Справа № 201/3520/24
Провадження 1-кс/201/1196/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту на майно, накладеного у кримінальному провадженні № 0000085 від 16.03.2020 року

У судовому засіданні приймали участь:

заявник ОСОБА_3 (у режимі відеоконференції),

слідчий ОСОБА_4

УСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту на майно, накладеного у кримінальному провадженні № 0000085 від 16.03.2020 року, у якому заявник просить скасувати накладений ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міської суду Луганської області від 24.01.2022 по справі №428/8624/21 в рамках кримінального провадження № 0000085 від 16.03.2020 арешт на належні ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 459 470, 00 гривень та зобов`язати відповідальних осіб, на зберіганні яких знаходяться грошові кошти, передати їх ОСОБА_3 .

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що першим відділенням слідчого відділу 3 управління Головного управлінн СБ України Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені 16.03.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000085 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проваджень передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України. Ухвалою слідчого судді Сєвєвродонецького міського суду Луганські області від 24.01.2022 по справі № 428/8624/21 в рамках кримінальної провадження № 0000085 від 16.03.2020 накладено арешт на належні йому грошові кошти в сумі 1 459 470, 00 гривень, які були вилучені під час обшуку 19.01.2022 за місцем його проживання, однак заявник вказує, що прокурором в клопотанні про накладення арешту, жодним чином не обґрунтовано наявність підозр вважати, що вилучене майно є предметом злочину. Крім того, заявник зазначає, що виходячи з характеру кримінального правопорушення, пов`язаного з обготівкуванням грошових коштів з банківських карток на території України та передачею грошових коштів на тимчасово окуповану територію, прокурором мало б бути доведено, що обсяг вилучених в ході проведення обшуку у нього грошових коштів відповідає сумам коштів знятих з банківських карт, інформація про які наявна та описана в ухвалі суду. Для здійснення відповідного підрахунку у прокурора також наявні фіскальні чеки, відповідно до яких також можливо встановити які саме суми були зняті з карткових рахунків та коли саме це було зроблено. Також заявник зазначає, що більш того, прокурором не доведено протиправність його дій, як власника грошових коштів, та його роль у вчинені кримінального правопорушення, він не перебуває у статусі підозрюваного, а всі викладені доводи зводяться до суб`єктивного бачення обставин органами досудового розслідування, які, на його думку, не підтверджені жодними доказами. Відповідно до викладеного, вважає, що необхідність у накладенні арешту на вищенаведене майно (грошові кошти) відсутня, оскільки вони не містять ознак речових доказів за збереженням яких прокурор звертався до суду, а застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна суперечить вимогам статті 170 КПК щодо мети та підстав звернення з відповідним клопотанням. Також заявник звертає увагу, що з моменту накладення арешту на належні йому грошові кошти минуло понад 2 роки, а з моменту початку досудового розслідування - 4 роки. Однак, до теперішнього часу ані йому, ані іншим особам в рамках такого кримінального провадження про підозру повідомлено не було, а протягом 4 років досудового розслідування, вочевидь, проведено виключний перелік слідчо-розшукових дій, а строку, протягом якого належні йому грошові кошти перебувають під арештом, було вочевидь достатньо для проведення всеможливих досліджень та, знову ж таки, слідчих дій, а відтак подальше збереження арешту майна матиме характер надмірного та безпідставного обмеження його прав та законних інтересів як третьої особи у кримінальному провадженні, до якого він відношення не має, адже його учасником не є.

У судовому засіданні заявник підтримав своє клопотання з підстав, наведених у ньому, просив арешт скасувати та додав, що всі необхідні слідчі (розшукові) дії у даному кримінальному провадження були проведені.

У судовому засіданні слідчий проти задоволення клопотання не заперечував.

Суд, розглянувши клопотання, заслухавши думку учасників, вивчивши матеріали справи, виходить з такого.

Так, у судовому засіданні встановлено, що слідчим відділом 3 управління Головного управлінн СБ України Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені 16.03.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000085 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проваджень передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України.

Ухвалою слідчого судді Сєвєвродонецького міського суду Луганські області від 24.01.2022 по справі № 428/8624/21 накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000085 від 16.03.2020 року, зокрема на грошові кошти у розмірі 1 459 470 грн., що належать ОСОБА_3 , які були вилучені 19.01.2022 під час обшуку за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Статтею 214 КПК України визначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а така процесуальна заборона як арешт майна застосовується до вичерпного кола суб`єктів указаного у ст. 170 КПК України.

Відповідно до цієї норми така заборона стосується підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру. Крім того, арешт може бути накладено за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Пунктом 13 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2013р. № 223-559/0/4-13 «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» встановлено, що розгляд питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження здійснюється у порядку, передбаченому статтями 147, 158, 174 КПК. Слідчий суддя скасовує ці заходи забезпечення лише у випадках: визнання доводів особи, яка не була присутня при прийнятті рішення про накладення грошового стягнення, щодо безпідставності застосування такого заходу обґрунтованими. Рішення за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення оскарженню не підлягає; надходження від підозрюваного/обвинуваченого, його захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна клопотання про скасування повністю або частково арешту майна, якщо зазначені особи: 1) не були присутні при розгляді питання про арешт майна; 2) доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; 3) доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року при накладенні арешту на майно слід перевіряти наявність - належних підстав для арешту майна; - доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; - встановлення розміру шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірність обмеження права власності; - відповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК; - чи накладається арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.

Відповідно до численних рішень Європейського суду з прав людини, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду. Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Викладені обставини свідчать, про те, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в даному кримінальному провадженні, в межах якого було накладено арешт, на скасуванні якого наполягають заявник, даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння заявником належним йому майном, а також тривале обмеження власника майна у його правах щодо розпорядження власним майном та відсутність заперечень сторони обвинувачення щодо скасування арешту на майно, накладеного у кримінальному провадженні за №0000085 від 16.03.2020, тому, слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, у зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Водночас, у поданому клопотанні заявник просить зобов`язати відповідальних осіб, на зберіганні яких знаходяться грошові кошти, передати їх ОСОБА_3 , однак, положення ст. 174 КПК наділяють слідчого суддю повноваженнями виключно на скасування арешту, за наявності відповідних обставин. Питання процедури повернення арештованого майна чи зобов`язання уповноважених осіб вчинити певні дії, виходить за межі повноважень суду, визначених в ст. 174 КПК, тому, у цій частині клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до роз`яснень пункту 13 листа ВССУ №223-558/0/4-13 від 05.04.2013 року, рішення за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про арешт майна, на відміну від ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому (п.9 ч.1ст.309 КПК), оскарженню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 173, 174, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту на майно, накладеного у кримінальному провадженні за №0000085 від 16.03.2020 - задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 січня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000085 від 16.03.2020 року по справі №428/8624/21 (провадження № 1-кс/428/1661/2022) на грошові кошти у розмірі 1 459 470 грн., що належать ОСОБА_3 , та були вилучені 19.01.2022 під час обшуку за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Згідно ч. 3 ст. 169 КПК України, слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено і проголошено о 09-05 годині 09.04.2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1