Провадження № 1-кп/201/985/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001579 від 14.10.2023 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 14.09.2023 Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська за ч. 1 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене і визнане судом доведеним

14.10.2023 року ОСОБА_3 близько 06:00 години, проходячи біля будинку № 12 по вулиці Високовольтній у місті Дніпрі, звернув свою увагу на автомобіль марки «ВАЗ 2101», білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 1972 року випуску, власником якого є ОСОБА_6 , д.н.з. НОМЕР_2 , який знаходився поруч з вказаним будинком, де у нього раптово виник умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, та який останній визначив як об`єкт свого злочинного посягання.

Перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, ОСОБА_3 , реалізуючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи повторно, підійшов до автомобіля марки «ВАЗ 2101» та з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, відсутність у нього дійсного та уявного права на користування чи володіння вказаним транспортним засобом, ігноруючи волю ОСОБА_6 , який є власником та користувачем даного транспортного засобу, розпочав вчиняти дії спрямовані на незаконне заволодіння транспортним засобом - автомобілем «ВАЗ 2101».

Так, ОСОБА_3 , скориставшись тим, що двері автомобіля «ВАЗ 2101» не зачинені на замок, відчинив водійські дверцята, і таким чином незаконно проник в салон автомобіля.

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 перебуваючи за кермом в салоні автомобіля, шляхом замикання дротів живлення запустив двигун автомобіля, встановивши контроль над транспортним засобом, після чого ОСОБА_3 привів автомобіль в рух з місця первинного знаходження транспортного засобу.

Далі, ОСОБА_3 , незаконно заволодівши транспортним засобом, на автомобілі марки «ВАЗ 2101», рушив вулицями міста Дніпра, розпорядившись ним на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_3 незаконно, діючи повторно, всупереч волі потерпілого ОСОБА_6 , з корисливих мотивів, заволодів належним останньому автомобілем марки «ВАЗ 2101», білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 1972 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , вартістю 13869 гривень 40 копійок.

Умисні дії ОСОБА_3 , які виразилися у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненого повторно, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати. Додав наступне. Я гуляв вночі в місті Дніпрі в районі «Дафі», десь після 05 години ранку побачив на вул. Високовольтній автомобіль з неповністю зачиненими дверима. Я підійшов до автомобіля, пересвідчився, що в ньому нікого немає, відкрив двері, сів на водійське сидіння, зірвав руль з блокування, потім вирвав дроти з замка запалення, шляхом поєднання дротів завів автомобіль. В цей момент до автомобілю підійшов чоловік і сказав: «виходь з машини». Я його не послухав і поїхав за кермом автомобіля у бік вул. Високовольтної по Запорізькому шосе. На наступному перехресті мене зупинили патрульні поліцейські, я їм одразу сказав, що авто мною вкрадене. Я вкрав Жигулі 2101, номер не пам`ятаю. Пошкодження автомобілю я не завдав, він повернутий володільцю. На вкраденому автомобілі я хотів приїхати до військової частини і служити в ЗСУ.

3.Позиція потерпілого

Потерпілий ОСОБА_6 надав до суду заяву, в якій просив провести судовий розгляд без його участі, повідомив про повне відшкодування матеріального збитку, просив покарання призначити на розсуд суду.

4. Докази, які досліджені судом

Крім визнання ОСОБА_3 своєї вини, його винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження у наданих прокурором та досліджених в судовому засіданні доказах, а саме:

- Витягом з ЄРДР № 0001579 від 14.10.2023 року з правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 289 КК України (т. 2 а.п. 1), який підтверджує внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР; підставою внесення відомостей став протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.10.2023 від ОСОБА_6 (т. 2 а.п. 10);

- Протоколом огляду місця події від 14.10.2023 (т. 2 а.п. 10), відповідно до якого на ділянці місцевості за адресою: м. Дніпро, Запорізьке шосе за координатами 48.4087173, 35.0305942 виявлено автомобіль «ВАЗ 2101», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 без слідів взлому. Біля нього виявлено ОСОБА_3 . Вилучено папілярні візерунки;

- Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.10.2023 (т.2 а.п. 31-34), відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 впізнав ОСОБА_3 як такого, що перебував в салоні його автомобіля «ВАЗ 2101», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , без дозволу;

- Протоколом проведення слідчого експерименту від 16.10.2023 року (т.2 а.п. 101-112) за участю підозрюваного ОСОБА_3 , його захисника ОСОБА_5 та двох понятих, із застосуванням технічних засобів фіксації, відповідно до якого ОСОБА_3 добровільно розповів про обставини вчинення ним злочину, продемонстрував механізм заволодіння транспортним засобом;

- Висновком судової дактилоскопічної експертизи № СЕ-19/104-23/37008-Д від 20.10.2023 (т. 2 а.п. 117-125), відповідно до якої три сліди папілярних узорів пальців рук розмірами: 25x14 мм, 27x13 мм, 13x27 мм, відкопійовані на три липкі стрічки та вилучені 14.10.2023 при огляді місця події за адресою: м. Дніпро, вул. Запорізьке Шосе, за координатами 48.4087173, 35.0305942, а саме транспортного засобу автомобіля марки «ВАЗ 2101», білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 1972 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , придатні для ідентифікації за ними особи. Три сліди папілярних узорів пальців рук розмірами: 25x14 мм, 27x13 мм, 13x27 мм залишені особою, дактилокарта якої заповнена на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- Висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи № СЕ-19/104-23/37246-АВ від 23.10.2023 (т. 2 а.п. 132-135), відповідно до якої середня ринкова вартість автомобіля марки «ВАЗ 2101», білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 1972 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 станом на 14.10.2023 складає 13869,40 грн;

5.Оцінка Суду

Аналізуючи вище перелічені докази в їх сукупності, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також в сукупності з показаннями обвинуваченого, суд приходить до висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява № 39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011 р.) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірланд проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А., заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Всі досліджені судом докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про те, що дії ОСОБА_3 , які виразились у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненого повторно, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, вірно і його вина доведена в повному обсязі зібраними і дослідженими судом доказами.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Суд не може прийняти щире каяття за обставину, яка, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченому, виходячи з наступного.

