Номер провадження: 11-кп/813/55/24
Справа № 494/1686/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

захисника ОСОБА_13 ,

обвинуваченої ОСОБА_14 ,

потерпілого ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Миколаївським районним судом Одеської області, апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_14 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000206 від 16 травня 2014 року відносно

ОСОБА_14 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Амбарово Миколаївського району Одеської області, громадянка України, з вищою освітою, розлучена, працевлаштована, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 24 травня 2019 року ОСОБА_14 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі п.3) ч.1 ст.49; ч.5 ст.74 КК України звільнена від призначеного за ч.2 ст.345 цього Кодексу покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання стосовно процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадження.

Оскаржуваним вироком встановлено, що близько 16 години 00 хвилин 16 травня 2014 року ОСОБА_14 прибула до розташованого за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Мічуріна, 3, приміщення сектору дільничних інспекторів міліції (ДІМ) Березівського РВ ГУМВС України в Одеській області з метою отримання інформації про розгляд раніше поданих нею до зазначеного правоохоронного органу заяв.

Перебуваючи в службовому кабінеті №26 ОСОБА_14 , на ґрунті неприязних відносин, будучи агресивно налаштованою, знервованою, умисно вдарила своєю рукою по монітору комп`ютера, за яким працював ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від чого цей пристрій впав на стіл та пошкодився.

Після зазначеного ОСОБА_14 стала безпідставно висловлювати образливі висловлювання на адресу ДІМ ОСОБА_15 , погрожувати йому фізичною розправою, а після здійснення останнім усних зауважень, умисно нанесла тому два удари кулаком руки в голову та один удар кулаком руки в область живота, чим спричинила потерпілому легкі тілесні ушкодження у вигляді одного синця голови та одного синця тулубу (живота).

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_14 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок та постановити новий, яким виправдати її.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки кримінальне провадження відносно неї було сфальсифіковане, а працівники правоохоронних органів її переслідують.

Суд першої інстанції не врахував, що:

-ОСОБА_14 була незаконно затримана;

-досудове розслідування фактично не проводилося;

-працівники правоохоронних органів укривали її заяви та викрадали її майно;

-працівники правоохоронних органів не перевіряли її показання та залишали без розгляду клопотання;

-матеріали кримінального провадження не місять належних та допустимих доказів, які б підтверджували її винуватість;

-під час досудового розслідування були порушенні її права;

-монітор ОСОБА_14 не пошкоджувала та нецензурною лайкою не висловлювалася, а лише обурювалася на дії правоохоронців, які не розглядали її заяви;

-її емоціональний стан був викликаний неправомірною поведінкою ОСОБА_15 ,

-експерт в судовому засіданні зазначив, що з показань потерпілого ОСОБА_15 та слідчого експерименту неможливо встановити механізм нанесення тілесних ушкоджень;

-на обличчі ОСОБА_15 не було ніяких почервонінь та синців;

-в показання ОСОБА_15 та свідків є протиріччя.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_14 та її безоплатний захисник ОСОБА_13 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 та потерпілий ОСОБА_15 , який приймав участі в останньому судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої та просили залишити вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, допитавши потерпілого ОСОБА_15 , апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_14 убачається, що вона категорично не погоджується з тим, що в її діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Обвинувачена вважає, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, внаслідок чого його висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та відсутні достатні докази для доведення її винуватості

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачена ОСОБА_14 не зверталась до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_14 просила лише повторно допитати потерпілого ОСОБА_15 , що і було зроблено апеляційним судом у останньому судовому засіданні.

Апеляційний суд наголошує, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів за умови, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

За відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст. 404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення на повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Вказаний висновок апеляційного суду цілком узгоджується з позицією викладеною в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2022 року по справі № 759/5737/17, провадження № 51-2899км20.

Апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Разом з тим, 03 квітня 2023 року Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 537/984/20 погодилася з висновком, викладеним у постанові Першої судової палати ККС від 22 вересня 2022 року (справа № 183/2033/21), про те, що дослідження доказів судом апеляційної інстанції за власною ініціативою без відповідного клопотання сторін за апеляційною скаргою, поданою на погіршення становища обвинуваченого, не є порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення повністю відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки, ухвалюючи обвинувальний вирок відносно ОСОБА_14 , суд першої інстанції ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі і на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд не вбачав підстав для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні за власної ініціативи.

