Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/7137/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2022 року місто Київ

Слідчий суддя Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000223 від 30.09.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 240, ч. 1 ст. 367 КК України,

В С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_3 в інтересах ПАТ «Київський річковий порт» про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000223 від 30.09.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 240, ч. 1 ст. 367 КК України.

В обґрунтування клопотання зазначив, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.08.2022 (справа № 758/6523/22) у кримінальному провадженні № 0000223 від 30.09.2021 за ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 240 КК України накладено арешт на річковий пісок масою 12 000 тон, який знаходиться на території ПрАТ «Київський річковий порт».

Арешт, накладений на вказане майно підлягає скасуванню, як накладений необґрунтовано, необхідність такого арешту на цей час відсутня.

Клопотання прокурора про арешт майна обґрунтовано тим, що звертаючись з клопотанням про арешт майна, яке задоволено слідчим суддею, прокурор навів обставини, діаметрально протилежні об`єктивним обставинам. Фактично текст ухвали про арешт майна став результатом умисного ведення прокурором в оману слідчого судді.

Надалі у ході досудового розслідування стороною обвинувачення не здобуто та не долучено до клопотання про арешт майна жодного, здобутого у передбачений КПК України спосіб, доказу незаконної діяльності ПрАТ «КИЇВСЬКИЙ РІЧКОВИЙ ПОРТ».

Відомості про незаконну добич піску містяться лише у рапортах та листі службових осіб працівників правоохоронних органів які долучені до клопотання про арешт майна, інші докази відсутні та заходів щодо їх отримання не вживається.

Дії службових осіб Держгеонадр кваліфіковано за ч. 1 ст. 367 КК України, в частині неналежного розгляду заяви ПрАТ «КИЇВСЬКИЙ РІЧКОВИЙ ПОРТ» (надалі - ПрАТ «КРП») про продовження строку дії дозволу на користування надрами.

У клопотанні прокурора про арешт майна зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що 30.03.2016 ПрАТ «КРП» звернулось до Державної служби геології та надр України (надалі - Держгеонадра) із заявою про продовження строку дії дозволу, який згідно з Порядком про надання спеціальних дозволів на користування надрами (надалі - Порядок) повинен бути розглянутий протягом 45 днів та прийнято відповідне рішення про продовження строку дії дозволу або про відмову.

Слідство вважає, що у відповідності до вимог п. 15 вказаного Порядку, службові особи Держгеонадр були зобов`язані відмовити у продовженні строку дії дозволу у зв`язку з наявністю боргу із сплати загальнодержавних податків та зборів, однак не прийняли жодного рішення з розгляду заяви, чим надали змогу ПрАТ «КРП» оскаржувати таку бездіяльність в адміністративному судовому порядку.

Втім, відповідно до п. 15 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою КМУ № 615 від 30.05.11 в редакції станом на 30.03.2016, Надрокористувачу може бути відмовлено у продовженні строку дії дозволу у разі:

Невиконання умов користування надрами, передбачених дозволом або відповідною угодою;

Порушення вимог законодавства;

Прийняття рішення про обмеження користування надрами відповідно до законодавства.

Таким чином, на момент подання заяви про продовження дії спецдозволу Порядок не містив вимогу щодо заборони продовження спецдозволів надрокористувачам у зв`язку з наявністю податкової заборгованості.

Прокурор вважає, що ПрАТ «КРП» за попередньою змовою групою осіб незаконно видобуває корисні копалини - пісок з липня 2017 року.

З 01.01.22 ПрАТ «КРП» не має спецдозволу на користування надрами, не є надрокористувачем та платником рентних платежів.

Зазначає, що арештований пісок 05.08.2022 року в кількості 12000 тон, який зберігався на території ПрАТ «Київський річковий порт» фактично належить ТОВ «Укрбудтрестсервіс», зазначив, що між підприєствами укладено ряд господарських договорів, а саме підряду на підйом піску з Осещинського родовища, перевезення вантажу водним транспортом, оренди площадки зберігання.

