Дата документу 18.01.2024 Справа № 336/7404/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/285/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/7404/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 березня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеса, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24.06.2020 року близько 21 години 20 хвилин, перебуваючи поблизу будинку 23 по вул.Карпенка-Карого в м.Запоріжжі, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин на побутовому рівні, кулаками лівої та правої рук умисно наніс декілька ударів ОСОБА_9 в праву та ліву частини обличчя та в ділянку носу, 6-8 ударів по передній поверхні живота та грудної клітки та 3-5 ударів в ділянку спини, тим самим ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді садна в лобній ділянці праворуч, на верхній губі ліворуч, на слизовій оболонці верхньої губи ліворуч, на задній поверхні правого передпліччя в верхній третині з переходом на задню поверхню правого ліктьового суглобу, на тильній поверхні правої кисті, синець на тильній поверхні лівої кисті в проекції 1-го пальця, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання про цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати та виправдати ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що суд необґрунтовано зазначив у вироку про те, що вина обвинуваченого підтверджується витягом з ЄРДР, оскільки даний витяг є лише доказом фіксації факту повідомлення та початку досудового розслідування та жодним чином не може підтверджувати вину обвинуваченого. Відповідно до повідомлення про початок досудового розслідування, розслідування було розпочате 25.06.2020 року, в той час як заява потерпілим була написана 26.06.2020 року. Отже досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було розпочато в порушення вимог ч.1 ст.477 КПК. При цьому суд помилково послався у вироку на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року, оскільки вона стосується зовсім іншої ситуації, а саме захисту прав потерпілого внаслідок зміни правової кваліфікації кримінального провадження публічного обвинувачення на кримінальне провадження приватного обвинувачення. Протокол слідчого експерименту за участю потерпілого, на який послався суд першої інстанції, не може бути самостійним доказом винуватості обвинуваченого, оскільки ґрунтується лише на показах самого потерпілого. Долучений до протоколу диск взагалі знаходився в не опечатаному конверті. Крім того, із відеозапису слідчого експерименту встановлено, що слідчу дію було розпочато на вулиці, на місці, яке було визначено слідчим. Під час проведення слідчого експерименту потерпілий надав суперечливі покази, слідчий надавала потерпілому підказки та сама назвала прізвище обвинуваченого. Даний слідчий експеримент ніяким чином не відтворює обстановку та дії, оскільки був проведений у денний час доби, хоча важливою умовою проведення слідчого експерименту є його проведення саме в умовах максимального наближених до тих, в яких відбувалась подія. Також під час проведення слідчого експерименту потерпілий зазначив, що особа, яка наносила йому удари, вибила йому зуб з металокераміки. Між тим, як у висновку спеціаліста №211/с, так і у висновку експерта №497/к та довідці з лікарні відсутня інформація про вибитий зуб або його травмування. Зазначене свідчить про відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів нанесення обвинуваченим такого тілесного ушкодження, про яке зазначає потерпілий, та про те, що на момент події даний зуб у щелепі потерпілого взагалі був відсутній. Огляд місця події не проводився, відповідний протокол не складався, залишки зубу або зубного протезу вилучено з місця події також не було, хоча на місце події була викликана слідчо-оперативна група, яка в обов`язковому порядку з`ясовує обставини вчинення кримінального правопорушення. Проте слідчий не вжив жодних заходів щодо запитування або отримання матеріалів, які були зібрані слідчо-оперативною групою, що свідчить про упередженість та неповноту досудового розслідування. Отже слідчий експеримент фактично є допитом потерпілого і ніяким чином не відтворює обставини подій та механізм отримання потерпілим всіх наявних у нього тілесних ушкоджень. Крім того, всупереч вимогам ч.3 ст.224 КПК потерпілий не був повідомлений про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань. Між тим, усі ці доводи захисту залишились поза увагою суду. Крім того, у підсумках висновку експерта №497/к зазначено, що під час слідчого експерименту потерпілий не відобразив механізм утворення саден на задній поверхні правого передпліччя в верхній третині з переходом на задню поверхню правого ліктьового суглобу, на тильній поверхні правої кисті, синця на тильній поверхні лівої кисті в проекції 1-го пальця. Проте органом досудового розслідування не перевірено та не встановлено за яких обставин потерпілий отримав вказані тілесні ушкодження. Суд, поклавши в основу вироку зазначений висновок експерта, жодної оцінки йому не надав. Слідчий експеримент за участю обвинуваченого взагалі не проводився, що також свідчить про необ`єктивність, однобічність та упередженість досудового розслідування. Допитані судом свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не вказали на особу обвинуваченого як такого, що розпочав бійку та наніс першим тілесні ушкодження потерпілому. Свідок ОСОБА_10 є зацікавленою особою та її покази є суперечливими, проте вказаним обставинам суд оцінки не надав. Покази свідка ОСОБА_11 є показами з чужих слів і викладені судом покази даного свідка не співпадають з фактичними обставинами, які мали місце під час її допиту в суді. Крім того, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є подругами дружини потерпілого, а тому мають вагомі причини обмовити обвинуваченого. На записах з нагрудних відеореєстраторів патрульних поліцейських жодним чином не відображено перебування ані ОСОБА_12 , ані ОСОБА_11 на місці події. В матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які пояснення цих осіб та їх покази в якості свідків, що підтверджує той факт, що їх покази не мають доказового значення, оскільки очевидцями події вони не були. Крім того, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 були запрошені як свідки для обґрунтування цивільного позову, проте суд використав їх покази для підтвердження винуватості обвинуваченого, хоча їх покази не були відкриті стороні захисту в порядку ст.290 КПК. Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 безпосередньо очевидцями події не були, крім того, їх покази суперечать подіям, зафіксованим на записах з нагрудних відеореєстраторів поліції. Зміст показів свідка ОСОБА_14 відображений у вироку не повно і оцінка їм не надана. Водночас суд дійшов висновку, що свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які не були очевидцями подій, не спростовують висновків суду. Зміст їх показів взагалі не відображений у вироку. Під час дачі показів свідком ОСОБА_15 потерпілий почав психологічно тиснути на неї, проте цей факт не знайшов свого відображення у вироку, як і той факт, що саме обвинувачений з власного номеру викликав поліцію. Отже суд дав вибіркову оцінку дослідженим доказам, не провів ґрунтовного аналізу всіх доказів у їх сукупності, не навів переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, а частині доказів взагалі не дав жодної оцінки. При цьому усі свідки, крім ОСОБА_16 , не зачитували текст присяги, що свідчить про істотне порушення вимог процесуального закону. Крім того, листом УПП від 16.07.2020 року на адресу слідчого були направлені відеоматеріали з нагрудних камер відеореєстраторів патрульних поліцейських без зазначення їх кількості та виду носія інформації, на якому вони передаються слідчому. З постанови слідчого від 30.07.2020 року про визнання в якості речових доказів ДВД дисків не зрозуміло, яка саме кількість дисків визнана речовими доказами у цьому провадженні. Самі диски були поміщені у не опечатаний конверт, на якому відсутні дата, підпис особи, яка їх долучила до матеріалів кримінального провадження та в такому вигляді вони були передані до суду. Продемонстровані в судовому засіданні відео файли не містять безперервної зйомки подій та мають ознаки нарізки відео. Записані відео фрагменти не відображають реальної картини подій, без деталізації подій та обставин, які мали місце. Доказів вчинення кримінального правопорушення саме обвинуваченим вони також не містять. Експертиза з метою встановлення цілісності відеозапису та відсутності відео монтажу не проводилась. Відтак зазначені докази не є належними та допустимими. Прокурором було долучено в якості доказу вини обвинуваченого не кольорове графічне зображення обличчя потерпілого, якого, за показами свідка ОСОБА_14 , останній сфотографував на камеру власного мобільного телефону, після чого графічний файл записав на диск та надав слідчому. Проте в судовому засіданні свідок нічого не зміг пояснити з приводу цього диску. При цьому у вироку взагалі не зазначено, що вказаний доказ було зроблено на мобільний телефон і суд дійшов помилкового висновку, що після проведення огляду диску з відеозаписами подій було роздруковане зазначене графічне зображення. Жодного відношення це зображення до дисків з відеозаписами подій не має. При цьому на дисках з відеозаписами подій у потерпілого відсутні тілесні ушкодження, які зафіксовані на графічному зображенні, що ставить під сумнів щодо дня, часу та місця виготовлення даного зображення. Зазначеним обставинам жодної оцінки суд не надав. Під час проведення огляду диску CD-R із наявним файлом за назвою: «IMG 1980» та складання відповідного протоколу слідчим не встановлено дату та час створення файлу, на якому зображено фотознімок потерпілого з видимими тілесними ушкодженнями. Більш того, слідчим не оглядався та не складався відповідний протокол огляду первинного носія, на який було зроблено фотознімок, а саме мобільний телефон свідка ОСОБА_14 . Стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що даний фотознімок було зроблено саме в день подій 24.06.2020 року. З дня події до надання свідком ОСОБА_14 зазначеного фотознімку минуло більше місяця, а тому він міг бути зроблений у будь-який день, час та місці. Слідчим постанова про визнання речовим доказом фотознімку потерпілого та приєднання його до матеріалів кримінального провадження не виносилась. Натомість слідчим була винесена постанова вже про залучення речових доказів та передачу їх на зберігання. Окрім того, на зазначеному фотознімку потерпілий в поло та з сумкою через плече, проте на записах із нагрудних бодікамер поліцейських на місці події він лише в штанах з голим торсом. Жодної оцінки зазначеному доказу суд у вироку не надав, всі докази оцінені судом з огляду на позицію самого потерпілого, що суперечить вимогам ст.94 КПК. Самі по собі висновки експертів, на які послався суд у вироку, не можуть бути доказом вини обвинуваченого, оскільки лише підтверджують наявність у потерпілого тілесних ушкоджень. Крім того, постанова слідчого від 26.06.2020 року про призначення судово-медичної експертизи потерпілого містить істотну помилку в резолютивній частині, номер кримінального провадження 0021 замість 0371, внаслідок чого фактично слідчий доручив проведення експертизи у іншому кримінальному провадженні. При цьому суд у вироку взагалі не зазначив про долучені стороною захисту висновок експерта про заподіяні обвинуваченому тілесні ушкодження, а також довідку про надання йому медичної допомоги. Усі зібрані докази в період з 25.06.2020 року по 26.11.2020 року є недопустимими, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про призначення групи прокурорів, яким доручено здійснювати процесуальне керівництво в даному провадженні. При цьому сторона захисту ще в судовому засіданні від 20.08.2021 року двічі звертала увагу суду на відсутність цієї постанови, а тому посилання суду на те, що стороною захисту відповідне клопотання було заявлено лише в судових дебатах, суперечить фактичним обставинам справи. Також суд відмовив в задоволенні клопотання захисту про долучення DVD диска та відтворенні його в судовому засіданні, на якому міститься запис з камери мобільного телефону свідка ОСОБА_16 та інші матеріали, які можуть мати істотне значення для ухвалення обґрунтованого та справедливого судового рішення, чим допустив неповноту судового розгляду. Матеріали кримінального провадження не місять жодного доказу, який би доводив, що саме обвинувачений умисно наніс потерпілому тілесні ушкодження, а не навпаки. Адже саме потерпілий з власної ініціативи підійшов до обвинуваченого та розпочав сварку. Прямий умисел обвинуваченого на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень не доведено, оскільки обвинувачений потерпілого не чіпав, першим до нього не підходив, конфлікт не провокував, навпаки неодноразово прохав потерпілого піти додому, намагався стримувати агресію потерпілого. Крім того, суд звільнив обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК, проте зазначене суперечить кримінальному закону, оскільки в даному випадку мав місце п.1 ч.1 ст.49 КК. Також з огляду на те, що вина обвинуваченого не доведена, цивільний позов потерпілого не підлягав задоволенню. Крім того, позовні вимоги потерпілого належним чином не обґрунтовані та не доведені доказами.