Незважаючи на позицію ОСОБА_14 , яка, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду категорично не визнавала свою вину, апеляційний суд вважає, що її вина в повній мірі підтверджується доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_15 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що в другій половині одного із днів травня 2014 року він у форменому одязі перебував на своєму робочому місці, де здійснював розгляд звернень громадян. До приміщення службового кабінету зайшла обвинувачена, дізналася від нього про не виготовлення рішення за її зверненням, після чого пройшла до кабінету керівника ДІМ, а ще через незначний проміжок часу повернулася до його службового кабінету, де почала лаятись в його адресу та погрожувати звільненням з органів внутрішніх справ. Після цього обвинувачена вдарила рукою в лівий верхній кут екрану монітора, від чого той впав на стіл, а також, не реагуючи на його та присутнього в кабінеті іншого співробітника ОСОБА_16 зауваження та вимоги залишити службове приміщення, несподівано для потерпілого нанесла йому два удари рукою в лобну частину голови та один удар рукою в область сонячного сплетіння. В наступний момент ОСОБА_16 став між ними, чим фактично розборонив обвинувачену та потерпілу, до кабінету увійшли інші співробітники міліції, після чого ОСОБА_14 залишила місце події. Про вказані події ОСОБА_15 склав рапорт, отримав направлення та пройшов медичне освідування та огляд у лікаря-нарколога та судово-медичного експерта. В результаті вчиненого щодо нього насильства у нього боліла голова, проявилося почервоніння на лобі та животі.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_15 підтвердив свої показання надані ним в суді першої інстанції. При цьому зазначив, що з моменту розглядаємих подій пройшло багато часу і деякі обставини він вже не пам`ятає.

Показання потерпілого ОСОБА_15 повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Так, допитаний під час судового розгляду в суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 показав, що був очевидцем того, як ОСОБА_14 , перебуваючи в службовому кабінеті дільничних інспекторів міліції, спочатку допустила образливі висловлювання в адресу ОСОБА_15 , на що той реагував адекватно та лише вимагав від неї припинити зазначене та залишити кабінет, після чого вона раптом нанесла два удари рукою в лобну частину голови та один удар рукою в область живота. Під час конфлікту обвинувачена також вдарила рукою в екран монітора, від чого той впав на стіл. ОСОБА_16 встав між обвинуваченою та потерпілим, чим фактично розборонив їх, після чого ОСОБА_14 , не затримуючись, залишила приміщення.

Старший інспектор цього ж відділення поліції свідок ОСОБА_20 під час допиту в суді першої інстанції показала, що перебуваючи в сусідньому службовому кабінеті, звернула увагу на подію після образливих гучних висловлювань обвинуваченої. Коли ОСОБА_20 вийшла в коридор, то через відчинені двері побачила, як ОСОБА_14 наносить удар рукою ОСОБА_15 в живіт і при цьому на його лобі вже було якесь почервоніння. Наостанок обвинувачена, будучи агресивно налаштованою, вдарила рукою в монітор та вийшла із приміщення.

Інший колишній дільничний інспектор свідок ОСОБА_18 під час допиту показав, що, перебуваючи в службовому кабінеті ОСОБА_20 , через незачинені двері побачив, як ОСОБА_14 спочатку словесно ображала потерпілого, на що той поставив вимогу залишити службове приміщення, після чого обвинувачена вдарила ОСОБА_15 долонею руки в лоб, а коли той встав із-за столу нанесла йому інший удар кулаком руки в живіт. Окрім того ОСОБА_14 також скинула монітор із столу потерпілого. Свідок також показав, що наприкінці цього ж дня особисто на автомобілі супроводжував потерпілого до лікарні та експерта.

Свідок ОСОБА_19 під час допиту показала, що близько 16 години 16 травня 2014 року до неї на прийом прибула ОСОБА_14 , яка із неприхованим задоволенням повідомила, що щойно побила дільничного інспектора ОСОБА_15 , після чого також допустила образливі висловлювання на його адресу. Свідок негайно прибула до службового кабінету потерпілого, де побачила розгубленого ОСОБА_15 у форменому одязі, із садном на лобі. В подальшому було прийнято рішення задокументувати дану подію.

Апеляційний суд вважає, що показання вищезазначених свідків повністю узгоджуються між собою, в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного, є допустимими та належними і прямо підтверджують обставини, що підлягають встановленню під час кримінального провадження та беззаперечно вказують на причетність ОСОБА_14 до застосування фізичного насильства до ОСОБА_15 .

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції був допитаний лікар-нарколог Березівської районної лікарні свідок ОСОБА_21 який показав, що о 18 годині 20 хвилин 16 травня 2014 року він, за направленням чергового органу внутрішніх справ, провів огляд ОСОБА_15 , у якого були відсутні будь-які ознаки вживання алкоголю, про що було складено відповідний акт. Під час огляду ОСОБА_15 скаржився на головний біль, нудоту, запаморочення. Окрім того, свідок виявив на голові потерпілого тілесне ушкодження, розмір якого він вирахував візуально.

Протоколом медичного огляду №73 від 16 травня 2017 року було встановлено, що оглянутий ОСОБА_15 є тверезим, існує підозра на струс головного мозку, в лобній ділянці голови зліва припухлість, почервоніння, розміром 3х3 см (т.8 а.с.57).

