ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/821/22 Справа № 205/3768/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000863, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2021 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який народився у м. Дніпропетровську, громадянина України,

який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Рух справи:

У провадженні Дніпровського апеляційного суду перебувало кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000863, за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2021 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2022 року було зупинене судове провадження в суді апеляційної інстанції щодо ОСОБА_8 , який був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, до його звільнення з військової служби, а судове провадження щодо ОСОБА_10 продовжене у загальному порядку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 було залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено. Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2021 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, в частині визначення строку відбування покарання змінено, строк відбування покарання цим обвинуваченим вирішено рахувати з 11 березня 2019 року. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_11 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року щодо ОСОБА_10 було відмовлено на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК - у зв`язку із тим, що з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

18 вересня 2023 року у зв`язку з усуненням обставин, що стали підставою для зупинення провадження, було відновлено судове провадження в суді апеляційної інстанції для розгляду кримінального провадження за №0000863 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2021 року щодо ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити, зарахувати у строк покарання ОСОБА_8 час його затримання з 11 березня 2019 року по 13 березня 2019 року.

В обгрунтування своїх вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, законність та справедливість за видом та розміром призначеного покарання, вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки про вирішенні питання про зарахування попереднього ув`язнення судом не було враховано час фактичного затримання ОСОБА_8 до постановлення ухвали суду про застосування домашнього арешту.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та ухвалити свій вирок, яким призначити призначити йому покарання з застосування ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінально процесуального закону України. Вважає, що судом не надано оцінки показанням обвинувачених та самого потерпілого, з яких попередньої змови на вчинення кримінального правопорушення не було, оскільки ОСОБА_10 скористався послугами такси ОСОБА_8 .

Кримінальне правопорушення ОСОБА_10 вчинив самостійно, про злочинні наміри останнього ОСОБА_8 не знав, насильства до потерпілого не застосовував. В ході досудового розслідування було встановлено що ОСОБА_8 лише виконував функції водія таксі.

Зазначає, що судом не надано оцінки істотним суперечностям, які міститься в показаннях потерпілого, щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення та нанесеного удару і погроз з боку обвинувачених.

Вважає недопустимими доказом у справі протокол пред`явлення особи для впізнання за участю потерпілого ОСОБА_12 , оскільки останній вказав, що перед даною слідчою дією співробітники поліції показали на двох чоловіків під райвідділом, яких потрібно було впізнати. Також згідно із поясненнями, наданими в суді, потерпілий впізнав самостійно тільки одну особу людину слов`янської зовнішності, одягнуту в костюм з білою стрічкою.

Крім того вважає неналежними доказами витяг з ЄРДР та протокол огляду місця події, оскільки останні не підтверджують його причетність до скоєного.

Зауважує, що огляд місця події проведено до внесення відомостей до ЄРДР, що є істотним порушенням норм КПК.

Звертає увагу на те, що обшук транспортного засобу від 18.04.2019, проведено з істотними порушеннями, оскільки після першого ретельного обшуку автомобіля 11.03.2019 у ньому не було виявлено ніж, а у період до 18 квітня 2019 року вказаний транспортний засіб був опечатаний та перебував на майданчику райвідділу поліції, через що співробітники поліції мали доступ до нього.

Протоколи допиту свідка ОСОБА_13 та пред`явлення останньому осіб для впізнання вважає недопустимими, оскільки протокол від 12 березня 2019 року складений не власноручно свідком, рукописний текст у ньому написаний іншим почерком та має іншу дату, а саме 13.02.2019 року.

Також свідок ОСОБА_13 перед пред`явленням для впізнання вказав, що може впізнати лише особу, яку він бачив близько 17-00 години, який розмовляв з молодим хлопцем, тобто ОСОБА_10 .

Вказує на істотні суперечності між протоколом проведення слідчого експерименту від 05.04.2019 року та показаннями потерпілого, наданими в суді, який останній вказав, що ОСОБА_8 в одній руці тримав свій телефон, а в іншій ніж, тобто він не наносив удари та не утримував потерпілого.

Вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, оскільки він вперше притягується до відповідальності, є інвалідом другої групи, має ряд хронічних захворювань, також звертає увагу, що судом не враховано думку потерпілого, який матеріальних та моральних претензій до нього не має.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі із конфіскацією майна. Строк відбуття покарання обвинуваченим ОСОБА_8 визначено рахувати з дня його фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Стягнуто з ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на користь судового експерта ОСОБА_14 судові витрати за проведення судової товарознавчої експертизи (звіт №1191 від 10.04.2019 року, вартість якої складає 150 гривен, по 75 грн. з кожного.

Вирішено долю речових доказів згідно вимог ст.100 КПК України.

З огляду на те, що ОСОБА_10 засуджено за вчинення того самого кримінального правопорушення у співучасті з ОСОБА_8 і вирок щодо нього набрав законної сили, колегія суддів не вбачає підстав для утримання від зазначення у даній ухвалі його анкетних даних.

Обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 11 березня 2019, близько 17:00 год., разом з ОСОБА_10 знаходився поблизу будинку № 6 по вулиці Щербаня в місті Дніпро, де вони за попередньою змовою, групою осіб, попередньо розділивши між собою ролі, з різних боків наблизились до неповнолітнього потерпілого ОСОБА_12 . Після чого ОСОБА_10 притиснув власною рукою потерпілого ОСОБА_12 до металевих воріт у проході будинку та висловив категоричну вимогу віддати йому майно, яке належить ОСОБА_12 , а саме мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Galaxy S7 edge» золотистого кольору. Розуміючи те, що він став об`єктом нападу, усвідомлюючи небезпечність події для свого здоров`я або навіть життя, та відсутність шляхів відступу для себе через злагоджені дії ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_12 протягнув ОСОБА_10 вищевказаний мобільний телефон. В момент передачі мобільного телефону ОСОБА_8 витягнув з-під власної куртки заздалегідь підготовлений ніж типу «тесак», та для остаточного придушення будь-яких спроб потерпілого до спротиву нанесла один удар ножем по руці ОСОБА_12 , а саме в область лівого передпліччя, тобто застосував насильство, що є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, спричинивши останньому легкі тілесне ушкодження у вигляді різаної рани по зовнішній поверхні лівого передпліччя у нижній третині, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень як таке, що спричинило короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день).

В подальшому, утримуючи викрадене майно, а саме мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Galaxy S7 edge», ОСОБА_10 та ОСОБА_8 покинули місце вчинення кримінального правопорушення, чим спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 7666,67 гри.

Дії ОСОБА_8 у цій частині судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 187 КК України за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого та наполягали на її задоволенні з викладених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, в тому числі:

- витягом з ЄРДР від 11 березня 2019 року, з якого вбачається, що ОСОБА_15 повідомив органу поліції, що 11.03.2019 року близько 17 годин поблизу будинку №6 по вул. Щербаня в м.Дніпрі невстановлені особи вчинили напад на його сина;

- показаннями потерпілого ОСОБА_12 у суді першої інстанції, який вказав, що 11 березня 2019 року, близько 17:00 годин, поблизу будинку № 6 по вул. Щербаня в м. Дніпрі, двоє чоловіків відкрито заволоділи його мобільним телефоном, при цьому ОСОБА_10 притиснув його (зробивши захват рукою) до металевих воріт та вимагав надати телефон, після чого ОСОБА_8 , діставши ніж по типу «тесаку», наніс удар по кісті лівої руки, після чого інший співучасник злочину ( ОСОБА_10 ) вихопив із його правової руки телефон, після чого нападники з викраденим телефоном зникли;

- протоколом пред`явлення для впізнання та фототаблицею до нього від 12 березня 2019 року, згідно із яким потерпілий ОСОБА_12 серед пред`явлених для впізнання осіб на фото під №2 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка здійснила на нього напад із застосуванням ножа;

- протоколом слідчого експерименту від 05 квітня 2019 року, з фототаблицею до нього, згідно із яким потерпілий ОСОБА_12 в присутності законного представника та судово-медичного експерта виклав обставини скоєного на нього нападу, в тому числі і в частині нанесення йому тілесного ушкодження, що узгоджуються з його показаннями в суді першої інстанції та іншими доказами;

- висновком експерта №1071е від 09 квітня 2019 року, згідно із яким у неповнолітнього потерпілого ОСОБА_12 виявлено тілесне ушкодження у вигляді різаної рани по зовнішній поверхні лівого передпліччя у нижній третині, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день). Локалізація та характер виявленого тілесного ушкодження у потерпілого ОСОБА_12 в області лівого передпліччя (нижня третина) не суперечить механізму його утворення, на який вказував останній в ходу проведення слідчого експерименту 05 квітня 2019 року;