Також захисник долучила до апеляційної скарги диск, який просила відтворити в судовому засіданні під час апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органом досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку.

Зокрема суд першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у заподіянні легкого тілесного ушкодження обґрунтовано послався на покази допитаних під час судового розгляду свідків щодо наявності у потерпілого тілесних ушкоджень, а також на дані, які містяться у протоколах слідчих дій, зокрема в протоколі слідчого експерименту від 23.07.2020 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , під час якого потерпілий детально відтворив обставини події, показав куди саме йому були нанесені тілесні ушкодження та вказав місце, де йому були заподіяні ці ушкодження.

Також суд першої інстанції обґрунтовано послався на дані протоколів огляду, висновки експертів №702 та №497/к щодо характеру, локалізації та ступеню тяжкості виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що сам обвинувачений не заперечував тієї обставини, що в час та день, зазначені у вироку суду, він перебував на місці події, яка є предметом розгляду у цій справі, а так само не заперечував факт конфлікту між ним та потерпілим. Потерпілий наполягав на тому, що саме обвинувачений почав наносити йому удари. Свідок ОСОБА_10 під час допиту зазначила, що бачила як обвинувачений наносить удари потерпілому, який в цей час лежав на землі. Допитані судом свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зазначили, що фактично одразу після вказаних подій вони бачили на потерпілому тілесні ушкодження. Перебування на місці події інших невідомих осіб, у цій справі встановлено не було, як і не встановлено, що потерпілий мав конфлікт ще будь з ким окрім обвинуваченого. Сам обвинувачений заявляв, що дійсно 24.06.2020 року близько 21 години 20 хвилин поблизу будинку АДРЕСА_3 між ним і потерпілим мав місце конфлікт, який переріс у взаємну штовханину, під час якої потерпілий намагався вдарити обвинуваченого. Під час даної сутички він з потерпілим два рази падали на землю і можливо в результаті цих падінь останній отримав вказані тілесні ушкодження.

Зазначені у сукупності обставини та досліджені судом докази безумовно доводять той факт, що тілесні ушкодження потерпілому заподіяв саме обвинувачений.

Отже висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.125 КК кримінального правопорушення районний суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений не мав умислу на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, першим до потерпілого не підходив і конфлікт не провокував, а сварку розпочав саме потерпілий, колегія суддів визнає непереконливими. При цьому судова колегія виходить з того, що за встановлених судом фактичних обставин потерпілий дійсно першим підійшов до обвинуваченого. Проте потерпілий мав на меті лише з`ясувати у обвинуваченого нащо останній вибиває встановлений в землю металевий кіл. На що обвинувачений відреагував агресивно та почав наносити удари потерпілому. Про агресивність та зухвалість поведінки обвинуваченого зазначали і допитані свідки, а також про це свідчить зміст відеозапису з нагрудних камер поліцейських.

Відтак, на переконання колегії суддів, встановлені фактичні обставини кримінального провадження, поведінка обвинуваченого як під час конфлікту, так і після безумовно свідчать про умисне заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому.

