УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року

м. Київ

справа № 209/2704/23

провадження № 51-2771 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000039, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинськ, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку суду, 14 січня 2023 року у денний час доби ОСОБА_5 , перебуваючи на Ринку «Дніпро» за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, розуміючи, що ОСОБА_6 -огли сприймає його, як свого знайомого та довіряє йому, запропонував потерпілому залишити йому електро-самокат, щоб приглянути за останнім, заздалегідь не маючи наміру повертати вищевказаний електро-самокат власнику. Після чого, ОСОБА_6 добровільно, не підозрюючи про дійсні злочинні наміри ОСОБА_5 , передав останньому електро-самокат Segway Ninebot F25E, вартість якого становить 17882,98 грн.

Надалі, ОСОБА_5 сів на зазначений електро-самокат та поїхав з місця вчинення кримінального правопорушення, таким чином заволодівши майном потерпілого, та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 майнової шкоди на суму 17882,98 грн.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 25 квітня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року - без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що суди:

? призначаючи покарання не взяли до уваги усі обставини, які мають правове значення, факт добровільного відшкодування потерпілому завданих збитків в якості обставини, яка пом`якшує покарання, не повністю врахували дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також те, що він визнав свою вину у вчиненому та розкаявся;

? залишили поза увагою позицію потерпілого, який не має до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру;

? безпідставно не застосували до ОСОБА_5 приписи ст. 75 КК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам її апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Водночас за змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Варто зауважити, що дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працевлаштований, за місцем проживання характеризується задовільно, перебуває на обліку у лікаря нарколога.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував наявність обставини, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, у виді щирого каяття. Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлені.

Водочас, за наслідками судового розгляду, апеляційний суд дійшов висновку, що усунення заподіяної шкоди, а саме повернення потерпілому викраденого майна, сплата витрат на проведення експертиз не є добровільним відшкодуванням заподіяної шкоди з боку ОСОБА_5 не може враховуватися судом як обставина, що пом`якшує покарання, оскільки є обов`язком винуватої особи. Крім того, суди також слушно зауважили, що думка потерпілого щодо визначення обвинуваченому виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування не є процесуальною вимогою, а думкою, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не є вирішальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень.

Крім цього, суди не залишили поза увагою те, що обвинувачений ОСОБА_5 , відбувши покарання за вчинення аналогічного злочину, маючи не зняту і не погашену судимість, вчинив новий умисний корисливий злочин, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку, що, не зважаючи на реальне відбуття ним покарання у виді позбавлення волі, ОСОБА_5 належних висновків для себе не зробив, що свідчить про стійкість його протиправної поведінки та антисоціальну спрямованість його особи.

Також суди врахували і те, що ОСОБА_5 раніше вже звільнявся від відбування покарання за правилами ст. 75 КК України з випробуванням, втім на шлях виправлення не став та продовжував злочинну діяльність.

Тож, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, встановлених санкцією ч. 2 ст. 190 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Отже, апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Колегія суддів зауважує, що касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни вироку Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3