УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року

м. Київ

справа № 127/8776/20

провадження № 51-103ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року

в кримінальному провадженні № 0000288 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 305 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу - на строк 3 роки

з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна; ч. 2 ст. 15 ч. 3

ст. 307 КК - на строк 2 роки з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він, діючи за попередньою змовою із невстановленими особами із числа мешканців Королівства Нідерландів, організували контрабандне переміщення на митну територію України наркотичного засобу - кокаїну та психотропної речовини - амфетаміну з метою подальшого збуту

на території України за таких обставин.

Невстановлені особи, перебуваючи на території Королівства Нідерландів, діючи

за попередньою змовою із ОСОБА_4 , з метою реалізації спільного злочинного умислу на контрабандне переміщення наркотичного засобу - кокаїну та психотропної речовини - амфетаміну, помістили три пакети із зазначеними забороненими речовинами всередину телевізора марки «Samsung», серійний номер В5883HLDA00676, який упакували у відповідну фірмову коробку, надавши йому оригінального заводського вигляду.

В подальшому невстановлена особа на ім`я ОСОБА_5 з метою перевезення

на митну територію України вищевказаних заборонених речовин, перебуваючи

на вул. Хільверсунсестрат, 138 у м. Ден Хааг (Гаага) Королівства Нідерландів, передала вищевказаний телевізор марки «Samsung» у заводській коробці

ОСОБА_6 , який здійснює нерегулярні пасажирські перевезення та не був обізнаний про злочинний намір зазначених осіб, для перевезення до м. Києва.

30 листопада 2013 року в зоні діяльності митного посту «Ягодин» Ягодинської митниці Міністерства доходів і зборів України (с. Старовойтове Любомильського району Волинської області) під час митного контролю, а саме під час митного огляду багажу, який перевозився на мікроавтобусі марки «Мерседес Спринтер»,

д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 , зокрема у вищевказаному телевізорі марки «Samsung» виявлено та вилучено приховані від митного контролю

три поліетиленові пакети із порошкоподібною речовиною, а саме наркотичним засобом, обіг якого обмежено, - кокаїном, загальною масою 284,03 г та психотропною речовиною, обіг якої обмежено, - амфетаміном, загальною масою 102,824 г.

З метою викриття всіх причетних до вказаної злочинної діяльності осіб на підставі постанови прокурора проведено негласну слідчу (розшукову) дію - контрольовану поставку шляхом заміни вилученої порошкоподібної речовини на харчову кам`яну сіль та упакування її у телевізор марки «Samsung» у первісному вигляді. При цьому вказаний телевізор був переданий ОСОБА_6 для перевезення до залізничного вокзалу м. Києва, де він за попередньою домовленістю мав передати його

ОСОБА_4 , що і зробив, діючи на виконання постанови прокурора на проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контрольованої поставки, приблизно о 18:00

на вул. Георгія Кірпи у м. Києві, а саме на автомобільній стоянці біля Південного залізничного вокзалу м. Києва, після чого ОСОБА_4 затримали працівники СБУ.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 04 жовтня 2023 року змінив указаний

вирок щодо ОСОБА_4 в частині призначеного йому покарання; визнав

ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305 КК (в редакції Закону України № 770-VIII від 10.11.2015) та ч. 2 ст. 15 ч. 3

ст. 307 КК, і призначив йому покарання у виді штрафу: за ч. 3 ст. 305 КК (в редакції Закону України № 770-VIII від 10 листопада 2015 року) із застосуванням ст. 69 КК -

у розмірі 25 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

425 000 грн без конфіскації майна; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК - у розмірі 20 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

340 000 грн без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим суд призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді штрафу у розмірі

25 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 425 000 грн

без конфіскації майна. В решті вирок суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам

ст. 419 КПК. Вказує на те, що поза увагою апеляційного суду під час призначення покарання залишилось те, що ОСОБА_4 вчинив два особливо тяжких кримінальних правопорушення за попередньою змовою із невстановленими особами з метою розповсюдження наркотичних засобів та психотропних речовин, за місцем проживання характеризується посередньо, під час досудового розслідування переховувався від органів слідства. Вважає, що апеляційний суд

не мотивував належним чином свого рішення про призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК, а також не обґрунтував, чому не призначив додаткове покарання у виді конфіскації майна. Зазначає, що призначене апеляційним судом ОСОБА_4 покарання у виді штрафу є явно несправедливим через м`якість.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи прокурора щодо невідповідності ухвали вимогам ст. 419 КПК, безпідставного застосування до засудженого положень ст. 69 КК, не призначення йому додаткового покарання, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 КК додатковим покаранням є, в тому числі, конфіскація майна. Частиною 4 цієї статті передбачено, що до основного покаранню може бути приєднане одне чи кілька додаткових покарань у випадках та порядку, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 59 цього Кодексу покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється

за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених

в Особливій частині Кримінального кодексу.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні

покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який раніше не судимий,

на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання компрометуючих даних щодо нього не надходило, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав повне визнання вини, щире каяття, а також те, що на його утриманні знаходиться хвора матір, яка потребує стороннього догляду.

Зважаючи на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням особи обвинуваченого, суд вважав, що у даному випадку можливим є призначення ОСОБА_4 покарання за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень із застосуванням положень ст. 69 КК, а саме нижче від найнижчої межі покарання, передбаченого санкціями ч. 3 ст. 305 та ч. 3 ст. 307 КК, однак вказав на те, що покарання має бути реальним. Крім того, суд першої інстанції призначив засудженому додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за поданими апеляційними скаргами, змінив ухвалене судом першої інстанції рішення в частині призначеного засудженому покарання. Так, колегія суддів апеляційного суду вважала за можливе призначити ОСОБА_4 покарання

за кожне вчинене ним кримінальне порушення із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу без конфіскації майна.

При цьому, як убачається з оскарженої ухвали, суд вказав на те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Також суд зазначив, що кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Крім того, суд ствердив про те, що встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , а саме щире каяття та повне визнання вини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Окрім того, як зазначив суд, необхідно врахувати, що з часу вчинення злочинів

до постановлення вироку пройшов тривалий проміжок часу, майже десять років, тому і саме кримінальне правопорушення в значній мірі втратило суспільну небезпечність, також поведінка обвинуваченого протягом цього тривалого часу була правослухняною, окрім того до нього застосовувались заходи процесуального примусу - контроль з боку правоохоронних та судових органів.

Вказав суд і на те, що необхідно також врахувати суспільні відносини, які склались в державі внаслідок повномасштабної агресії з боку російської федерації.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що у цьому кримінальному провадженні обвинуваченому можливо призначити більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкціях статей (частинах статей) Особливої частини КК, за вчинені кримінальні правопорушення,

а саме у виді штрафу та не призначати додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався

під час її постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового

рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його м`якість.

В касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання, безпідставності застосування до нього положень ст. 69 КК та незастосування до нього додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити першому заступнику керівника Вінницької обласної прокуратури

у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3