- протоколом обшуку автомобіля «ВАЗ-21093», державний номерний знак НОМЕР_1 , з фототаблицею до нього, від 18 квітня 2019 року, згідно із яким в салоні вказаного автомобіля під переднім пасажирським сидінням було виявлено ніж із рукояткою чорного кольору;

- протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 19 квітня 2019 року, з фототаблицею до нього, з якого вбачається, що неповнолітній потерпілий ОСОБА_12 серед пред`явлених його для впізнання речей, на фото під №3, впізнав ніж, яким 11.03.2019 року йому були нанесені тілесне ушкодження під час скоєння розбійного нападу;

- показаннями свідка ОСОБА_13 , які він надав під час проведення досудового розслідування 12 березня 2019 року, та оголошені прокурором в судовому засіданні на підставі п. 1 ч. 3 ст. 97 КПК України, (у зв`язку зі смертю вказаного свідка що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1426 від 25 травня 2020 року), згідно із яким даний свідок бачив 11.03.2019 року близько 17:00 годин в районі пологового будинку АДРЕСА_2 , двох невідомих йому чоловіків одного слов`янської зовнішності, прикмети якого свідок описав, а другого східної зовнішності, прикмети якого свідок також описав, які стояли біля молодого хлопця та розмовляли з ним на підвищених тонах. Після цього він бачив, як вказані невідомі чоловіки швидким кроком підійшли до автомобіля «ВАЗ-21093» темного кольору і сіли в нього, після чого поїхали;

- висновком судово-товарознавчої експертизи №1191 від 10 квітня 2019 року, з фототаблицею до нього, згідно якому ринкова вартість мобільного телефону марки «Samsung» моделі «Galaxy S7 edge» станом на 11 березня 2019 року, з урахуванням зносу, складає 7666,67 грн.

- протоколом предявлення для впізнання за фотознімками та фототаблицею до нього від 12.03.12 за участю свідка ОСОБА_13 , яких серед пред`явлених йому для впізнання невідомих чоловіків на фото під №4 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка 11.03.2019 року біля буд. АДРЕСА_3 спілкувалася з раніше йому невідомим потерпілим ОСОБА_12 ;

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вищезазначені та інші докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеність вини останнього у його вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та недоведеності його вини у скоєному, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Так, висунута стороною захисту версія фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення полягає у тому, що будь-якої змови між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , не було і обвинувачений виконував лише функції у якості водія таксі.

Таку версію подій колегія суддів оцінює критично, оскільки вона не має будь-якого об`єктивного підтвердження, є нелогічною, суперечливою і спростовується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою.

Так, з показань неповнолітнього потерпілого ОСОБА_16 у суді першої інстанції, а також з протоколу від 05 квітня 2019 року проведеного з ним на етапі досудового розслідування слідчого експерименту, вбачається, що близько 17:00 годин 11 березня 2019 року біля будинку № 6 по вул. Щербаня в м. Дніпрі до потерпілого наблизилися одночасно ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , при цьому ОСОБА_10 притиснув потерпілого ОСОБА_12 до металевих воріт, тим самим подолавши його волю до спротиву, та вимагав надати мобільний телефон, а після того, як останній дістав свій телефон і почав тримати його в руці, ОСОБА_8 завдал потерпілому удар ножем типу тесак в область лівого передпліччя, а ОСОБА_10 одночасно вихопив телефон з руки потерпілого, після чого обидва нападники із викраденим майном залишили місце події.

Викладені потерпілим обставини підтверджуються висновком судово-медичного експерта №1071е від 09 квітня 2019 року, згідно із яким у неповнолітнього потерпілого ОСОБА_12 виявлено тілесне ушкодження у вигляді різаної рани по зовнішній поверхні лівого передпліччя у нижній третині, локалізація та характер якого не суперечить механізму його утворення, на який вказував останній в ходу проведення слідчого експерименту 05 квітня 2019 року.

Наявності у потерпілого ОСОБА_12 підстав оговорювати обвинуваченого не вбачається, сторона захисту на такі обставини не посилається і їх існування не обгрунтовує.

З встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що дії обвинуваченого ОСОБА_10 та ОСОБА_8 були спільними і відкритими, при цьому ОСОБА_10 , застосовуючи насильство до потерпілого, а саме спочатку притиснувши останнього до металевих воріт, висунув вимогу передати йому телефон, а коли потерпілий витягнув свій телефон та почав його утримувати в руці, і у цей час з метою подолання волі потерпілого до спротиву, то ОСОБА_8 наніс останньому удар ножем в область лівого передпліччя.

Версія обвинуваченого про те, що в день вказаних подій він виконував лише фукції водія таксі, є неспроможною, оскільки потерпілий прямо вказує на ОСОБА_8 як на особу, яка при вчиненні розбійного нападу завдала йому удар ножем, після чого спільно з ОСОБА_10 заволоділа його мобільним телефоном.

Колегія суддів звертає увагу на те, що погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого. При розбої насильство або погроза його застосування спрямовані на заволодіння майном у момент їх застосування. При цьому погроза являє собою такі дії чи висловлювання, які виражають намір застосувати насильство негайно.

Так, Верховним Судом у постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 760/19858/16-к сформовано правову позицію про те, що якщо судом поза розумним сумнівом буде встановлено, що обвинувачений висловив вимогу передати майно негайно, погрожуючи при цьому застосуванням насильством так само негайно, і обставини, за яких вона була висловлена, об`єктивно давати підстави потерпілому сприймати її як таку, що дійсно може бути реалізована негайно, то такі дії слід кваліфікувати за ст. 187 КК України, як розбій.

Потерпілий ОСОБА_15 , будучи неодноразово допитаним під час судового розгляду в суді першої інстанції, вказував, що він, реально сприймаючи ситуацію як загрозливу, дістав телефон на вимогу нападників, і у цей час, з метою подолання його волі до спротиву, ОСОБА_8 було нанесено удар ножем.

Показання потерпілого, незважаючи на окремі наявні у них суперечності, що можуть пояснюватися його молодим віком, сильним душевним хвилюванням як під час нападу, так і в суді першої інстанції, є в цілому послідовними, узгоджуються з протоколом слідчого експерименту від 05 квітня 2019 року та беззаперечно підтверджують здійснення на нього у день та час, вказані у вироку суду, розбійного нападу з метою заволодіння його майном, у межах якого ОСОБА_8 застосував ніж, який не тільки продемонстрував з метою залякування потерпілого, але й наніс йому поріз.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що на час скоєння кримінального правопорушення потерпілий був особою неповнолітнього віку, а дії нападників викликали в нього дійсно сильні душевні хвилювання, про що останній неодноразово вказував під час судового розгляду.

Разом із тим, потерпілий ОСОБА_12 чітко вказав на ОСОБА_8 як на особу, яка 11 березня 2019 року здійснила на нього напад - нанесла удар ножем з метою подолання його волі до спротиву та заволодіння мобільним телефоном, після чого з місця скоєння злочину з викраденим зникла.

З огляду на викладене колегія суддів оцінює критично доводи сторони захисту про суперечливість показань потерпілого і сумнівність їх як доказів.

Доводи обвинуваченого щодо відсутності між ним та ОСОБА_10 попередньої змови на вчинення злочину, так як останній лише виконував функції водія таксі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються фактичними обставинами вчиненого діяння, яких вбачається, що вказані особи діяли спільно і узгоджено.

Так, вказані особи на місце вчинення злочину приїхали удвох на одному автомобілі, до потерпілого ОСОБА_12 вони підійшли спільно, одночасно, з різних боків, і в той час, коли ОСОБА_10 притиснув останнього до металевих воріт і висунув вимогу передати телефон, на що потерпілий дістав телефон з кишені та почав утримувати його рукою, саме ОСОБА_8 наніс потерпілому удар ножем у передпліччя з метою його залякування і подолання волі до спротиву, після чого нападники, заволодівши телефоном потерпілого, разом покинули місце вчинення кримінального правопорушення на автомобілі.

