Справа № 496/4730/23
Провадження № 1-кп/496/349/24
У Х В А Л А

17 червня 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка клопотання прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_4 про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт,

УСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Від прокурора у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_6 до суду надійшло клопотання про продовження застосування запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 днів.

Клопотання обґрунтовано тим, що у обвинуваченого може бути умисел переховуватись від органів суду з метою уникнення покарання за інкримінований злочин у випадку визнання його винним, оскільки санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років позбавлення волі. Крім того, обвинувачений не працевлаштований та не має офіційного джерела доходів. Також, прокурор вважає, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків, зокрема осіб, які приймали участь у проведенні слідчого експерименту та інших слідчих діях. Прокурор зазначає, що метою продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого, відповідно до ст. 177 КПК України, є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення. На думку прокурора, жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не може запобігти зазначеним ризикам. Так, особисте зобов`язання не може бути застосоване у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід і він не відповідає тяжкості вчиненого злочину. Особиста порука не може бути застосована в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, і зобов`язуються, за необхідності, доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу. Обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту недоцільно, оскільки такий захід забезпечення кримінального провадження в цілому не зможе гарантовано запобігти ризикам, зазначеним вище, для досягнення завдання кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру свої вини. КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме вказані дії, однак вимагає доказів, що він має можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. Прокурор вказує, що у провадженні наявні реальні ознаки справжнього, суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого. При цьому прокурор вважає, що суду доцільно оцінити суворість можливого покарання ОСОБА_5 , особу обвинуваченого та визнати реальну небезпеку, можливість його ухилення від правосуддя у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вказане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою підтримав, посилаючись на обставини, викладені в клопотанні.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора та заявила клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Клопотання мотивувала тим, що ризики, які зазначила сторона обвинувачення, нічим не підтверджуються, зокрема, посилання сторони обвинувачення на тяжкість покарання за злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , ніякого підтвердження не мають, а можуть бути лише нічим не підтвердженими припущеннями. Посилання сторони обвинувачення на, нібито, вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень не може прийматись до уваги судом у зв`язку з тим, що існує презумпція невинуватості доки суд не винесе вирок, особа не є осудною, і всі натяки щодо звинувачень ОСОБА_5 є хибними і не мають ніякого підтвердження, так як обвинувачений раніше не судимий. Посилання сторони обвинувачення щодо відсутності постійного доходу і стійких соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_5 взагалі не відповідають дійсності, бо він має постійне місце мешкання вже надто довгий період часу за адресою: АДРЕСА_1 . До того ж він проживає за вказаною адресою разом з цивільною дружиною ОСОБА_7 та двома малолітніми дітьми ОСОБА_8 , 2014 року народження, та ОСОБА_9 , 2022 року народження. На теперішній час дружина обвинуваченого перебуває у декретній відпустці по догляду за їх донькою, а відтак єдиним годувальником у родині був ОСОБА_10 , про що свідчить акт обстеження побутових умов проживання родини. Недавно малолітня донька обвинуваченого тривалий час перебувала у лікарні у зв`язку з чим потребувала догляду та матеріального забезпечення, яке мати самостійно надати не має можливості. Таким чином, захисник вважає, що деякі ризики, зазначені у ст. 177 КПК України, щодо ОСОБА_5 у даному кримінальному провадженні зменшились, а деякі взагалі відсутні. Захисник вважає, що тримання під вартою є занадто суворим запобіжним заходом відносно ОСОБА_5 . Посилаючись на чисельну практику Європейського суду з прав людини, враховуючи стан здоров`я малолітньої доньки обвинуваченого, яка перебуває на його утриманні та потребує матеріального забезпечення, яке надавав обвинувачений (її батько) до затримання, наявність міцних соціальних зв`язків, а тому є підстави вважати, що домашній арешт буде достатнім заходом забезпечення кримінального провадження та запобіжним заходом відносно обвинуваченого ОСОБА_5 .

В судовому засіданні обвинувачений підтримав думку свого захисника та просив суд змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити захиснику у задоволенні клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

В ході досудового розслідування відносно обвинуваченого ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався, в тому числі вже на стадії судового розгляду, останній раз ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 15.05.2024 року строком на 60 днів, а саме до 13.07.2024 року.

Оскільки термін запобіжного заходу спливає, а до вказаного терміну судове провадження не може бути завершено, тому необхідно вирішити питання про доцільність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06 квітня 2000 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У своєму Рішенні «Подвезько проти України» № 74297/11 від 12.02.15 року ЄСПЛ у п. 21 вказує, що аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватись фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватись, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Крім того, в зазначеному Рішенні ЄСПЛ звернув увагу на неприпустимість загальних формулювань в судових рішеннях та застосування повторюваних шаблонних фраз. Зазначене не свідчить про те, що суди здійснюють належну оцінку фактів стосовно необхідності застосування такого запобіжного заходу за обставин конкретної справи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Також слід звернути увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Частинами 1 та 4 ст. 194 КПК України встановлено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

За змістом ст. 199 КПК України підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу. Санкція інкримінованого кримінального правопорушення передбачає покарання у виді позбавленні волі на строк від шести до десяти років.