Посилається на те, що завдання арешту як то визначено абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, а саме запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, не досягнута. Також, слідчим суддею при накладенні арешту не враховано питання розумності та співмірності.

Представник володільця подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, клопотання підтримав, просив задовольнити, з підстав наведених у ньому.

Прокурор подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що відповідне майно є речовим доказом.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання про скасування арешту майна та додані до нього документи, приходить до висновку, що клопотання слід задовольнити, з огляду на наступне.

Ураховуючи положення ч. 3 ст. 132 КПК України слідчий суддя виходить з принципу змагальності, відповідно до якого кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, у подальшому застосування такого заходу потреба відсутня.

Отже, ухвалення рішення про скасування арешту майна за клопотанням вищенаведених осіб можливе за таких умов:

- вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба;

- вони доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

Зі змісту клопотання вбачається, що адвокатом порушується питання про скасування арешту майна з тих підстав, що він накладений необґрунтовано.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 2 ст. 173 ПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п.3, 4 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном, згідно із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом.

Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Згідно із ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як установлено з матеріалів клопотання, арешт на майно накладено з метою збереження речових доказів.

Згідно зі ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання у право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52).

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними до мети їх застосування.

Ураховуючи вищенаведене, виходячи із завдань кримінального провадження, беручи до уваги ознаки складів кримінальних правопорушень, за фактами яких здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, а також те, що прокурором не доведена обґрунтованість арешту майна, необхідність застосування на цей час саме такого заходу забезпечення кримінального провадження щодо вищенаведеного майна та наявність ризиків передбачених абз.2 ч. 1 ст. 170 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку, що арешт майна на цей час є необґрунтованим.

Згідно зі ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із них є арешт майна.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням. Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються (ч. 5 ст. 132 КПК України).

Частиною 4 ст. 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Постановою прокурора річковий пісок об`ємом 12000 куб., визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні №0000223 від 30.09.2021.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вищезазначена земельна ділянка перебуває у власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради () та передана ПрАТ «Київський річковий порт» на праві постійного користування.

При цьому, із наданих представниками ПрАТ «Київський річковий порт» документів слідчим суддею встановлено, що пісок, щодо якого подано клопотання, використовується ПрАТ «Київський річковий порт» у господарській діяльності та зберігається на території товариства на підставі договорів підряду, укладених ним з іншими суб`єктами господарювання, тоді як власником піску є ТОВ «Укрбудтрестсервіс».

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що жодній службовій особі ТОВ «Укрбудтрестсервіс» повідомлення про підозру не вручалося та не надано доказів причетності останніх до вчинення кримінального правопорушення, яке розслідується в межах вказаного кримінального провадження.

Крім того, прокурором не надано будь-яких доказів в обґрунтування того, що вищевказаний пісок є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набутий кримінально протиправним шляхом або отриманий юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Посилання прокурора на ту обставину, що вказане майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, є формальним посиланням на відповідну норму кримінального процесуального закону.

Крім того, прокурором не доведено, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників та володільців майна з метою забезпечення його збереження.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Статтями 7, 16 КПК України визначено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

За таких обставин, з урахуванням того, що стороною обвинувачення не доведено існування подальшої потреби у арешті відповідного майна, не доведено обґрунтованість арешту відповідного майна та наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України слідчий суддя вважає, що такий захід забезпечення кримінального провадження на цей час є непропорційним, необґрунтованим, необхідність його подальшого застосування не доведена.

Ураховуючи вищенаведене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про скасування арешту майна слід задовольнити.

Керуючись ст. 170, 174 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000223 від 30.09.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 240, ч. 1 ст. 367 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 10.08.2022 року у справі № 758/6523/22, на пісок річковий, масою 12 000 тон, який зберігається на території ПрАТ «Київський річковий порт», за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 12.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 07.09.2022 року о 15 год. 00 хв.

Cлідчий суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1