Судово-медичний експерт Березівсько-Миколаївського міжрайонного відділення СМЕ ОСОБА_22 під час допиту в суді першої інстанції показала, що у вечірній час 16 травня 2014 року її телефонним дзвінком викликали із дому на роботу для проведення судово-медичного обстеження потерпілого ОСОБА_15 . Під час такого обстеження вона у нього виявила по одному синцю в лобно-скроневій ділянці зліва, розміром 8х4,5 см, а також в ділянці живота, розміром 5х4 см. Вимірювання розмірів синців, на відміну від лікаря-нарколога ОСОБА_21 , вона здійснила за допомогою лінійки. В подальшому аналогічні результати були нею викладені в експертному висновку і при цьому в її розпорядженні не було вищезазначеного протоколу медичного огляду, складеного лікарем-наркологом.

Крім того, винуватість ОСОБА_14 підтверджується і іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, а саме:

висновком судово-медичної експертизи №117-Э від 23 травня 2014 року згідно з якої у ОСОБА_15 виявлено тілесні ушкодження у вигляді одного синця голови та одного синця тулубу (живота), які могли утворитися в результаті не менше двох ударних дій тупим предметом з обмеженою контактуючою поверхнею в точці прикладення сили, яким міг бути кулак руки тощо. Враховуючи локалізацію тілесних ушкоджень у ОСОБА_15 , взаємне розташування його та нападника в момент отримання тілесних ушкоджень, найбільш вірогідно могло бути обличчям до обличчя. Враховуючи колір синців, давність утворення ушкоджень у ОСОБА_15 в межах не більше 6 годин, а тому вони могли бути нанесені близько 16 години 00 хвилин 16 травня 2014 року. Виявлені ушкодження віднесені до категорії легких (т.6 а.с.59-60);

висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи від 05 березня 2018 року №7 відповідно до якої у ОСОБА_15 були виявлені наступні тілесні ушкодження: по одному синцю в лобно-скроневій ділянці зліва та в ділянці живота. Зазначені ушкодження спричинені ударною дією тупого твердого предмета (предметами), індивідуальні особливості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились. Враховуючи матеріали кримінального провадження, не виключається можливість, що таким предметом (предметами) могла бути рука (руки). Морфологічні ознаки синців (вказані 16 травня 2014 року під час оглядів лікарем Березівської ЦРЛ ОСОБА_21 та судово-медичним експертом ОСОБА_22 ) «припухлість, гіперемія та багровий колір» відповідають можливості їх нанесення протягом доби, тобто вказані ушкодження могли бути заподіяні 16 травня 2014 року. Ушкодження не були небезпечними під час заподіяння, а мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше як шість днів, і за цим критерієм. Згідно п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. За локалізацією та характеру ушкоджень у ОСОБА_15 встановити взаємне розташування потерпілого та нападника в момент отримання ушкоджень неможливо (т.8 а.с.50-58);

протоколом слідчого експерименту від 14 червня 2018 року та долученого до нього відеозапису цієї слідчої дії, на якому зафіксовано, як потерпілий ОСОБА_15 , в присутності понятих, за участю обвинуваченої та її захисника, в службовому кабінеті дільничних поліції Березівського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області про конкретні обставини застосованого щодо нього насильства на місці показав, що після перекидання ОСОБА_14 монітора він встав із-за столу, вийшов до його кута, а обвинувачена підійшла ближче до нього, на відстань витягнутої руки, та несподівано нанесла йому удар кулаком правої руки в лобну область голови. Він прикрив голову обома руками, на що ОСОБА_14 спочатку вдарила кулаком правої руки в живіт, а після знову в область голови. Після цього присутній позаду ОСОБА_16 вийшов із-за власного столу та став між ним та обвинуваченою. Потерпілий також заперечив вчинення будь-якого насильства відносно ОСОБА_14 (т.8 а.с.139-146);

протоколом огляду місця події від 16 травня 2014 року - службового кабінету №26 приміщення Березівського РВ ГУМВС України в Одеській області, розташованого за адресою: Одеська область, м.Березівка, вул.Мічуріна,3, має розміри 3х4 м, в правому куті розташований металевий сейф, за ним дерев`яне крісло з трьома сидіннями, далі відчинені двері до кабінету №27. З лівої сторони на відстані 1 м під стіною розташований дерев`яний стіл, на якому знаходяться монітор, принтер, клавіатура, миша. За столом розташоване вікно. На відстані 1,5 м. від входу до кабінету, під дальньою стіною розташований інший дерев`яний стіл, на якому знаходяться папір формату А4, принтер, а також монітор, чорно-сірого кольору, у лежачому стані, екраном до полу, на екрані присутні дві подряпини. Останню річ було вилучено (т.6 а.с.30-33).

