія даних, файлів та інформації отриманих в результаті проведення зазначеної негласної слідчої дії. Виготовлення та отримання цих копій було оформлено відповідним протоколом огляду від 22.03.2023 року. Отже копії відомостей про прийняття ОСОБА_8 на посаду у незаконному правоохоронному органі було отримано у визначений процесуальним законом спосіб. При цьому захисник не зазначив, яким чином орган досудового розслідування мав отримати оригінали цих відомостей з огляду на їх перебування на тимчасово окупованій території.

Також у своїй скарзі захисник виходив з того, що досліджені судом електронні докази (листування в аккаунтах Телеграм та інші) не містять ознак саме доказу. Також захисник зазначив, що ідентифікувати належність номерів операторів мобільного зв`язку (аккаунтів Телеграм) конкретним особам неможливо.

Перевіряючи такі аргументи захисту колегія суддів виходить з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час проведення досудового розслідування слідчим з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення було проведено огляди інформації, розміщеної на каналах у месенджері «Telegram», а також здійснено зняття інформації з електронних інформаційних систем відомостей з мобільного додатку «Telegram». В результаті цих оглядів, а також проведення НСРД було отримано інформацію про створення та функціонування незаконного правоохоронного органу на тимчасово окупованій території м.Кам?янка-Дніпровська та про роботу в ньому ОСОБА_8 . Отримана під час цих слідчих дій інформація була зафіксована і оформлена у відповідних протоколах.

Ця інформація була отримана у передбачений процесуальним законом спосіб та вона встановлює наявність обставин, що мають значення для цього кримінального провадження та підлягають доказуванню. Відсутність даних про конкретних осіб, яким належать аккаунти «Telegram» для доказування у даному провадженні значення не має і не зумовлює недопустимості цих доказів. А тому відповідні аргументи захисту у скарзі не дають колегії суддів підстав вважати, що під час збирання та процесуального закріплення доказів у цьому провадженні було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

В своїй апеляційній скарзі захисник також стверджував про те, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину не доведена, оскільки не доведено добровільності зайняття ним посади у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Між тим, аналогічні доводи захисту були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Зокрема, суд першої інстанції, спростовуючи такі аргументи захисту, правильно виходив з того, що обвинувачений, будучи громадянином України та маючи достатній рівень спеціальних знань в галузі права, здобутих у закладі вищої освіти, значний досвід роботи у правоохоронних органах безумовно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння. Обвинувачений, на відміну від своїх колег по роботі, не вживав заходів щодо виїзду з тимчасово окупованої території, незважаючи на те, що, як повідомили свідки, керівництвом ГУНП було видано наказ про необхідність виїзду співробітників поліції з окупованої території до м.Запоріжжя. Допитані свідки зазначили, що у працівників поліції була можливість виїхати із тимчасово окупованої території і вони, на відміну від обвинуваченого ОСОБА_8 , скористалися такою можливістю. Більш того, із показів свідка ОСОБА_17 було установлено, що під час листування з обвинуваченим у месенджері мобільного додатку «Телеграм» останній негативно висловлювався про владу України та про осіб, які виїхали з окупованої території, що додатково свідчить про добровільний вибір обвинуваченого.

З цих підстав колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що сукупність наведених обставин безумовно свідчить про свідомий вибір обвинуваченого і про абсолютну добровільність вчинених ним незаконних дій. Про це також свідчить і сам характер дій обвинуваченого та їх активність. Будь-яких даних, які би свідчили про те, що обвинувачений був вимушений зайняти відповідну посаду в незаконному правоохоронному органі, під фізичним чи психічним примусом, у даній справі не встановлено і стороною захисту не надано.

Саме по собі посилання захисника на наявність у обвинуваченого малолітньої дитини та на вкрай тяжку економічну ситуацію автоматично не може свідчити про те, що такі незаконні дії обвинувачений вчинив під психологічним тиском та не з власного бажання.

Посилання захисту на відсутність інформації щодо участі обвинуваченого у незаконних військових формуваннях та в каральних акціях щодо мирного населення на окупованій території та учасників спротиву окупаційній владі не є прийнятними.

Так, за частиною 7 ст.111-1 КК встановлена відповідальність за дії у таких формах:

- добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території;

- добровільна участь громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території;

- добровільна участь в збройних формуваннях держави-агресора;

- надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 не інкримінувалося здійснення колабораційної діяльності у формі участі в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях тощо. ОСОБА_8 було визнано винуватим саме у добровільному зайнятті ним посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, за що передбачена відповідальність за ч.7 ст.111-1 КК. А тому доводи захисника в цій частині не можуть позначитися на правильності вирішення справи судом.

Відтак, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги захисника про скасування вироку на зазначених у ній підставах, не можна визнати переконливими й достатніми, у зв`язку з чим скарга задоволенню не підлягає.

Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Даних, які би свідчили, що під час досудового розслідування та судового розгляду цього провадження допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке було б безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4