Зі змісту клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вбачається, що з урахуванням тяжкості передбаченого покарання за злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , наразі продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, прокурор зазначає, що існують ризики, встановлені п.п. 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконного впливу на свідків, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення. Водночас, жодних доказів на підтвердження існування вказаних ризиків прокурор суду не надав.

Практика Європейського суду свідчить про те, що ризик переховування обвинуваченого від слідства і правосуддя, не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку (рішення Європейського суду з прав людини у справі W. проти Швейцарії від 26.01.1993 р.), а серйозність обвинувачення або суворість санкції інкримінованого злочину не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою (справа «Єчус проти Литви»).

Крім того, згідно правової позиції, викладеної в рішенні Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 р. у справі «Харченко проти України» при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом обов`язково має бути розглянуто можливість інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» від 20.05.2010 року вбачається, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тримання особи під вартою, в тому числі коли таке є тривалим, інакше це буде порушенням п. 3 ст. 5 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

У п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року у справі «Марченко проти України» зазначено: «тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу», про це вказується у п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 року по справі «Хайреддінов проти України».

В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше не судимий, має постійне місце проживання в АДРЕСА_1 , є батьком малолітньої дитини, спільно проживає з ОСОБА_7 , яка знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною, у зв`язку з чим потребує допомоги. Крім того, разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проживає малолітній син ОСОБА_7 ОСОБА_11 , якого вони спільно виховують, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 04.06.2024 року.

Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 є єдиними годувальником у родині. Нещодавно малолітня донька обвинуваченого тривалий час знаходилась в лікарні, що підтверджується випискою з історії хвороби № 419 від 26.01.2024 року, у зв`язку з цим, потребувала матеріальної допомоги, яку її мати надати не в змозі, так як знаходиться у декретній відпустці.

Зазначені обставини свідчать про наявність міцних соціальних зв`язків та зменшення ризику переховування обвинуваченого від суду, який на даний момент є мінімальним.

Суд вважає, що застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту з роз`ясненням обвинуваченому наслідків неявки за викликом до суду або неповідомлення про причину своєї неявки, або порушення покладених на нього при застосуванні запобіжного заходу у виді домашнього арешту обов`язків, які можуть вплинути на зміну йому запобіжного заходу на більш суворий, буде достатнім стримуючим фактором для останнього.

Водночас, суд бере до уваги ту обставину, що стороною обвинувачення не було доведено ризик впливу обвинуваченого на свідків, експерта, спеціаліста, та ризик того, що обвинувачений перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином або вчинить інше кримінальне правопорушення, так само, як і не було доведено неможливості застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки останнього впродовж судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі.

При цьому, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Манчіні проти Італії» за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції.

Враховуючи вказані обставини суд вважає, що саме такий запобіжний захід як домашній арешт в змозі забезпечити дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час продовження судового розгляду кримінального провадження.

Таким чином, суд вважає можливим змінити обвинуваченому ОСОБА_5 міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. На думку суду, зміна запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт стосовно ОСОБА_5 ніяким чином не зашкодить встановленню всіх обставин у кримінальному провадженні.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , тяжкість інкримінованого йому злочину, наявність у нього постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, відсутність доведених ризиків впливу на свідків, експерта, спеціаліста, та можливості перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення, незначного ризику переховування від суду, суд вважає, що пропорційним тому ступеню небезпеки, ризик якого залишається на даній стадії кримінального провадження, а також тим завданням, які має досягти суд на стадії судового розгляду, є запобіжний захід у виді домашнього арешту з можливістю обвинуваченого працювати для утримання малолітніх дітей та співмешканки.

Суд вважає, що станом на теперішній час застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованим через надмірну суворість, та вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною залишати житло, в період часу з 22:00 год до 06:00 год наступної доби та за виключенням необхідності залишити житло під час оголошення повітряної тривоги або іншої загрози життю, пов`язаної із воєнним станом для прослідування в укриття, буде достатнім для забезпечення його належної процесуальної поведінки, запобігання названому вище ризику.

На підставі викладеного суд вважає, що немає подальшої необхідності тримати обвинуваченого під вартою. На цей час судом не встановлено виняткових обставин, які б виправдовували подальше обмеження права обвинуваченого на свободу, та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 181 - 183, 194, 331, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити прокурору Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 в задоволенні клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 .

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_4 про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт задовольнити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною залишати житло, в період часу з 22:00 год до 06:00 год наступної доби та за виключенням необхідності залишити житло під час оголошення повітряної тривоги або іншої загрози життю, пов`язаної із воєнним станом для прослідування в укриття.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

1. Прибувати за кожною вимогою до суду, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження;

2. Не відлучатися з Одеської області без дозволу суду;

3. Повідомляти суд про зміну свого місця проживання, а також зміну засобів зв`язку;

4. Утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні;

5. Здати на зберігання до ГУ ДМС України в Одеській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти в залі суду.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду, без поважних причин, не повідомить про причину своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, запобіжний захід відносно нього може бути змінено на більш суворий.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на обвинуваченого зобов`язань.

Виконання ухвали Біляївського районного суду Одеської області про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт та контроль за поведінкою обвинуваченого покласти на ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області.

Строк дії ухвали Біляївського районного суду Одеської області про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт становить до 15.08.2024 року включно.

Копію ухвали невідкладно надіслати на адресу ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та начальнику ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області для виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя ОСОБА_1