За усталеною практикою Верховного Суду щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Як встановлено в судовому засіданні, внаслідок того, що потерпілий ОСОБА_6 побачив ОСОБА_3 в своєму автомобілі, а останній у його присутності без його дозволу поїхав на автомобілі потерпілого, потерпілий викликав працівників поліції, які в подальшому зупинили автомобіль, за кермом якого перебував ОСОБА_3 , після чого автомобіль було повернуто потерпілому.

При цьому ОСОБА_3 14.09.2023 засуджений за аналогічний злочин, тобто за ч. 1 ст. 289 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, проте вже через один місяць, а саме 14.10.2023 він вчиняє злочин повторно, перебуваючи на іспитовому строку, що свідчить саме про стійку направленість умислу ОСОБА_3 на вчинення корисливих злочинів, схильність до злочинної діяльності, вперте небажання ставати на шлях виправлення, бути корисним для суспільства.

Тому обставин, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, не встановлено.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом також не встановлено.

Призначення покарання.

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину (який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином), його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого (транспортний засіб повернутий власнику), даних про особу обвинуваченого, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у вигляді позбавлення волі на мінімальний строк, встановлений санкцією статті, яке йому слід відбувати реально.

Додаткове покарання.

Санкція ч. 2 ст. 289 КК України передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна як альтернативний, а не обов`язковий вид покарання.

Судом встановлена наявність у ОСОБА_3 корисливого мотиву при незаконному заволодінні транспортним засобом.

Тому суд призначає йому додаткове покарання у виді конфіскації майна, крім житла.

Застосування положень ст. 71 КК України.

При цьому, суд враховує той факт, що 14.09.2023 року Індустріальним районним судом м. ДніпропетровськаОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 289 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання його звільнено з іспитовим строком на 1 рік із покладанням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Втім, перебуваючи на іспитовому строку, 14.10.2023 року обвинувачений знов вчинив злочин у даному кримінальному провадженні, що свідчить про те, що звільнення від відбування покарання з випробовуванням не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 Постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, у такому випадку повторне звільнення від відбування покарання з випробовуванням є неприпустимим.

Відповідно до ст. 71 КК України та роз`яснень, які містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинання одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Тому суд на підставі ст. 71 КК України, суд вважає необхідним до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2023 року.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

7.Вирішення питання щодо цивільного позову

У даному кримінальному провадженні представником потерпілого до обвинуваченого цивільного позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, не пред`явлено.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

9.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

14.10.2023 ОСОБА_3 затриманий в порядку ст. 208 КПК України.

16.10.2023 слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком дії до 12.12.2023 року із визначенням застави як альтернативного запобіжного заходу у розмірі 214 720,00 грн і покладанням, у разі внесення застави, певних обов`язків.

Тому строк відбування покарання слід обчислювати з моменту фактичного затримання, а саме з 14.10.2023 року, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України до строку відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 14.10.2023 по день набрання вироком законної сили у відповідності як один день попереднього ув`язнення рівний одному дню позбавлення волі.

Оскільки суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, отже, з метою виконання вироку, забезпечення виконання ОСОБА_3 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню його спробам ухилитися від відбуття покарання, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили слід продовжити.

Враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і призначене судом покарання, заставу як альтернативний запобіжний захід у розмірі 214 720,00 грн слід скасувати.

Під час досудового розслідування проведено судову дактилоскопічну експертизу № СЕ-19/104-23/37008-Д від 20.10.2023, витрати на проведення якої становлять 2151 гривня 00 копійок; судову транспортно-товарознавчу експертизу № СЕ-19/104-23/37246-АВ від 23.10.2023, витрати на проведення якої становлять 956 гривень 00 копійок.

Загальні витрати на проведення експертиз становлять 3107,00 гривень, які слід стягнути з ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровськавід 14.09.2023 року, остаточно призначивши до відбування покарання у вигляді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з конфіскацією майна, крім житла.

ОСОБА_3 строк відбуття покарання обчислювати з 14.10.2023 року, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України до строку відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 14.10.2023 по день набрання вироком законної сили у відповідності як один день попереднього ув`язнення рівний одному дню позбавлення волі.

ОСОБА_3 продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Заставу як альтернативний запобіжний захід у розмірі 214 720,00 грн скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави (КБК 24060300) витрати на проведення судових експертиз в сумі 3107,00 грн (т. 2 а.п. 116, 131).

Цивільний позов не заявлений.

Після набрання вироком сили речові докази:

- автомобіль «ВАЗ 2101», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля, які знаходяться у потерпілого ОСОБА_6 на відповідальному зберіганні (т. 2 а.п. 23, 41) - залишити останньому за належністю;

- три фрагменти аркуша паперу з ліпкими стрічками і дактилокарту на ім`я ОСОБА_3 , передані до камери зберігання речових доказів ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за квитанцією № 2093 від 24.10.2023 (т. 2 а.п. 126) знищити;

- оптичний диск залишити в кримінальному провадженні (т. 2 а.п. 140);

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Суддя ОСОБА_1