Колегія суддів не вдається до перевірки доводів апеляційної скарги захисника про відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів вибиття обвинуваченим зубу потерпілого, оскільки відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 не пред`являлося обвинувачення у вибитті зубу потерпілого і відповідно суд не визнавав його винуватим у цьому.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що досудове розслідування у даній справі було розпочато в порушення вимог ч.1 ст.477 КПК, то вони були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи у вироку свій висновок у цій частині, послався на практику Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 03 липня 2019 року у справі №288/1158/16-к дійшла висновку про те, що кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого з заявою, яка зумовлює визначені у частині першій статті 477 КПК правові наслідки. Водночас, захист прав і свобод людини, як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. З огляду на зазначене, навіть у разі, якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремий процесуальний документ, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винної особи до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, дає підставу для кримінального переслідування такої особи за злочин приватного обвинувачення.

З матеріалів провадження вбачається, що 26.06.2020 року ОСОБА_9 подав заяву про залучення його до провадження як потерпілого від побиття співробітником поліції ОСОБА_8 (т.1 а.п. 2)

Як вбачається з матеріалів провадження потерпілий упродовж всього кримінального провадження стверджував про вчинення щодо нього суспільно небезпечного діяння та наполягав на притягненні винного до кримінальної відповідальності за скоєне ним кримінальне правопорушення. У зв`язку із вчиненням щодо себе злочину вимагав в рамках кримінального провадження стягнути з обвинуваченого завдану матеріальну і моральну шкоду.

Більш того, судова колегія відмічає, що ст. 284 КПК не передбачено правових підстав для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення за відсутності даних про те, що потерпілий відмовився від обвинувачення. Наведені обставини і відсутність заяви потерпілого про відмову від обвинувачення в цій справі унеможливлювали закриття судом кримінального провадження з підстав, передбачених п.7 ч.1 ст. 284 КПК. Ухвалювати з цих підстав виправдувальний вирок у разі доведеності вини обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні суд також не вправі, оскільки це буде грубим порушенням положень абз.1 ч.7 ст.284 КПК і ч.2 ст. 373 КПК. У зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту про порушення вимог ст.477 КПК з одночасним ухваленням обвинувального вироку.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами захисника про помилковість посилання суду першої інстанції на практику Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03 липня 2019 року у справі №288/1158/16-к при вирішенні даного питання. Адже, на переконання колегії суддів, зроблені у цій постанові висновки про застосування норм права поширюються і на обставини кримінального провадження щодо ОСОБА_8 . Такі свої висновки колегія суддів робить спираючись зокрема на постанову Верховного Суду від 15 вересня 2022 року (справа №607/17357/21, провадження №51-1190км22).

В своїй апеляційній скарзі захисник також стверджувала про те, що протокол слідчого експерименту за участю потерпілого ґрунтується лише на показах потерпілого і не містить відтворення обстановки та обставин події. А тому захисник вважала, що цей протокол не може бути самостійним доказом винуватості обвинуваченого.

Між тим колегія суддів критично ставиться до таких заперечень захисника. При цьому судова колегія виходить з того, що із відеозапису, долученого до протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого вбачається, що потерпілий під час даної слідчої дії детально розказав та показав обставини вчиненого щодо нього кримінального правопорушення. Зокрема потерпілий вказав місце, де відбувалися події, зазначив розташування його та особи, яка наносила удари, за допомогою статиста вказав куди саме йому були нанесені удари, вказав місце, куди вони з обвинуваченим впали та їх взаємне розташування у цей момент, а також відтворив яким чином він та обвинувачений переміщалися під час цих подій.

Отже зміст долученого до протоколу відеозапису свідчить про те, що проведення слідчого експерименту проведено у формі відтворення потерпілим дій, обстановки та обставин подій і не посвідчує виключно проголошення потерпілим показів. Відтак підстав розцінювати проведений слідчий експеримент як допит потерпілого колегія суддів не вбачає. Протокол слідчого експерименту за участю потерпілого є самостійним джерелом доказу і він, за встановлених обставин, не може бути автоматично визнаний недопустимим в розумінні положень ст.95 КПК, а навпаки він є доказом в силу ст.84 КПК та п.3 ч.2 ст.99 КПК.

Твердження захисника про те, що слідчий експеримент за участю потерпілого було розпочато на місці, яке було визначено слідчим, колегія суддів визнає необґрунтованими. При цьому судова колегія виходить з того, що слідчий експеримент за участю потерпілого проводився з метою перевірки та уточнення вже встановлених у справі відомостей. На момент проведення слідчого експерименту місце вчинення кримінального правопорушення вже було встановлено із пояснень потерпілого, а тому підстав вважати, що саме слідчий визначив місце проведення слідчого експерименту у колегії суддів не має. Більш того, сторона захисту не заперечувала, що місцем подій було саме місце, зазначене в протоколі слідчого експерименту.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що під час слідчого експерименту слідчий надавала потерпілому підказки, то вони не знайшли свого підтвердження, оскільки зміст відеозапису цієї слідчої дії свідчить про те, що слідчий не задавала навідних питань потерпілому, а ставила лише уточнюючі питання.

