ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/1516/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1200/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

засудженого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 05 липня 2023 року у відношенні ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання, призначеного вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року за ст. ст. 115 ч.2, п.п. 1,2,4,6,9,13, ст. 187 ч. 4, 194 ч. 2, ст. 70 КК України остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацію його особистого майна.

Своє рішення суд мотивував тим, що ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, ухвалення рішення Конституційним Судом України самі по собі відповідно до закону не є безпосередньою підставою для звільнення особи від відбування покарання, призначеного вироком суду, якщо в результаті такий вирок суду не переглянутий з підстав і в порядку ст. 459 КПК України за виключними обставинами.

В апеляційній скарзі засуджений просить змінити оскаржувану ухвалу та звільнити його від відбування покарання, призначеного вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року у виді довічного позбавлення волі.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною, та такою, що порушує його права.

Посилається на рішення Конституційного Суду України, де суд зазначив про порушення прав людини в разі відсутності механізму звільнення особи якій призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, .від покарання, заміни покарання або умовно-дострокового звільнення.

Також наголошує, що в період з 13.12.2016 року по 17.09.2021 року положення ст.ст. 81, 82 КК України на осіб з довічним позбавленням волі не розповсюджувались.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, засудженого ОСОБА_6 та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів провадження вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року ОСОБА_6 засуджений за ст. ст. 115 ч.2, п.п. 1,2,4,6,9,13, ст. 187 ч. 4, 194 ч. 2, ст. 70 КК України до остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацію його особистого майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 14 жовтня 2003 року вирок апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року, яким ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі, залишено без змін.

На час ухвалення вироку суду Кримінальним кодексом України, який відповідно до ч. 2 ст. 1 КК України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, передбачав покарання за вчинення злочину, який кваліфікується за п. п. 1,2,4,6,13 ч. 2 ст. 115 КК України, у виді позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

ОСОБА_6 звернувся до районного суду з клопотанням в якому він просив суд звільнити його від відбування покарання, призначеного вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року у виді довічного позбавлення волі.

Клопотання обґрунтовував тим, що на думку засудженого призначення вироком суду покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним, не відповідає Конституції України, оскільки при призначенні такого покарання та подальшого відбуття покарання засудженому не було гарантовано можливість умовно-дострокового звільнення та зміни призначеного покарання більш м`яким.

Така ж вимога і аналогічні доводи містяться в апеляційній скарзі засудженого.

Колегія суддів, зазначає, що дійсно Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тій частині, яка унеможливлює застосування цих норм КК України до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX Верховна Рада України внесла відповідні зміни до ст. ст. 81, 82 КК України, якими передбачено заміна невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та можливість в такому разі умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Таким чином, з огляду на вказане законодавець змінив положення КК України та відповідно врегулював механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі.

Такий механізм може бути застосований до засуджених, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі в разі звернення ними до суду першої інстанції з клопотанням про заміну призначеного покарання на більш м`яке.

Згідно ч.5 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання за умови виконання засудженим вимог, передбачених чинним КПК України щодо заміни покарання на більш м`яке.

При цьому, підставами для звільнення засудженого від відбування покарання відповідно до вимог ст. 152 КВК України є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Перелік підстав для звільнення засуджених від відбування покарання є вичерпним.

Засуджений ОСОБА_6 на вказані обставини не посилається.

При цьому вважає, що ухвалене рішення Європейського суду з прав людини та констатація порушення статті 3 Конвенції є підставою для його звільнення від відбування покарання.

На думку колегії суддів, така позиція засудженого є хибною, оскільки вирок щодо ОСОБА_6 не переглянутий з підстав і в порядку ст. 459 КПК України за виключними обставинами.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 05 липня 2023 року у відношенні ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді