ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 626/284/18 Номер провадження 11-кп/814/273/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава матеріали кримінального провадження №0000739 від 03.11.2018, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.04.2021 відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Октябрське, расноградського району, Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, подруженого, працюючого в Красноградському цеху ТТ і СТ БУ «Укрбургаз» слюсарем з емонту електроустаткування 4 розряду, ремонтно-механічної майстерні, зареєстрованого та доживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст.115, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України на 13 років позбавлення волі.

Відповідно до ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів та судових витрат.

За вироком суду У липні 2017 року, ОСОБА_8 розірвав стосунки зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 , за ініціативою останньої. Після розриву стосунків, ОСОБА_8 покинув квартиру, в якій спільно проживав із ОСОБА_10 , котра знаходиться з; адресою: АДРЕСА_2 , та почав проживати із своїми батьками.

У подальшому, ОСОБА_8 , який не зміг змиритися з розривом сімейних стосунків з ОСОБА_10 , почав переслідувати останню, вимагав відновити сімейні стосунки та під час Лікування із місцевими мешканцями дізнався про те, що ОСОБА_10 зустрічається із ОСОБА_11 , у зв`язку з чим ОСОБА_8 неодноразово погрожував вчинити вбивство останнього або покінчити життя самогубством. Також ОСОБА_8 стало відомо про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 26.10.2017 року зареєстрували свій шлюб і проживають однією сім`єю в будинку останнього за адресою: АДРЕСА_3 .

Дізнавшись про шлюб, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також про їх спільне проживання у будинку за вищевказаною адресою, у ОСОБА_8 , на ґрунті ревнощів, зник умисел на позбавлення життя ОСОБА_11

02 листопада 2017 року, близько 18-00 години, ОСОБА_8 діючи умисно, заздалегідь перевдягнувшись у раніше заготовлений змінний одяг та взуття, взявши із собою кухонний ніж, прийшов до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , де проживав ОСОБА_11 зі своєю дружиною ОСОБА_10 .

Зайшовши на територію домоволодіння, ОСОБА_8 побачив ОСОБА_11 , та між останніми винник словесний конфлікт з приводу їхніх стосунків із ОСОБА_10 , який переріс у бійку, в ході якої ОСОБА_8 , дістав із карману куртки заздалегідь приготовлений кухонний ніж та наніс останньому не менше ніж 42 удари в область голови, шиї, грудної клітини, живота та кінцівок.

Крім того, після скоєння умисного вбивства ОСОБА_11 за вище вказаних обставин, у ОСОБА_8 , який знаходився на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , раптово виник умисел на таємне викрадення майна ОСОБА_11

02 листопада 2017 року, близько 18-05 години, ОСОБА_8 , обшукав кишені потерпілого ОСОБА_11 та заволодів наступним майном: більшим телефоном «Nokia» моделі «Lumia 710», вартістістю182 гривні; сім-картою ПрАТ «МТС Україна», без вартості; чоловічим портмоне, пластиковими картками банків ПАТ КБ «ПриватБанк» та АО «Ощадбанк», карткою магазину брусничка, які матеріальної цінності для потерпілої не представляють.

Продовжуючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 через відчинені вхідні двері зайшов до будинку ОСОБА_11 , тим самим законно до нього проникнув. Надалі, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_8 викрав з будинку телевізор марки «Samsung» моделі «UE40J5000 AUXUA», вартістю 10276 гривень. Після чого, ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальних збитків на суму 10458 гривень.

У поданій апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок суду та кваліфікувати дії ОСОБА_8 за ст.118 КК України, призначивши відповідне покарання.

Необхідність такої кваліфікації дій ОСОБА_8 захисник мотивує тим, що ініціатором бійки був саме загиблий, який напав на обвинуваченого, почав душити та наносити обвинуваченому удари колінами, у зв`язку з цим у останнього не було вибору окрім як захищатися кухонним ножем.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 містить аналогічні апеляційні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України При цьому відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення. Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, експерті висновки.

Колегія суддів відкидає апеляційні твердження захисника про вчинення вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, та вважає, що такі твердження сторони захисту спростовуються матеріалами кримінального провадження та виходить з наступного.

Правовими підставами регламентуючими право особи на самозахист від протиправних посягань є ч. 3 ст. 27 Конституції України, за якою кожен має право захищати своє життя і здоров`я від протиправних посягань, а також ч. 1 ст. 36 КК України за якою під необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Правові рекомендації з цього питання, викладені і в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону». За ними суду слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

За ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118, 124 КК України. На відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 ч. 1 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мотив діяння, а саме: захист винної особи її охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання, відповідальність за яке настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони.

Умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання. Отже, визначаючи форму вини та спрямованість умислу винної особи, якою характеризується позбавлення життя потерпілого, необхідно виходити з обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: характеру дій обвинуваченого, внаслідок яких потерпілого позбавлено життя; обстановки, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину; локалізації тілесних ушкоджень; поведінки обвинуваченого стосовно потерпілого до та після вчинення злочину. Визначальним у таких випадках є встановлення судом мети, мотиву дій винної особи та її суб`єктивного ставлення до наслідків своїх дії.