Та обставина, що слідчий експеримент був проведений у денний час доби, тоді як кримінальне правопорушення було вчинено у вечірній час доби, автоматично не зумовлює визнання протоколу цієї слідчої дії недопустимим доказом. Більш того, така обставина не перешкодила потерпілому відтворити обстановку і обставини події і на повноту та об`єктивність проведеного слідчого експерименту не вплинула.

З матеріалів провадження вбачається, що долучений до протоколу слідчого експерименту відеозапис даної слідчої дії міститься в конверті, який містить засвідчувальний надпис та підписаний слідчим, яка проводила зазначену слідчу дію. А тому будь-яких порушень в цій частині колегія суддів не вбачає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про те, що потерпілий в порушення вимог ч.3 ст.224 КПК не був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, колегія суддів виходить з того, що допит особи, під час якого особу має бути попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, і слідчий експеримент не є тотожними, а є окремими самостійними слідчими діями. Крім того, як було встановлено вище, під час слідчого експерименту потерпілий лише розказав та відтворив обставини події, що не може бути розцінено як допит потерпілого.

За наведених обставин істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би давали підстави для визнання протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого недопустимим доказами, колегією суддів не встановлено.

Та обставина, що потерпілий під час слідчого експерименту не відтворив механізм утворення у нього саден на задній поверхні правого передпліччя в верхній третині з переходом на задню поверхню правого ліктьового суглобу, на тильній поверхні правої кисті, синця на тильній поверхні лівої кисті в проекції 1-го пальця, за жодних обставин не спростовує того факту, що зазначені тілесні ушкодження потерпілому спричинив саме обвинувачений. Адже наявність у потерпілого цих тілесних ушкоджень було встановлено під час проведення його судово-медичної експертизи, про що зазначено у відповідному висновку експерта №702 та зазначено про утворення цих ушкоджень від дії тупих предметів. Більш того, експертом зазначено, що давність утворення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному в обставинах справи та зазначеному самим потерпілим. Відтак підстав вважати, що зазначені тілесні ушкодження потерпілий отримав за інших обставин, а ні ж під час подій, які є предметом розгляду у цій справі, у колегії суддів не має.

З цих же підстав колегія суддів відкидає доводи апеляційної скарги захисника про невстановлення органом досудового розслідування того, за яких обставин потерпілий отримав ці тілесні ушкодження.

Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника про те, що свідок ОСОБА_10 є зацікавленою особою, а свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 могли обмовити обвинуваченого. Адже свідки, на відміну від обвинуваченого, були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Їх покази не суперечать встановленим у справі обставинам, вони є процесуальним джерелом доказів та у сукупності з іншими доказами доводять винуватість обвинуваченого, а тому суд обґрунтовано поклав у вирок покази цих свідків. Конкретних та переконливих аргументів, які би могли свідчити про обмову свідками обвинуваченого, апеляційна скарга не містить.

Усупереч доводам скарги захисника будь-яких істотних суперечностей в показах свідка ОСОБА_10 колегія суддів не встановила.

Та обставина, що покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 не були відкриті стороні захисту в порядку ст.290 КПК, автоматично не свідчить про неможливість прийняття показів даних свідків. Адже ці свідки були допитані в судовому засіданні, сторона захисту мала повну можливість допитати даних свідків та могла довести перед судом у змагальному процесі свої аргументи щодо показів цих свідків. При цьому, оскільки свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 повідомили суду про обставини, які мають значення для цього кримінального провадження і стосуються подій, які мали місце 24.06.2020 року, суд першої інстанції обґрунтовано поклав ці покази в обґрунтування винуватості обвинуваченого. З цієї підстави колегія суддів відхиляє доводи скарги захисника про те, що суд не міг посилатися на покази вказаних свідків через те, що свідки були запрошені лише для обґрунтування цивільного позову.

Доводи захисту про те, що покази свідка ОСОБА_11 є показами з чужих слів, не є обґрунтованими, оскільки з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції поклав у вирок виключно покази свідка про обставини, які вона сприймала безпосередньо, а саме бачила у потерпілого тілесні ушкодження.

Що стосується доводів захисту про те, що на відеозапису із нагрудних камер поліцейських не відображено перебування на місці події свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , то колегія суддів вважає, що зазначена обставина не спростовує їх показів про те, що вони бачили у потерпілого тілесні ушкодження. Більш того, свідки не зобов`язані були весь час перебувати на місці події. Відсутність у справі пояснень цих свідків не свідчить про те, що їх покази не мають доказового значення, оскільки ці свідки були допитані безпосередньо судом першої інстанції та надали покази про відомі їм обставини.

Надаючи оцінку доводам скарги захисника про те, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не були очевидцями події, колегія суддів зазначає, що ці свідки і не могли бути безпосередніми очевидцями події, оскільки в складі екіпажу прибули за викликом про бійку. Між тим, суд обґрунтовано прийняв до уваги покази цих свідків, оскільки вони засвідчили наявність події, яка мала місце 24.06.2020 року, а також наявність у потерпілого на момент приїзду екіпажу видимих свіжих тілесних ушкоджень. Усупереч доводам захисника, покази даних свідків повністю узгоджуються із обставинами, які зафіксовані на відеозаписі з нагрудних камер.

