КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0002299 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ямпіль Вінницької області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років кожного.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо кожен із них протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на них обов`язки, передбачені законом.

Цим вироком судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , 11.10.2022, близько 20 год. 15 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , побачили раніше незнайомого ОСОБА_11 . У цей час у них виник умисел спрямований на відкрите викрадення майна останнього, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану.

Одразу ж, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , реалізовуючи свій умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого підійшли до ОСОБА_11 та руками штовхнули його у спину, від чого потерпілий впав на землю. Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи намір на здійснення відкритого заволодіння чужим майном, нанесли декілька ударів ногами по тулубу та голові потерпілого, спричинивши легкі тілесні ушкодження, які не є небезпечними для життя чи здоров`я потерпілого. У цей час ОСОБА_6 підняв з землі мобільний телефон AppleiPhone X 256 GB, вартістю 7 000 грн., в комплекті з навушниками, вартістю 275 грн., які випали з рук потерпілого та сховав.

Після чого, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникли, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 7 275 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 та ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у виді 8 років позбавлення волі.

Не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинувачених, прокурор вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі кожного з обвинуваченого, внаслідок м`якості і неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність - ст. ст. 69, 75 КК України.

Зокрема, як зазначає прокурор у поданій скарзі, призначене обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, не може досягнути мети покарання через невідповідність вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки судом явно порушений принцип індивідуалізації покарання.

На думку прокурора, суд першої інстанції мотивуючи підстави застосування до обвинувачених ст. 69 КК України, обмежився лише перерахуванням встановлених судом обставин, які на думку суду, пом`якшують покарання обвинуваченого, та не зазначив у мотивувальній частині судового рішення те, яким чином, такі обставини істотно знизили чи мали знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Звертає увагу апелянт і на те, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - щире каяття, оскільки, як вважає прокурор, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б підтверджували наявність вказаної обставини, натомість під час досудового розслідування останні вину не визнавали, у ході судового розгляду також надавали різні показання та не визнавали своєї вини.

Крім цього, прокурор просить звернути увагу на те, що судом при визначенні виду та міри покарання обвинуваченим неправильно застосовано ч. 1 ст. 69 КК України та призначено покарання нижче найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, що не сприяє досягненню цілей, визначених ст. 65 КК України.

На думку апелянта, внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 призначено явно несправедливе та невиправдано м`яке покарання із помилковим застосуванням ст. 69 та ст. 75 КК України, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити; пояснення обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинувачених; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та в умовах воєнного стану, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні не оспорюються фактичні обставини вчинених обвинуваченими дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність їх вини у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає будь-яких підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої прокурором апеляційної скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, згідно з вимогами ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином та обставини, що пом'якшують їх покарання.

Обставинами, що, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинувачених, суд визнав їх щире каяття, відшкодування ОСОБА_6 шкоди потерпілому та наявність на утриманні ОСОБА_7 тяжко хворої матері.

Обставин, що, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинувачених, судом не встановлено.

Крім цього, при обранні обвинуваченому ОСОБА_6 міри покарання, суд врахував його відношення до вчиненого, матеріали, що характеризують обвинуваченого, те, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, навчається, за місцем проживання навчання на волонтерських засадах позитивно характеризується, а при обранні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 - його відношення до вчиненого, матеріали, що характеризують обвинуваченого, те, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Враховуючи фактичні обставини справи, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи кожного із винних, суд першої інстанції визнав за можливе застосувати до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України та призначити їм основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Також, з урахуванням особи кожного із обвинувачених, які вперше вчинили кримінальне правопорушення, позитивно характеризуються, навчаються, суд першої інстанції визнав за можливе застосувати до обвинувачених положення ст. 75 КК України, оскільки прийшов до висновку про можливість виправлення обвинувачених без відбування покарання.

Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням вимог, як ст. 69, так і ст. 75 цього Кодексу, колегія суддів вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а тому, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання та ухвалення щодо обвинувачених нового вироку, оскільки вказана апеляційна скарга не містить ґрунтовних підстав для прийняття такого рішення, в тому числі через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Колегія суддів не може погодитися із твердженням прокурора в апеляційній скарзі про те, що рішення суду про застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ст.ст. 69, 75 КК України є незаконним та необґрунтованим, оскільки всупереч вказаному твердженню, в оскаржуваному вироку наведені достатні мотиви, як для призначення обвинуваченим покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 цього Кодексу, так і для звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, мотивуючи підстави застосування до обвинувачених ст. 69 КК України, обмежився лише перерахуванням встановлених судом обставин, які, на думку суду, пом`якшують покарання обвинувачених, та не зазначив у мотивувальній частині судового рішення того, яким чином, ці обставини істотно знизили чи мали знизити ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, а також про те, що суд безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - щире каяття, оскільки, як вважає прокурор, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б підтверджували наявність вказаної обставини, то вони не можуть бути визнані обґрунтованими та служити достатніми підставами для скасування оскаржуваного вироку та ухвалення нового вироку у зв`язку з необхідністю застосування до обвинувачених більш суворого покарання, з огляду на таке.

По-перше, навіть якщо припустити ймовірність того, що суд першої інстанції, як стверджує прокурор, не зазначив у вироку про те, яким чином встановлені ним обставини, що пом`якшують покарання обвинувачених, істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, з чим колегія суддів не погоджується, в поданій апеляційній скарзі не наведено будь-яких ґрунтовних доводів на підтвердження того, що, в даному конкретному випадку, за наявності передбачених законом та встановлених судом обставин, з урахуванням даних про особу кожного із обвинувачених, призначення останнім більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, у відповідності до вимог ст. 69 КК України, не тільки суперечило положенням вказаної норми, а й не дозволяло суду зробити висновок про можливість їх виправлення без відбування покарання.

По-друге, посилаючись на безпідставне визнання судом щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання обвинувачених, прокурор не навів у скарзі будь-яких конкретних фактів, які б підтверджували вказане ним твердження та спростовували, наведені у вироку показання обвинувачених, в яких вони визнали свою вину, повністю підтвердили фактичні обставини вчиненого злочину та щиро покаялися, а також висновки суду щодо його оцінки ставлення обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до скоєного ними злочину та щирості їх каяття.

Крім того, приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви та вимоги закону України про кримінальну відповідальність, якими керувався суд першої інстанції, призначене обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 та ст. 75 цього Кодексу, на переконання колегії суддів, у повній мірі відповідає меті та загальним засадам призначення покарання, які передбачені законом, зокрема про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, тим більше вперше, має бути призначене покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, а також необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для висновку про те, що призначене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу, у виді позбавлення волі строком на 5 років, та зі звільненням від його відбування, на підставі ст. 75 цього Кодексу, з іспитовим строком три роки, невідповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі кожного із обвинувачених.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх правових підстав для скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання та ухвалення в цій частині нового вироку, як у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, так і у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним прийняти рішення, яким вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на цей вирок - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 756/231/23

Номер провадження : 11-кп/824/749/2024

Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_12

Доповідач - суддя ОСОБА_1