ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/254/23 Номер провадження 11-кп/814/701/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:п.13 ч.2 ст. 115 КК- О.Т.
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

та її захисника адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, прокурора відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Чернівецької області, смт. Кельменці, з середньою спеціальною освітою, українка, гр. України, незаміжня, маюча на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима: 15.07.2005 Чернівецьким Апеляційним судом за ч. 1 ст. 115, п. 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115, 70, 71 КК України до позбавлення волі на строк 14 років. Згідно ухвали Апеляційного суду Одеської області від 29.12.2015року звільнена від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, призначеного вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 15.07.2005 умовно- достроково на 3 (три) роки і 9 (дев`ять) днів,-

визнана винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

31.12.2022 в денний час, ОСОБА_8 разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_10 , перебували у будинку за місцем свого спільного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де готували вечерю на святкування Нового року. Під час спільного проводження часу у присутності сторонніх осіб, о 16-ій годині між ними виник конфлікт на побутовому ґрунті, який супроводжувався спільними словесними образами.

У цей час, у ОСОБА_8 виник умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті потерпілого ОСОБА_10 . З цією метою ОСОБА_8 близько 17-ої години, перебуваючи у кухні кімнати будинку АДРЕСА_1 , з мийки взяла у праву руку кухонний ніж та попрямувала до потерпілого ОСОБА_10 , який знаходився в одній із житлових кімнат будинку.

На реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на умисне протиправне заподіяння смерті, ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, 31 грудня 2022 року близько 17-ої години, прийшовши до кімнати, де в цей час перебував потерпілий ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_10 та бажаючи їх настання, в ході конфлікту, який продовжувався, та знаходячись напроти потерпілого, на невеликій відстані, з великою силою, ножем, який тримала в правій руці, нанесла один удар спереду назад, справа наліво, зверху вниз, в місце розташування життєво важливих органів - праву передню поверхню грудної клітини ОСОБА_10 , чим спричинила тілесні ушкодження, що зумовило шок-крововтрату та смерть потерпілого.

Згідно висновку СМЕ № 1-Д від 01.02.2023 причиною смерті гр. ОСОБА_10 явилось проникаюче колото-різане поранення по передній поверхні грудної клітки справа у верхні третині з ушкодженням: по ходу раньового каналу підшкірно-жирової клітковини, рана продовжується в м`які тканини грудної клітки, далі рана проникає в плевральну порожнину між 2-м та 3-м ребром з наскрізним ушкодженням верхньої долі правої легені в медіальній частині, з ушкодженням серцевої сорочки та наскрізним ушкодженням висхідного відділу аорти та сліпо закінчується, що супроводжувалось шоком-крововтратою.

В ділянку грудної клітки справа було спричинено не менш 1 травматичного діяння і відносно живої особи мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя, а в даному випадку призвели до смерті потерпілого.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченої та кваліфікації її дій, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій вказує на необхідність скасування вироку суду в частині призначеного покарання, яке, на думку прокурора, за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість.

Зазначає, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинувачної.

При цьому судом належним чином не врахована судимість обвинуваченої ОСОБА_8 , а саме за умисне вбивство, за яке засудженій було призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років, але після звільнення на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила, та знову вчинила особливо тяжке кримінальне правопорушення, а саме вбивство.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, а саме щире каяття, так як на протязі всього досудового слідства обвинувачена в повному обсязі не повідомляла про обставини вчиненого вбивства та мотив його вчинення.

Враховуючи наведене, прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити їй покарання у виді довічного позбавлення волі.

Обвинуваченою подана апеляційна скарга, в якій вона просить змінити вирок в частині призначеного покарання та просить застосувати більш м`яке покарання, так як вона щиро кається у вчиненому, на утриманні має двох малолітніх дітей.

Від захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначає що апеляційна скарга прокурора є необґрунтована.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні прокурор підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просили задовольнити її у повному обсязі.

Обвинувачена та її захисник підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора.

Потерпіла ОСОБА_7 , яка є рідною сестрою загиблого, підтримала доводи апеляційної скарги прокурора.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи апелянтів та пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних віисновків.

Згідно зположеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд повно, всебічно й неупереджено дослідив всі надані сторонами докази, кожний з яких оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності з точки зору достатності і взаємозв`язку та дійшов до правильного висновку про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого їй злочині.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 та кваліфікація дій ОСОБА_8 за п.13 ч.2 ст. 115 КК України сторонами не оскаржуються, а тому колегією суддів не перевіряються.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом із тим, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині.

При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що цих вимог закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримано не було, а доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, колегія суддів вважає обґрунтованими, у зв`язку з чим вважає за необхідне вирок суду в частині призначення покарання скасувати та постановити в цій частині новий вирок з призначенням більш суворого покарання виходячи з накступного.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченої та обставини скоєння злочини, а саме те, що обвинувачена та потерпілий проживаючи разом систематично сварились та могли спричиняти один одному тілесні ушкодження, а також прийняв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, яке виражається у визнанні вини, критичній оцінці своїх дій та принесення пробачення перед рідними вбитого, та обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи з якою винна перебувала у близьких стосунках.