Що стосується доводів захисника про те, що покази свідка ОСОБА_14 відображені у вироку неповно, то колегія суддів зазначає, що кримінальним процесуальним законом не передбачено обов`язку суду дослівно викладати у судовому рішенні показань учасників судового розгляду. Втім, при перевірці вказаних доводів встановлено, що істотної неповноти, яка б вплинула чи могла вплинути на законність судового рішення колегією суддів не виявлено.

Сама по собі та обставина, що суд не відобразив у вироку покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , не може свідчити про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд надав цим показам оцінку та встановив, що повідомлені цими свідками обставини не спростовують висновків суду.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що під час допиту свідка ОСОБА_15 потерпілий чинив на свідка тиск, не є обґрунтованими. Адже відповідно до технічного носія інформації, на якому зафіксовано допит свідка ОСОБА_15 , встановлено, що остання надавала свої покази вільно, а потерпілий з дозволу суду лише задавав питання свідку. При цьому суд вказав потерпілому на необхідність недопущення суперечок зі свідком, що не може бути розцінено як те, що потерпілий чинив на свідка тиск. Крім того, під час допиту сама свідок ОСОБА_15 не заявляла суду про те, що потерпілий чинить на неї тиск і що такі обставини вплинули на її покази.

В скарзі захисник також наполягала на тому, що у вироку суду не знайшла свого відображення та обставина, хто саме викликав працівників поліції. Проте, на переконання колегії суддів, зазначена обставина не має істотного значення для правильного вирішення даної справи і факту заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому саме обвинуваченим ОСОБА_8 не спростовує.

Наведені захисником в апеляційній скарзі доводи не свідчать про те, що суд надав вибіркову оцінку доказам у справі. Свої висновки щодо оцінки доказів суд першої інстанції належним чином вмотивував у вироку і здійснена судом оцінка доказів відповідає вимогам ст.94 КПК.

Не може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та обставина, що усі свідки, крім ОСОБА_16 , не зачитували текст присяги, на чому наполягала у скарзі захисник. Адже в матеріалах кримінального провадження наявні присяги усіх без виключення свідків, в яких вони присягнули говорити суду правду і лише правду, про що поставили свій підпис. Зазначене свідчить про те, що усі свідки були приведені до присяги, у чому пересвідчився суд, а зазначені в цій частині доводи захисника, цієї обставини не спростовують. При цьому усі свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів.

Незазначення судом у вироку про долучення стороною захисту висновку експерта про тілесні ушкодження у обвинуваченого та довідки про надання йому медичної допомоги на законність висновків суду першої інстанції не впливає. Адже, як правильно зазначив суд першої інстанції, внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК за заявою обвинуваченого, не може мати істотного значення, оскільки ця обставина не спростовує факту заподіяння обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень. Крім того, суд відповідно до ст.337 КПК здійснив судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, що суд послався як на доказ винуватості обвинуваченого на витяг з ЄРДР, який не є процесуальним джерелом доказів. При цьому судова колегія виходить з того, що фактично відповідно до змісту мотивувальної частини вироку суд дослідив витяг з ЄРДР з метою перевірки доводів сторони захисту про порушення вимог ст.477 КПК, а не як доказ винуватості обвинуваченого. Зазначене, на переконання колегії суддів, не може бути розцінено як те, що суд послався на витяг з ЄРДР як на доказ винуватості обвинуваченого.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника про недопустимість зібраних в період з 25.06.2020 року по 26.11.2020 року доказів через відсутність в матеріалах кримінального провадження постанови про призначення групи прокурорів, колегія суддів виходить з того, що під час апеляційного розгляду прокурором було надано і апеляційним судом досліджено постанову від 02.07.2020 року про визначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000371 у складі прокурорів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , яка була досліджена під час апеляційного розгляду. Постанови про визначення прокурора або групи прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо це питання виникає під час апеляційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі. На обов`язку апеляційного суду дослідити таку постанову для перевірки доводів сторони захисту в цій частині неодноразово зазначав у своїх постановах Верховний суд, висновки якого є обов`язковими для судів першої і апеляційної інстанцій.

Апеляційний суд критично ставиться до заперечень захисника про неприйнятність даної постанови, оскільки дану постанову не було відкрито стороні захисту в порядку виконання положень ст. 290 КПК. Апеляційний суд критично ставиться до такого заперечення, оскільки жодних доказів даної обставини (протоколу ознайомлення/відкриття матеріалів провадження із зауваженнями захисника) суду не надано.

Апеляційному суду надано оригінал постанови, підписаному заступником прокурора області ОСОБА_21 , який вже не працює на даній посаді, а відтак вчинити таку дію так би мовити заднім числом не можливо.

Більш того, в матеріалах провадження, які були предметом судового дослідження під час судового розгляду справи, містяться постанови заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_22 про зміну групи прокурорів в даному кримінальному провадженні від 15.03.2021 (т.1 а.п. 53), від 03.09.2021 (т.1 а.п. 130), від 24.11.2021 (т.1 а.п. 145). Дані постанови об`єктивно свідчать про існування первісної постанови про визначення групи прокурорів у даному кримінальному провадженні.