Правовий аналіз мотивації дій особи при розмежуванні злочинів, пов`язаних з умисним позбавленням життя особи, визначальності наміру особи при кваліфікації стану необхідної оборони та перевищення її меж було наведено Касаційним кримінальним судом Верховного Суду в постановах від 04.07.18 року по справі № 628/4025/13-к, від 25.07.18 р. № 211/2852/16-к. Виходячи з наведеної судової практики особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони є специфіка його мотиву, прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я, права того, хто обороняється чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж небхідної оборони не може бути зумовлене наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, помсту, страх, тощо. Існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Отже, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи обставини справи, повинен здійснити порівняний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність обраного засобу захисту небезпечності посягання та нагальної необхідності його відвернення у момент такого захисту.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисника колегія суддів виходить з того, що обставини захисту від суспільно-небезпечного посягання з боку загиблого ОСОБА_11 , наведені в обвинуваченим як в суді, так в апеляційній скарзі цілком спростовуються зібраними обвинуваченням та дослідженими судом доказами.

Обвинувачений ОСОБА_8 зазначив суду першої інстанції, що 02.11.2017 прийшов до місця проживання загиблого ОСОБА_11 з яким був знайомий, щоб дізнатися чи дійсно його колишня співмешканка проживає разом з потерпілим. Зайшовши на подвір`я до загиблого, обвинувачений задав питання щодо колишньої дівчини та отримав відповідь. Після цього загиблий впритул підійшов до обвинуваченого, вдарив кулаком по обличчю, між ними почалася бійка, внаслідок якої обвинувачений повинен був захищатися та скористався ножем, який був у обвинуваченого з собою.

Заявлені у кримінальному провадженні свідки не були очевидцями події.

Відповідно до висновків експерта № 243-КРт/17 від 29.01.2018 та № 368-КРт/17 від 31.01.2018, у потерпілого ОСОБА_11 мали місце такі тілесні ушкодження: колото-різані, різані рани голови, синець та садни обличчя, колото-різані, різані рани шиї, проникаюча колото-різана рана правої половини грудної клітини з ушкодженням правої легені та діафрагми, наявність рідкої крові у правій плевральній порожнині в кількості 900мл; проникаюча колото-різана рана черевної стінки з ушкодженням шлунку, кишківника, множені рани поперекової ділянки з обох сторін, проникаючи в черевну порожнину, наявність рідкої крові в черевної порожнині в кількості 250 мл, крововиливи в черевний простір, різані рани та садни лівої долоні, садна правої гомілки, колото-різані рани правого та лівого стегна.

На трупі ОСОБА_11 виявлено 42 різаних та колото-різаних поранення, 1 синець та 7 саден.

У свою чергу, згідно висновку експерта № 328-КР/17 від 03.11.2017, у обвинуваченого ОСОБА_8 , мали місце наступні тілесні ушкодження: синці обличчя, шиї, садни тильної поверхні правої кисті, поверхні різані рани лівого передпліччя, правої кисті. Синці виникли від прямої травматичної дії тупих твердих предметів, садни виникли від дії тупих предметів по механізму удар-тертя, поверхні різані рани виникли від дії, предмету, володіючого колюче-ріжучими властивостями і могли виникнути можливо в час та за умов, вказаних освідуваним.

Отже, з фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом вбачається, що під час сварки яка відбулася між потерпілим ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_8 , потерпілий наніс обвинуваченому зазначені у висновку експерта № 328-КР/17 від 03.11.2017 тілесні ушкодження. У свою чергу, обвинувачений наніс потерпілому 42 удари ножем, у тому числі у життєво важливі органи, спричинивши різані та колото-різані поранення. На думку колегії суддів, у обстановці конфлікту, яка відбувалася між обвинуваченим та загиблим, ОСОБА_8 мав можливість припинити конфлікт з потерпілим не наносячи йому такої кількості ударів ножем, легкі тілесні ушкодження виявлені у ОСОБА_8 та зафіксовані у висновку судової медичної експертизи, об`єктивно не можна визнати виправданням для застосування ножа у такій кількості разів щодо загиблого та адекватним засобом відвернення нападу на нього у обстановці яка склалася.

Всі наведені докази у сукупності, на думку колегії суддів, дають підстави вважати, що з боку потерпілого ОСОБА_11 не відбувалося такого суспільно небезпечного посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого ОСОБА_8 , яке б за своїм змістом, небезпечності, тяжкості можливих наслідків могло б виправдовувати негайне відвернення такого посягання з боку ОСОБА_11 з застосуванням ножа та заподіяння ОСОБА_11 42 ножем, у тому числі у життєво важливі частині тіла.

Версія обвинуваченого про необхідну оборону ретельно перевірялася судом під час судового розгляду і не знайшла свого підтвердження. Будь-яких нових обставин, про які не було відомо в суді першої інстанції апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не містять. Не містить указані апеляційні скарги і посилань на істотні порушення вимог КПК України, які б перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законний та обґрунтований вирок.

Проаналізувавши апеляційні доводи обвинувачення та захисту, колегія суддів вважає, що підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування або зміни вироку суду вони не містять, під час апеляційного перегляду провадження таких підстав судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.04.2021 відносно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим із моменту вручення її копії.

Повний текст ухвали буде оголошено 22.01.2024

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4