Прийнявши до уваги зазначені обставини та врахувавши поведінку обвиуваченої після нанесення тілесного ушкодження, а саме намагання відвернути наслідки своїх дій шляхом виклику швидкої допомоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі близьке до мінімальної межі встановленої санкцією ч.2 ст. 115 КК України та призначив покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років

З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на те, що при призначенні ОСОБА_8 покарання за вчинення злочину, передбаченого п.13 ч. 2 ст. 115 КК України, судом не у повній мірі враховано всі обставини справи, тяжкість та суспільну небезпечність вчинених обвинуваченою кримінальних правоопорушень та способу їх вчинення, а саме нанесення тілесних ушкоджень з метою позбавлення життя із застосуванням спеціального предмету, а саме ножа.

Крім того, колегія суддів бере до уваги правову позицію, зазначену в постанові Верховного Суду України від 14.04.2016 року, відповідно до якої Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо (постанова Верховного Суду від 01.02.2018 року по справі № 634/609/15-к).

Так, об`єктом злочину, передбаченого ст. 115 КК України, є життя та здоров`я особи. Згідно зі ст. 3 Конституції України життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, невід`ємним правом, яке ніхто не може порушувати. Тому злочини проти особи становлять найбільшу суспільну небезпеку та потребують призначення покарання, яке б забезпечувало виправлення особи та попередження скоєння аналогічних протиправних діянь.

Санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, тобто лише тоді, коли воно встановлене у санкції статті, за якою засуджується особа (лише за вчинення злочинів, за які визначено покарання у виді довічного позбавлення волі), якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Як вбачається з роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного і однакового застосування вказаної норми, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, довічне позбавлення волі призначається лише у випадках, спеціально передбачених КК України, і за умови, що суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Призначення цього покарання повинно мотивуватись у вироку з обов`язковим наведенням обставин, які, на думку суду, перешкоджають застосуванню позбавлення волі на певний строк.

Тобто обставиною, яка зумовлює призначення довічного позбавлення волі й водночас указує на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, є винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину й особи злочинця. Вона визначається сукупністю усіх зібраних у справі даних, що стосуються вчиненого злочину, особи винного й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За вчинення особливо тяжкого злочину вбивства, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України (у тому числі у пункті 13, який інкриміновано ОСОБА_8 ) законодавцем, крім строкового позбавлення волі, передбачено і найбільш суворе покарання у виді довічного позбавлення волі.

В даному конкретному випадку суд першої інстанції призначаючи основне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на 11 років, не врахував винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею протиправного діяння, а саме позбавлення життя людини, життя і здоров`я якої, відповідно до ст. 3 Конституції України, визнаються найвищою соціальною цінністю.

Крім того, не зважаючи на те, що кваліфікуючою ознакою вчиненого ОСОБА_8 особливо тяжкого злочину є вчинення вбивства особою , яка раніше вчинила вбивство, колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що попереднім вироком суду ОСОБА_8 засуджена за вчинення вбивства не однієї особи, а позбавила життя двох осіб.

Крім того, суд першої інстанції не врахував і тієї обставини, що ОСОБА_8 вчинила умисне вбивство людини після не тривалого періоду перебування на волі після повного відбуття призначеного покарання за попереднім вироком суду за вчинення умисного вбивства двох осіб, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку особи ОСОБА_8 та її способи вирішення виникаючих у житті проблем.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 була засуджена вироком Чернівецького апеляційного суду за ч. 1 ст. 115, п. 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115, 70, 71 КК України до позбавлення волі на строк 14 років, але на шлях виправлення не стала, відповідних висновків не зробила та знову вчинила новий особливо тяжкий злочин, за якийпередбачене покарання у виді довічного позбавлення волі.

Також, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора у тій частині, що судом безпідставно встановлено обставину, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття. Той факт, що обвинувачена ОСОБА_8 визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що свідчать про щирість каяття обвинуваченої, а також не вбачає колегія суддів щирого каяття і із поведінки обвинуваченої під час апеляційного розгляду, а саме обвинувачена з однієї сторони просила пробачення у потерпілої, а з другої сторони критикувала поведінку потерпілої.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги щире каяття обвинуваченої, оскільки на думку колегії суддів таке каяття мало місце лише з метою уникнення реального відбуття покарання та не мало ознак розкаяння у вчиненому.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції призначаючи обвинуваченій за п.13 ч.2 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі на певний строк не в повній мірі дотримався вимог ст. ст. 50,65 КК України.

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги принцип правової справедливості при призначенні покарання, який є однією із ключових засад всієї системи права, й особливе місце посідає цей принцип у кримінальному праві, де однією із складових принципу справедливості виступає співрозмірність вчиненого особою злочинного діяння та призначеного за нього покарання, колегія суддів вважає за не можливе застосувати щодо обвинуваченої покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а вважає за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_8 найбільш суворе кримінальне покарання, а саме довічне позбавлення волі.

Відповідно до ст. ст. 409, 413, 414 КПК України підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

З огляду на вищевикладене, оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що покарання, призначене судом першої інстанції є занадто м`яким, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони обвинувачення підлягає задоволенню, і як наслідок доводи апеляційної скарги обвинуваченої про суворість призначеного їй покарання є неспроможними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли чи перешкодити суду ухвалити законе та обгрунтоване судове рішення колегією суддів не встановлено, а тому підстав для скасування вироку не вбачається.

Керуючись ст.ст.615, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів Полтавського апеляційного суду ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, прокурора відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_6 , задовольнити.

Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_8 призначити покарання за п.13 ч.2 ст.115 КК України у виді довічного позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, у той же строк з моменту отримання копії вироку.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .