Номер провадження: 11-сс/813/1496/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000395, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2023 у кримінальному провадженні №0000395, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України задоволено частково клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 та накладено арешт на автомобіль «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 15.10.2021 Центром №5147, належить ОСОБА_6 , встановивши заборону на відчуження транспортного засобу.

Рішення слідчого судді тим, що обґрунтоване тим, що є достатньо підстав вважати, що зазначений автомобіль може бути предметом вчинення злочину, передбаченого ст. 190 КК України, тобто відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу слідчого судді незаконною.

Доводи обґрунтовує тим, що ухвала ґрунтується на припущеннях, винесена з грубим порушенням вимог ст. 7 КПК України, з недотриманням вимог ст. 132 КПК України (без наявної підозри у провадженні, без обґрунтування наявної потреби у накладенні арешту на майно), без надання суду будь-яких доказів, на які посилався слідчий та прокурор у клопотанні, в супереч вимог ст. 170 КПК України не містить посилання на визначені Законом ризики, які б надавали підстави для накладення арешту.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання про накладення арешту на майно та повернути вилучений транспортний засіб ОСОБА_6 .

Учасники провадження, будучи належним чиним повідомленими про дату та час судового розгляду, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Зважаючи на наведені вище обставини, апеляційний суд на підставі вимог ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України, врахувавши обмежені строки розгляду апеляційної скарги по даної категорії справ, вважає за можливим провести апеляційний розгляд без участі сторін та у відповідності до вимог ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження не здійснювати.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000395, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що до відділення поліції №1 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області, надійшла ухвала Приморського районного суду м. Одеси, про зобов`язання уповноважених осіб ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області внести відомості до ЄРДР за скаргою громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка просить прийняти міри правового характеру до громадянина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким остання перебувала у дружніх стосунках, який зловживаючи її довірою, під приводом купівлі транспортного засобу марки «MITSUBISHI LANCER, 2008 poку випуску, д/н НОМЕР_3 , заволодів грошовими коштами. Сума матеріального збитку встановлюється.

04.08.2023 за адресою: м. Одеса, вул. Градоначальницька, 31, зі сторони вул. Скісної виявлено транспортний засіб, а саме автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_4 , який перебуває у розшуку. В ході огляду місця події автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_4 та ключі від нього вилучено, визнано речовим доказом, опечатано та долучено до матеріалів кримінального провадження №0000395 від 21.07.2023.

Також встановлено, що громадянин ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , користувався транспортним засобом, а саме автомобілем «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_4 , на підставі довіреності власниці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з лютого 2022 року перебуває закордоном, від 17.11.2021 року, який зареєстровано в реєстрі за номером №1208.

ОСОБА_9 стверджує, що має письмовий договір з 05.09.2021 року з ОСОБА_6 про взяття машину під викуп, за яку зобов`язався виплатити 245610 гривень (9000 доларів) на 90 тижнів, виплачуючи 2729 гривень (100 доларів) щотижня. З яких на сьогоднішній день залишилось виплатити 48510 гривень (1500 доларів).

Під час допиту ОСОБА_9 надав квитанції банківських перерахувань на картки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є сином власниці ОСОБА_6 , сума з яких становить 72030 гривень. Іншу частину грошей він віддавав особисто в руки ОСОБА_10 готівкою, або знайомим ОСОБА_10 за вказівкою останнього.

Автомобіль «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 15.10.2021 року Центром №5147, належить: ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_1 .

Таким чином автомобіль «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_1 , є тимчасово вилученим майном, яке вилучено для подальшого досудового розслідування та згідно ч. 3 ст. 167 КПК України відносяться до речей, які є предметом кримінального правопорушення.

В подальшому 15.08.2023 слідчим подано клопотання про арешт майна, оскільки транспортний засіб має суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, його арешт потрібен для позбавлення власника можливості відчужувати вказане майно, що б у ході подальшого розслідування мати можливість його дослідження за вказаним місцем зберігання.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучене майно, відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки наявні підстави вважати, що вказане майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, а тому доводи представника власника майна в цій частині є необґрунтованими.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів, оскільки транспортний засіб може бути використаний як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі можливість причетності осіб у яких вилучене це майно до даного кримінального правопорушення.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

При цьому апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи представника щодо подання клопотання про арешт майна з порушенням строків, оскільки клопотання подано у відповідності до вимог ст. 171 КПК України.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи представника про не направлення органом досудового розслідування клопотання власнику майна та його представнику, оскільки цей обов`язок, у даному випадку, не є прерогативою органу досудового розслідування. Більш того представник був обізнаний про судовий розгляд такого клопотання, безпосередньо приймав участь у судовому засіданні та давав пояснення.

Також колегія суддів вважає інші доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000395, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4