справа № 362/4820/23
провадження № 1-кп/362/627/23
ВИРОК

Іменем України

27.10.2023

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Василькові Київської області кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 травня 2023 року за № 0001291, щодо

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Розвахів Іванківського району Київської області, українець, громадянин України, має вищу освіту, пенсіонер, інвалід ІІ групи, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий (далі - ОСОБА_3 )

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України.

У судовому розгляді взяли участь:

прокурор ОСОБА_4 ;

потерпіла ОСОБА_5 ;

представник потерпілої ОСОБА_6 ;

потерпілий ОСОБА_7 ;

законний представник потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 ;

обвинувачений ОСОБА_3 ;

захисник ОСОБА_9 .

Суд установив:

26 травня 2023 року близько 19:00 водій ОСОБА_3 , маючи право на керування транспортним засобом згідно з посвідченням водія НОМЕР_1 від 28 липня 1988 року, категорії «В», керуючи за наявності технічного паспорта автомобіля НОМЕР_2 , технічно справним автомобілем марки ВАЗ модель 21063, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись по вулиці Декабристів у місті Василькові Обухівського району Київської області в напрямку міста Київ, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, визначеного дорожньою розміткою 1.14.2 (зебра) та дорожніми знаками 5.38.1 ПДР, що розташований поряд з будівлею № 23 по вулиці Декабристів, де в порушення вимог пункту 2.3 б) ПДР «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну», Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 і введених у дію з 01 січня 2002 року (далі - ПДР України), не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху.

У порушення вимог пункту 18.1 ПДР України, відповідно до якого «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека» та пункту 18.4 ПДР України, згідно з яким «якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», водій ігноруючи зупинку іншого транспортного засобу перед вказаним нерегульованим пішохідним переходом, який рухався в крайній лівій смузі для в попутному напрямку, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, щоб переконатися у відсутності пішоходів, в результаті чого допустив наїзд керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_10 , який рухався по дорожній розмітці 1.14.2 (зебра), зліва на право відносно руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної події смерть ОСОБА_10 настала від множинних ушкоджень тіла (політравми) з переломами кісток черепа та нижніх кінцівок, ушкодженням внутрішніх органів, розвитком полорганної недостатності.

Порушення водієм ОСОБА_3 вимог пункту 2.3 б), пункту 18.1 та пункту 18.4 ПДР України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та наслідками, що настали

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні даного кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив усі фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, та надав показання, згідно з якими точного часу він не пам`ятає, але ввечері 26 травня 2023 року він керував автомобілем марки ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухався по вулиці Декабристів у місті Василькові в напрямку міста Київ, в крайній правій смузі, повернув з вул. Шевченка на світлофорі та, їдучи з невеликою швидкістю та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, він не бачив пішохода, який переходив дорогу, імовірна стійка закрила потерпілого, рух пішохода та рух автомобіля співпали, що й стало причиною ДТП. Щиро розкаявся, вибачився перед потерпілими, додатково зазначив, що виплатив на лікування потерпілого 90 тисяч гривень, але нажаль останній помер.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи, і суд установив, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення статті 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і провів судовий розгляд із застосуванням правил частини 3 зазначеної статті, обмеживши дослідження доказів допитом обвинуваченого та матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Ухвалюючи вирок, суд вважає за необхідне відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та відповідну практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

За наведених вище підстав суд вважає доведеним «поза розумним сумнівом» пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення та кваліфікує його діяння за частиною 2 статті 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання щодо призначення покарання, суд, беручи до уваги приписи статті 65 КК України, виходить із такого.

Кримінальне правопорушення, передбачене за частиною 2 статті 286 КК України, є необережним тяжким злочином.

Дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, суд установив, що останній пенсіонер, інвалід 2 групи, характеризується позитивно, ветеран військової служби, не перебуває на обліку в лікарів нарколога чи психіатра, раніше не судимий.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.

Водночас обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд не вбачає.

Підстави для застосування статей 69, 69-1 КК України відсутні.

Отже, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 покарання, передбаченого санкцією частини 2 статті 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень і таким чином сприятиме досягненню визначеної у статті 50 КК України мети загальної і спеціальної превенції.

Під час судового розгляду всі учасники судового провадження просили призначити обвинуваченому покарання із звільненням від його відбування з іспитовим строком.

Отже, враховуючи особу обвинуваченого й інші обставини справи, вік останнього, позицію прокурора та потерпілих, суд вважає за можливе, застосувавши статтю 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням зі іспитовим строком із установленням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

Вирішуючи цивільні позови, суд виходить з такого.

Потерпіла ОСОБА_5 заявила цивільний позов про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_5 збитки у сумі 191 742,44 грн. на лікування та поховання ОСОБА_10 та моральну шкоду у розмірі 80 400,00 грн.; а також про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 моральної шкоди у сумі 400 000,00 грн., відшкодування на користь ОСОБА_5 витрат на правову допомогу в розмірі 50 000 гривень.

За змістом указаного позову витрати на лікування та поховання в сумі 191 742,44 грн. складаються з:

- 121717,44 грн. - витрати на лікування;

- 56000,00 грн. - витрати на поховання;

- 14025,00 грн. - поминальний обід.

Законний представник потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подала цивільний позов, у якому просить стягнути із ОСОБА_3 на користь сина моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

ОСОБА_3 визнав цивільні позови, розмір моральної шкоди залишив на розсуд суду. Захисник у судовому засіданні указав на те, що розмір моральної шкоди належить визначити з урахуванням засад розумності та справедливості.