На думку колегії суддів, спільність, одночасність та узгодженість дій ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , очевидна спрямованість їх на досягнення єдиного злочинного результату, поза розумним сумнівом свідчать про наявність між ними попередньої змови на вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Доводи обвинуваченого, щодо порушення вимог КПК під час проведення обшуку транспортного засобу від 18.04.2019 є безпідставними та ґрунтуються на власних припущеннях, оскільки після проведення обшуку автомобіля 11.03.2019 року вказаний транспортний засіб був опечатаний, відомості про пошкодження опечатування в матеріалах справи відсутні. Обшук транспортного засобу 18 квітня 2019 року проведений за участю понятих та законного власника, під відеофіксацію, з дотриманням вимог ст. ст. 234, 235, 236 КПК України.

Твердження обвинуваченого щодо недопустимості як доказів протоколу допиту та пред`явлення для впізнання за участю свідка ОСОБА_13 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з їх змісту вбачається, що свідком чітко та послідовно викладені відомості про події, зокрема ОСОБА_13 зазначено, що він бачив, як біля потерпілого стояли двоє чоловіків, один з яких слов`янської, а інший східної зовнішності. Свідок також вказав на прикмети, за якими він може впізнати останніх. Зазначення ОСОБА_13 у протоколі іншої дати, - 13.02.2019 року, - є очевидною опискою, яка на правильність викладених у протоколі відомостей не впливає.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання від 12 березня 2019 року за участю свідка ОСОБА_13 , останній в присутності понятих серед чоловіків схожої зовнішності вказав на особу на фотознімку № 4, якою є ОСОБА_8 , як на чоловіка, який розмовляв з потерпілим (т. 1 а.с. 82-83). Вказаний протокол відповідає вимогам ст. 231 КПК України. Колегія суддів звертає увагу, що відомості про наявність у свідка ОСОБА_13 підстав оговорювати обвинуваченого в матеріалах справи відсутні та стороною захисту не надані.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що апеляційні доводи обвинуваченого у цій частині мають формальний характер, оскільки обставину, що підтверджується цими доказами, - факт перебування ОСОБА_8 на місці події, - останній не заперечує, а його аргументи зводяться до того, що він, дійсно будучи на місці події, розбійного нападу на ОСОБА_12 не вчиняв, і спростовуються сукупністю інших вищезазначених доказів.

Доводи обвинуваченого щодо недопустимості як доказу протоколу огляду місця події, оскільки дану слідчу дію проведено до внесення відомостей до ЄРДР, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що відповідно до вимог ст. ст. 223, 237 КПК України огляд місця події відносить до первинних слідчих дій, які можуть бути проведені до внесення відомостей до ЄРДР.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступного.

Так, за змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається із вироку суду, при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким умисним злочином; відсутність як обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, так і обставин, що пом`якшують його; відомості про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не працевлаштований, легального джерела доходу, непрацездатних осіб на утриманні не має, - та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк, що хоча і перевищує мінімальну межу санкції ч. 2 ст. 187 КК України, втім наближений до неї.

Колегія суддів вважає, що вказане покарання за видом та розміром є справедливим, відповідає вимогам закону та принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а підстав для його пом`якшення не вбачає.

Доводи захисту щодо позитивних характеризуючих даних щодо ОСОБА_8 , зокрема проходження ним військової служби за мобілізацією, хоча і заслуговують на увагу, втім , на думку колегії суддів, не слугують підставою для пом`якшення покарання зважаючи на те, що цей обвинувачений свою вину не визнав, розкриттю злочину не сприяв, про звільнення з військової служби відповідні органи та суд самостійно не повідомив, під час вчинення злочину саме він наніс потерпілому поріз ножем.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про суспільну небезпечність особи ОСОБА_8 , відсутність у нього будь-якого каяття, критичного ставлення до скоєного та бажання виправитися, а відтак і про неможливість досягнення щодо нього мети кримінального покарання шляхом застосування більш м`якого покарання, а тим більше звільнення від відбування покарання з випробуванням, як про це порушене питання в апеляційній скарзі..

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів хоча і вважає їх слушними, однак звертає увагу на те, що допущене судом першої інстанції порушення не є істотним у розумінні ст. 412 КПК України, оскільки не впливає на правильність встановлення судом фактичних обставин, обсяг, належність та допустимість доказів і доведення винуватості обвинуваченого, призначене йому покарання, а питання зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання може бути вирішено судом першої інстанції в порядку виконання вироку суду.

З огляду на викладене колегія суддів не вважає допущене судом першої інстанції недотримання вимог процесуального закону таким, що тягне зміну вироку суду, і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2021 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4