Справа № 740/6950/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/418/24
Категорія - ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001124 від 19.08.2023 року, за апеляційною скаргою представника цивільного відповідача ОСОБА_7 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 лютого 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Данине, Ніжинського району, Чернігівської області, громадянина України, з середньою освіту, пенсіонера, інваліда другої групи, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ніжинського місьрайонного суду Чернігівської області від 12 лютого 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.4 ст.53 КК України ухвалено розстрочити ОСОБА_8 з дня набрання вироком суду законної сили виплату призначеного штрафу в розмірі 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень рівними частинами в розмірі 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень щомісяця строком на 12 місяців.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 ухвалено не обирати.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні в сумі 3 824 (три тисячі вісімсот двадцять чотири) грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_8 та МТСБУ - задоволено частково.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 20 949 грн (двадцять тисяч дев`ятсот сорок дев`ять) грн 90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 108 000 (сто вісім тисяч) грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Питання речових доказів вирішено відповідно до статті 100 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Моторного (транспортного) страхового бюро України адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні витрат понесених відповідачем та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути солідарно з позивача на користь МТСБУ витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн., які МТСБУ планує понести у зв`язку з розглядом цієї справи. Вказує, що суд першої інстанції неповно зясував всі обставини справи та порушив норми процесуального права у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви проявив надмірний формалізм щодо визначення розміру витрат, які планує понести МТСБУ, оскільки, стягненню судових витрат підлягають не тільки фактично сплачені, а й ті що плануються. Зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частини й статті 134 ЦПК України), оскільки мають відкладний характер, а саме, до підписання акту прийому-передачі робіт. Вважає, що договором про надання правової допомоги визначено фіксовану суму гонорару, а тому обставина, що нібито відповідачем не надано доказів витрат, не відповідає дійсності, бо відповідачем було надано договір, за яким після підписання акту виконаних робіт буде сплачено гонорар адвокатського об`єднання, тобто ці витрати це витрати, які плануються понести МТСБУ у зв`язку з розглядом цієї справи, так як гонорар адвокатського об`єднання не залежить від кількості проведених процесуальних дій, а оплата проводиться після підписання акту виконаних робіт між АО та МТСБУ у майбутньому.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_8 19.08.2023 близько 11 години 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «Audi 100» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по АДРЕСА_2 у напрямку від перехрестя з вул. Братів Зосим до перехрестя з вул. Гребінки, поблизу будинку №3, проїхавши нерегульований пішохідний перехід, позначений дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» та дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід», порушив вимоги п.п. 2.3 б), 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями) (далі -ПДР), п. 2.3 б) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1., перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а саме, діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не переконавшись у безпечності зміни напрямку руху, не впевнившись у безпечності виконання маневру, змінив напрямок руху та почав виконувати маневр повороту вправо до заїзного карману зупинки громадського транспорту, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка знаходилась з правого краю проїзної частини.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, а саме: закритий перелом ДЕМ обох кісток правої гомілки зі зміщенням, поверхневі забійні осадніння, за ознакою тривалості розладу здоров`я на строк більше ніж 21 добу, відповідно до п.2.2.1в. 2.2.2 та 4.6 «Правил судово-медичного визначенню ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України №6 від 17.01.1995 «Про розвиток та вдосконалення судової медичної служби України», відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_8 порушив вимоги п.2.3.б, п.10.1 ПДР, що є причиною та умовою виникнення та настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться у прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

Перевіряючи в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції на відповідність положенням ст. 370 КПК України, колегія суддів враховує вимоги ч. 1 та ч. 2 ст. 404 КПК України про те, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за її межі, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та учасниками судового провадження не оспорюється.

З кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження, колегія суддів погоджується.

Покарання, як про це зазначено в положеннях ст. 65 КК України, призначається з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за положеннями ст. 12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості, дані про особу винного, який є пенсіонером, інвалідом другої групи, учасником бойових дій, позитивну характеристу за місцем проживання, громадську позицію, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності у сфері дорожнього руху не притягувався, відомості про перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра відсутні, часткове відшкодування завданої шкоди, обставини, що пом`якшують призначення покарання обвинуваченому - щире каяття, обставин, що обтяжують призначення покарання обвинуваченому судом не встановлено.

Проаналізувавши прийняте судом рішення, колегія суддів погоджується, що таке покарання за своїм видом та розміром відповідає засадам ст.50 КК України

Такий розмір та вид покарання є необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки повністю відповідає меті його призначення та з яким погодились всі учасники кримінального провадження.

Колегія суддів також цілком погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які вирішено з урахуванням положень чинного законодавства, вважаючи суми визначені судом до відшкодування такими, що відповідають критеріям розумності і справедливості. При цьому вирок суду в цій частині учасниками кримінального провадження не оскаржується.

Також колегія суддів цілком погоджується з висновком місцевого суду щодо відмови цивільному відповідачу МТСБУ у відшкодуванні судових витрат з потерпілої, з мотивів того, що представник цивільного відповідача МТСБУ будь-яких доказів на підтвердження понесених витрат суду не надав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження. Такі витрати складаються, у тому числі, із витрат на правову допомогу (п.1 ч.1 ст.118 КПК України). Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні ст.91 КПК України.

Відсутність доказів підтвердження надання правової допомоги (договір надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту приймання-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл суд витрат у зв`язку з недоведенням їх наявності.

З врахуванням чого, неспроможними є доводи представника МТСБУ адвоката ОСОБА_7 з приводу стягнення солідарно з позивача на користь МТСБУ витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн., які МТСБУ планує понести у зв`язку з розглядом цієї справи.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст.409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі обставин, для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу представника Моторного (транспортного) страхового бюро України адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_2 ОСОБА_4