УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року

м. Київ

справа 555/527/23

провадження № 51-6753ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кургани Березнівського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Крім того, місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, арешту майна, речових доказів у кримінальному провадженні, відшкодування процесуальних витрат.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 26 грудня 2022 року приблизно о 15:00, перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, під час суперечки з ОСОБА_6 , реалізуючи свій протиправний намір, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, спрямованих на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, умисно завдав дерев`яним поліном не менше двох ударів ОСОБА_6 в голову, внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження у виді саден у лобній та тім`яно-скроневій ділянці, перелому кісток склепіння та основи черепа з масивними внутрішньо-черепними крововиливами, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, що спричинили смерть ОСОБА_6 .

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 12 вересня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує про наявність підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та звільнення від його відбування з випробуванням відповідно до приписів статей 69 та 75 КК, оскільки існують обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Так, засуджений до кримінальної відповідальності не притягувався; за місцем проживання характеризується позитивно; після вчинення кримінального правопорушення довів своє виправлення, оскільки беззаперечно виконував усі покладені на нього судом обов`язки; щиро розкаявся; сприяв всебічності та повноті досудового розслідування; висловив жаль щодо вчиненого; на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Зазначене, на переконання захисника, свідчить про те, що засуджений зробив для себе необхідні позитивні висновки.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованості судових рішень у цій частині не оскаржується.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження захисника про наявність підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та звільнення від його відбування з випробуванням відповідно до приписів статей 69 та 75 КК, з огляду на таке.

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння) передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином; наявність обставини, що пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин, які його обтяжують.

Також суд першої інстанції зауважив, що в обвинувальному акті зазначено обставиною, що пом`якшує покарання, також і щире каяття особи, проте з такою позицією суд не погодився, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_4 вказав, що шкодує про вчинене, усвідомлює протиправність свого діяння, однак жодних дій щодо відшкодування шкоди, не вчинив, під час судового розгляду вибачення у потерпілої не просив.

Не залишив місцевий суд поза увагою і відомості про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується позитивно; на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий; наявність на утриманні шістьох неповнолітніх дітей.

Перевірив місцевий суд і доводи сторони захисту щодо необхідності застосування стосовно засудженого положень ст. 69 КК та ст. 75 КК, проте вони аргументовано визнані безпідставними.

Так, суд першої інстанції врахував наслідки вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення - смерть людини; поведінку засудженого після вчинення кримінального правопорушення, який, усвідомлюючи, що спричинив тілесні ушкодження у життєво-важливий орган - голову, медичну допомогу не викликав після події), відомості про особу ОСОБА_4 . Водночас Березнівський районний суд Рівненської області встановив лише одну обставину, що пом`якшує покарання, а інші обставини, якими сторона захисту обґрунтовувала позицію (позитивна характеристика обвинуваченого, наявність на утриманні шістьох неповнолітніх дітей, неперебування його на обліках у лікарів нарколога та психіатра та вчинення кримінального правопорушення вперше) цей суд врахував під час призначення покарання, проте не визнав їх такими, що призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння.

Урахувавши наведені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення засудженого неможливе без ізоляції від суспільства, та йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій порушувала питання про призначення ОСОБА_4 покарання з застосуванням приписів ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК.

Апеляційний суд, під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 , не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.

Так, Рівненський апеляційний суд зауважив про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_4 покарання та наявності підстав для застосування положень ст. 69 КК, оскільки вони спростовуються врахуванням судом першої інстанції встановлених законом критеріїв під час призначення покарання, виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання, яке є адекватним характеру вчинених дій та даним про особу обвинуваченого, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції України та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

З урахуванням обставин цього провадження, вищезазначених обставин і даних про особу ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції також погодився з висновком місцевого суду про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до засудженого звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, вищевикладене свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема щодо необхідності призначення засудженому покарання в наближеному до мінімального розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 121 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на зазначене, твердження сторони захисту в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на їх думку, є достатніми для застосування положень, як ст. 69 так і ст. 75 КК не є слушними. До того ж, обставини, про які захисник зазначає у касаційній скарзі та які, на її думку, не врахували суди попередніх інстанцій, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому не є достатніми для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини вчинення кримінального правопорушення.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи захисника, з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином та непоправні наслідки його вчинення, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання та звільнення від його відбування з випробуванням. За таких обставин, у цьому провадженні не вбачається причин вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3