Більш того, прокурором надано апеляційному суду витяг з ЄРДР (скріншот), з якого вбачаються данні про внесення 02.07.2020 о 15.40 год користувачем (прокурором) ОСОБА_21 даних про призначення прокурора в даному кримінальному провадженні відповідно до вищезазначеної постанови від 02.07.2020 року про визначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000371 заступником прокурора області ОСОБА_21 .

За змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла. Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень. (Постанова об`єднаної палати ККС ВС від 22.02.2021 Справа № 754/7061/15 Провадження № 51-4584 кмо 18)

Вищенаведені встановлені апеляційним судом обставини переконливо свідчать про існування в матеріалах досудового розслідування підписаної керівником відповідного органу прокуратури постанови про призначення (визначення) прокурорів в даному кримінальному провадженні, що обумовлює відсутність підстав вважати здобуті докази у справі недопустимими.

Будь-яких інших підстав неповноважності прокурора сторона захисту не наводить, а тому колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів, отриманих під час досудового розслідування.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що резолютивна частина постанови слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 26.06.2020 року містить істотну помилку в номері кримінального провадження, а відтак експертиза призначена у іншому провадженні, то колегія суддів зазначає, що така обставина має ознаки технічної описки. Адже зміст як вступної, так і мотивувальної частини цієї постанови свідчить про те, що судово-медична експертиза була призначена саме у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 за №0000371 і саме щодо потерпілого ОСОБА_9 .

Колегія суддів відхиляє доводи захисту про упередженість та неповноту досудового розслідування через невитребування слідчим зібраних слідчо-оперативною групою матеріалів та непроведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого. Адже відповідно до ст.40 КПК слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, він на власний розсуд визначає коло процесуальних дій, які необхідно провести, що є тактикою ведення досудового розслідування. Крім того, встановлено, що у даній справі під час її розслідування зібрано достатньо доказів, які підтверджують винуватість обвинуваченого. При цьому сторона захисту не була позбавлена можливості клопотати про проведення у справі додаткових слідчих дій.

Незазначення в листі управління патрульної поліції кількості надісланих слідчому носіїв інформації та їх виду не зумовлює недопустимості зафіксованої на них інформації. Більш того, в постанові від 30.07.2020 року про залучення речових доказів та передачу їх на зберігання слідчим зазначено, що в порядку ст.93 КПК з УПП ДПП в Запорізькій області було отримано два DVD-R диски із відеозаписами і саме ці диски було визнано речовими доказами.

Відсутність посвідчувальних надписів на конверті, в який було поміщено DVD-R диски із відеозаписами, не може вплинути на допустимість цих доказів. Адже зазначені DVD-R диски були отримані слідчим у визначений процесуальним законом спосіб, вони відображають обставини, які є предметом розгляду у цій справі та були долучені до кримінального провадження у такому ж вигляді як і були отримані з УПП.

Посилання захисника на відсутність безперервної зйомки та непроведення експертизи з метою встановлення цілісності відеозапису і відсутності відеомонтажу також на допустимість цих доказів не впливає. При цьому колегія суддів виходить з того, що з долучених до справи відеозаписів вбачається, що вони здійснювалися 24.06.2020 року, тобто в день заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, та у нічний час, а зміст зафіксованих на даних відеозаписах обставин безумовно стосується події, яка є предметом розгляду у цій справі. Більш того, сторона захисту не була позбавлена можливості заявляти під час проведення досудового розслідування клопотання про призначення відповідної експертизи.

За наведених обставин колегія суддів як і суд першої інстанції не встановила підстав вважати неналежними та недопустимими доказами долучені до матеріалів провадження DVD-R диски із відеозаписами.

Обґрунтовано прийняв до уваги суд і протокол огляду від 29.07.2020 року, відповідно до якого після огляду слідчим CD-R диска, який був наданий органу досудового розслідування свідком ОСОБА_14 , було виявлено файл з графічним зображенням фотознімком особи ОСОБА_9 з наявними у нього видимими тілесними ушкодженнями. При цьому судова колегія виходить з того, що під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 беззаперечно підтвердив ту обставину, що він дійсно передавав слідчому зазначений фотознімок. Також свідок підтвердив, що інформація, зазначена в протоколі його допиту, відповідає дійсності. Та обставина, що свідок не зміг пояснити деякі обставини виготовлення цього фотознімку та передачі його слідчому може бути зумовлено тривалим часом, що минув від дня подій, проте жодним чином не спростовує тієї обставини, що зазначений фотознімок був здійснений саме 24.06.2020 року та, як на ньому видно, у темну пору доби.

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що на долучених до справи відеозаписах у потерпілого відсутні тілесні ушкодження, зазначені на фотознімку, колегія суддів ставиться критично, оскільки наявність у потерпілого видимих тілесних ушкоджень підтвердили допитані судом свідки, зокрема і свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , які прибули на місце події у складі екіпажу патрульної поліції та здійснювали безпосереднє спілкування як з потерпілим, так і з обвинуваченим. При цьому зображені на фотознімку ушкодження потерпілого повністю співпадають з тими, про які зазначили свідки.