Постановою слідчого від 16 травня 2014 року був вилучений з місця події монітор «View Sonic», чорно-сірого кольору, долучено до кримінального провадження в якості речового доказу (т.6 а.с.39).

Безпосереднім оглядом даного монітора в суді першої інстанції встановлено, що його корпус виготовлений з пластмаси сірого (передня частина) та чорного (тильна сторона) кольорів, екран монітора та підставка - чорного кольору. На верхній частині тильної сторони корпусу барвником білого кольору виконано рукописний напис «10420079». Маються наступні маркування: View Sonic, VA1912W-4, Model Number: НОМЕР_1 , Serial Number: НОМЕР_2 .

За клопотанням обвинуваченої ухвалою суду від 13 грудня 2017 року було призначено судову-трасологічну експертизу з метою забезпечення реалізації права обвинуваченої на перевірку спроможності отриманих в суді показань потерпілого в умовах місця події (т.5 а.с.188,190).

Згідно висновку судової трасологічної експертизи від 13 березня 2018 року №46-Т на зовнішній поверхні екрану (дисплея) монітору «View Sonic», який вилучений при огляді місця події, розташовані два механічних пошкодження вм`ятини та подряпини, що утворилися в результаті статично-динамічного контакту більш твердої слідоутворюючої поверхні з екраном (дисплеєм) ЖК-монітору (т.8 а.с.62-68).

Апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_14 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_14 просила скасувати вирок та ухвалити новий виправдувальний вирок.

Вказані вимоги ОСОБА_14 є такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки КПК України не передбачено винесення нового виправдувального вироку на стадії апеляційного розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Доводи ОСОБА_14 про її невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення повністю спростовуються показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які безпосереднього були очевидцями того, як ОСОБА_14 наносила удали потерпілому ОСОБА_15 .

Показання вказаних свідків узгоджуються з показаннями самого потерпілого та з іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду не встановлені обставин, які можуть свідчити про існування привидів у потерпілого та свідків обмовляти обвинувачену ОСОБА_14 .

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_14 .

При цьому невизнання обвинуваченою ОСОБА_14 своєї провини апеляційний суд розцінює виключно як обрану нею позицію захисту.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи обвинуваченій покарання суд першої інстанції не встановив обставин, які б пом`якшували чи обтяжували їй покарання.

При цьому суд врахував дані про особу ОСОБА_14 , яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, є офіційно працевлаштованою особою, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_14 покарання в межах санкції ч.2 ст.345 КК України та звільнив її від покарання на підставі п.3) ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Положеннями п.1) ч.2 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Абзацом 3 ч.7 ст.284 КПК України передбачено, що у разі якщо суд встановить наявність підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд на будь-якій стадії судового провадження зобов`язаний з`ясувати та врахувати думку обвинуваченого щодо закриття кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду колегія суддів роз`яснила ОСОБА_14 про те, що, у разі її згоди, суд апеляційної інстанції має право скасувати обвинувальний вирок та звільнити її від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України на підставі п.3) ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження відносно неї закрити на підставі п.1) ч.2 ст.284 КК України в зв`язку із її звільненням від кримінальної відповідальності.

В свою чергу ОСОБА_14 категорично заперечувала проти закриття кримінального провадження відносно неї з нереабілітуючих підстав та наголосила, що має намір в подальшому доводити свою невинуватість.

Враховуючи таку позицію обвинуваченої апеляційний суд дійшов висновку про те, що її апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржений обвинувальний вирок суду без змін.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_14 надійшло в провадження Одеського апеляційного суду у другій половині 2019 року і до теперішнього часу воно розглянуто не було.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

В даному випадку можна констатувати, що апеляційний розгляд даного кримінального провадження відбувався тривалий час - більш ніж 4 роки.

Проте така значна тривалість апеляційного розгляду кримінального провадження була обумовлена об`єктивними причинами.

Колегія суддів зазначає, що учасники процесу, зокрема ОСОБА_14 , неодноразово не з`являлись в судові засідання за викликом, звертались з чисельними клопотаннями про відкладення апеляційного розгляду на іншу дату.

Крім того, під час апеляційного розгляду, з метою забезпечення права ОСОБА_14 на захист, їй призначались два безоплатних захисника за рахунок держави, що також потребувало певного часу.

Також необхідно зазначити і про те, що апеляційний суд тривалий час не міг забезпечити явку в судове засідання потерпілого ОСОБА_15 , на допиті якого наполягала обвинувачена.

Потерпілий ОСОБА_15 був присутнім і допитаним лише у останньому судовому засіданні 31 січня 2014 року, після чого апеляційний суд мав можливість прийняти остаточне рішення за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_14 .

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 24 травня 2019 року, яким ОСОБА_14 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та на підставі п.3) ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнена від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності залишити без змін.

Ухвала області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4