Від імені Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшов відзив на позов, однак суд не бере останній до уваги через невідповідність наданих на підтвердження повноважень представника документів вимогам статей 50, 58 КПК України та відсутність відомостей про перебування адвоката у трудових відносинах із відповідним адвокатським об`єднанням.

Водночас учасниками судового провадження не оспорюються, що транспортний засіб, яким керував обвинувачений, не був застрахований у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Статтями 22 та 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) установлено, що у разі настання підставою для проведення регламентної виплати. МТСБУ у межах страхових сум. що ними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 39.1 статті 39 Закону визначено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення ;ті щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.

Відповідно до пункту 39.2.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування -цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» одним із завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів та відшкодування на умовах, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону потерпілими вважаються юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

У відповідності зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», власників наземних транспортних засобів шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим.

У пункті 22.1 статті 22 Закону зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 24.1 статті 24 Закону, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Поряді із цим, згідно з пунктами 27.1-27.4 статті 27 Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону обумовлено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

- особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

- у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка" (пункт «в» пункту 41.2 статті 41 Закону.

За змістом пункту 13.1 статті 13 Закону учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

При цьому стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Отже, витрати на поминальний обід, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов`язаний заподіювач шкоди в розумінні статті 1201 ЦК України.

Таким чином, незважаючи на позицію цивільного відповідача, позовні вимоги потерпілої ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди у виді витрат на поминальний обід в розмірі 14025,00 гривень прямо суперечать чинному законодавству та не можуть бути задоволені.

До того ж, з огляду на невідповідність обставин справи умовам, передбаченим підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 або підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 Закону, підстави для стягнення моральної шкоди з МТСБУ в розмірі 80 400,00 грн. відсутні.

Що стосується стягнення іншої частини матеріальної шкоди з відповідача МТСБУ, а саме витрат на лікування та поховання, то суд вважає такі обґрунтованими та документально підтвердженими, але зазначає таке.

Як уже зазначено, витрати на лікування становлять 121717,44 грн.

Відповідно до документально підтверджених показань обвинуваченого та зазначеної в цивільному позові представником ОСОБА_5 інформації, ОСОБА_3 з моменту ДТП самостійно через доньку перерахував на користь указаної потерпілої грошові кошти на лікування в сумі 90 000,00 гривень.

Відтак, суд не вбачає підстав для повторного стягнення цих коштів із МТСБУ та вважає за достатнє задовольнити цивільний позов ОСОБА_5 в частині стягнення із вказаного цивільного відповідача витрат на поховання в розмірі 56000,00 грн. та витрат на лікування в розмірі 31 717,44 грн. (121717,44-90000,00), усього на суму 87 717,44 грн., задовольнивши цивільний позов у цій частині та відмовивши в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Що стосується цивільних позовів до обвинуваченого про стягнення з нього на користь потерпілих моральної шкоди, суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 9 цієї ж Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану .

Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення потерпілої особи, розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен вести до збагачення потерпілого за рахунок винного.

Враховуючи всі обставини справи, незважаючи на трагічність події, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення цивільних позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_3 та стягнення з останнього на користь потерпілих по 250000,00 грн. моральної шкоди відповідно.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Розподіл процесуальних витрат здійснюється в порядку статті 124 КПК України.

Документально підтверджені витрати потерпілої ОСОБА_5 на правову допомогу становлять 37000,00 гривень.

При цьому згідно з частиною 1 вказаної статті у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Відтак, підстави для стягнення процесуальних витрат, до яких у силу статті 118 КПК України належать витрати на правову допомогу, з МТСБУ відсутні.

З урахуванням вимог частини 6 статті 137 ЦПК України, положення якого субсидіарно застосовуються в кримінальному провадженні, суд констатує не доведення з боку цивільних відповідачів неспівмірності витрат на правову допомогу потерпілої ОСОБА_5 та не вбачає підстав для зменшення їх розміру.

До того ж, оскільки стороною захисту не надано відомостей і належних та допустимих доказів щодо матеріального стану обвинуваченого, підстави для застосування статті 119 КПК України чи компенсації процесуальних витрат потерпілої за рахунок Державного бюджету України відповідно частини 1 статті 124 указаного Кодексу відсутні.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 КПК України.

Керуючись статтями 100, 124, 128, 174, 369-371, 373, 374 КПК, суд

ухвалив:

1. Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

2. Звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, встановивши іспитовий строк три роки та поклавши на нього обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

3. Цивільні позови задовольнити частково.

4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_8 , моральну шкоду в розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

6. Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 87 717 (вісімдесят сім тисяч сімсот сімнадцять) гривень 44 копійки.

7. В іншій частині цивільні позови залишити без задоволення.

8. Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати в сумі 9 560 (дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят) гривень 0 копійок.

9. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 процесуальні витрати в сумі 37 000 (тридцять сім тисяч) гривень 00 копійок.

10. Речові докази:

- автомобіль «ВАЗ21063», реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, с. Борисів, провулок Бажана, 23, - повернути ОСОБА_3 ;

- DVD-R диск «Havit Enjoy What I have 4,7»GB/120 min - зберігати в матеріалах кримінального провадження № 0001291.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Васильківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники судового провадження мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, обвинувачений і захисник - подати клопотання про помилування. Копію вироку негайно після його проголошення вручити присутнім учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1