З урахуванням зазначених обставин у їх сукупності у колегії суддів, усупереч доводам скарги захисника, не виникає сумніву у тому, що долучений до матеріалів кримінального провадження фотознімок із зображенням потерпілого, зроблений саме 24.06.2020 року після заподіяння йому тілесних ушкоджень, а переконливих доводів, які би свідчили про протилежне, апеляційна скарга захисника не містить.

Доводи захисника про те, що фотознімок із зображенням потерпілого ОСОБА_9 не визнавався речовим доказом спростовуються наявною у справі постановою слідчого від 29.07.2020 року, відповідно до якої фотознімок особи ОСОБА_9 визнано в якості речового доказу та долучений до матеріалів кримінального провадження.

Та обставина, що на фотознімку потерпілий в поло та сумкою через плече, а на відеозаписі, долученому до справи, він лише в штанах з оголеним торсом, за жодних обставин не спростовує тієї обставини, що зазначений фотознімок було зроблено саме 24.06.2020 року. Адже після встановлення обставин події потерпілий був госпіталізований каретою швидкої допомоги, а відтак він міг одягнутися і взяти з собою необхідні речі.

Непроведення слідчим огляду мобільного телефону свідка ОСОБА_14 , на який було зроблено фотознімок, та нескладання відповідного протоколу, на чому акцентував увагу захист, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та на допустимість протоколу огляду від 29.07.2020 року і долученого до нього роздрукованого графічного зображення фотознімку потерпілого ОСОБА_9 не впливає.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що докази, на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 , було отримано в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду і не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги захисника про неповноту судового розгляду через відмову суду відтворити в судовому засіданні наданий стороною захисту DVD диск. При цьому судова колегія виходить з того, що відповідне клопотання захисту було належним чином розглянуто судом першої інстанції та із наведенням достатніх мотивів було відмовлено в його задоволенні. Зокрема, суд першої інстанції правильно виходив з того, що зазначений DVD диск не був відкритий стороні обвинувачення у визначеному законом порядку. Більш того, про існування вказаного доказу стороні захисту було відомо ще до початку судового розгляду. Але, незважаючи на те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 надійшло до суду ще у грудні 2020 року, відповідне клопотання було подано захисником лише у січні 2023 року після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами.

В своїй апеляційній скарзі захисник наполягала на відтворенні під час апеляційного розгляду даного DVD диск. Між тим, захисник не мотивувала, яке доказове значення має інформація, яка зафіксована на цьому диску та які конкретно обставини вона підтверджує або спростовує. Захисником не зазначено коли, де і які обставини на ньому зафіксовані. Яким чином і в якій частині ці обставини спростовують висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 . Крім того, під час апеляційного розгляду на стадії вирішення клопотань, захисник не наполягала на відтворенні цього диску, і колегія суддів таких підстав, як і суд першої інстанції, також не встановила.

За наведених обставин при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Разом з тим, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції встановив, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК, мало місце 24.06.2020 року. Відповідно до ст.12 КК зазначене кримінальне правопорушення віднесено до кримінальних проступків, а відтак на день розгляду справи минув передбачений п.1 ч.1 ст.49 КК строк давності, що є підставою для звільнення обвинуваченого від призначеного йому покарання.

Проте, правильно встановивши, що обвинувачений підлягає звільненню від покарання на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК, ч.5 ст.74 КК, суд помилково зазначив в резолютивній частині вироку про те, що обвинувачений підлягає звільненню від покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК, ч.5 ст.74 КК, а тому вирок суду в цій частині підлягає зміні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність позовних вимог потерпілого, колегія суддів виходить з такого.

Положеннями ч.1 ст.129 КПК передбачено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених кримінальним правопорушенням, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_9 було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в сумі 4 203 грн. При цьому матеріальна шкода складалася, зокрема, і з витрат на протезування металокерамікою на суму 3 200 грн.

Між тим, задовольняючи позовні вимоги потерпілого в частині стягнення з обвинуваченого вартості на протезування металокерамікою, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 не висувалося обвинувачення у пошкодженні чи вибитті зубу потерпілого, а відтак у суду були відсутні підстави для стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого вартості протезування на суму 3 200 грн. А тому колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду вважає за необхідне змінити розмір стягнення матеріальної шкоди.

Що стосується вирішення питання щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що потерпілому кримінальним правопорушенням було завдано моральної шкоди, оскільки потерпілий переніс душевні страждання, в його житті відбулися вимушені зміни. При цьому суд врахував конкретні обставини кримінального провадження, характер завданої потерпілому шкоди, ступінь завданих йому моральних страждань та перенесених хвилювань та дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди з урахуванням принципів розумності та справедливості підлягає зменшенню з 30 000 грн. до 15 000 грн. і колегія суддів повністю погоджується із таким рішенням суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 березня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині підстав звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання змінити з п.2 ч.1 ст.49 КК України, ч.5 ст.74 КК України на п.1 ч.1 ст.49 КК України, ч.5 ст.74 КК України.

Змінити розмір стягнення з ОСОБА_8 на відшкодування матеріальної шкоди з 4 203 грн. на 1 003 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4