Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000005 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, уродженця с. Кошманівка

Машівського району Полтавської області,

що проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2023 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.438 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирок ухвалено за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Також захисник, посилаючись на положення ст.138, ч.3 ст.400 КПК України, зауважує, що позбавлена можливості надати докази поважності причин неприбуття ОСОБА_7 на виклик до суду першої інстанції, а тому у подальшому суд апеляційної інстанції зобов`язаний визнати за її підзахисним право на апеляційне оскарження.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що надані стороною обвинувачення докази не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому усі сумніви суд повинен був витлумачити на користь особи. Так, з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення полягає у здійсненні примусового призову цивільного населення України, яке проживає на тимчасово окупованій території України - в Автономній Республіці Крим (далі - АР Крим) та м. Севастополі, на строкову військову службу до Збройних Сил Російської Федерації (далі - РФ). І за змістом ст.ст.31, 32 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 забороняється застосування жодного примусу фізичного чи морального порядку до осіб, які перебувають під захистом. У вироку суд визначив критерії оцінки елементу примусу, проте примус, тобто вчинення ОСОБА_7 фізичного чи психологічного впливу на людину шляхом застосування до неї фізичного насильства або погроз застосування такого насильства або заподіяння матеріальної чи моральної шкоди, на переконання захисника, має бути доведений фактичними даними у кримінальному провадженні.

У той же час, надані стороною обвинувачення докази, а саме, повістка серії КК № 82203770 та публікації в засобах масової інформації доводять лише факт проведення призовної кампанії, а відповідна законодавча база не доводить факт примусу цивільного населення, здійснюваного саме обвинуваченим на певній території. ОСОБА_7 обіймав посади старшого помічника військового комісара міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим", а також військового комісара міста Феодосія та Кіровського району "Республики Крим", отже, є очевидним, що прийняття ним будь-яких рішень обмежене певною юрисдикцією і вони поширюються на певну територію, а не в цілому на АР Крим та м. Севастополь. Також вироком суду визнано доведеним проведення окупаційною владою загалом протягом 2015-2020 років 11 призовних кампаній, в ході яких призвано на строкову військову службу до збройних сил та інших військових формувань РФ понад 25 тисяч цивільного населення тимчасово окупованої території АР Крим, у зв`язку з чим обвинувачення є неконкретним.

Крім того, безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч.1 ст.438 КК України, є регламентований міжнародним правом порядок ведення війни, і потерпілими можуть бути військовополонені та цивільні особи. Стороною обвинувачення не встановлено осіб з числа військовополонених або цивільних, яких шляхом фізичного або психологічного примусу зобов`язали служити в Збройних Силах РФ, що підтверджується відсутністю цивільних позовів та самих потерпілих.

Що стосується доказів, то вказана раніше повістка, до якої внесені підчистки (у верхньому лівому куті видалено інформацію, кому її видано) і процесуальне походження якої невідоме, на переконання захисника, згідно з ст.87 КПК України є недопустимим доказом, який отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. З огляду на викладене вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, і що за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурор вказує, що позиція захисту про право обвинуваченого на апеляційне оскарження вироку в порядку, передбаченому ч.3 ст.400 КПК України, необґрунтована, оскільки під час досудового розслідування та спеціального досудового розслідування до 24.02.2022 (повномасштабної агресії РФ) неодноразово шляхом опублікування повісток про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті "Урядовий кур`єр", а також на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 викликався для проведення слідчих дій. Проте, маючи можливість реалізувати право на захист, обрав альтернативний спосіб поведінки - ухилення від органу досудового розслідування.

Що стосується доводів захисника про неконкретність висунутого обвинувачення та не доведення винуватості ОСОБА_7 , то прокурор, посилаючись на норми Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, акцентує увагу на тому, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників з цими особами, і це не знімає особистої відповідальності з таких представників. Отже, з огляду на посади ОСОБА_7 , відповідно, старший помічник військового комісара міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим", а також військовий комісар міста Феодосія та Кіровського району "Республики Крим", п.2 ст.21 "Положения о военных комиссариатах", затвердженого Указом Президента РФ 07.12.2012, згідно з яким військовий комісар несе персональну відповідальність за виконання завдань, поставлених перед військовим комісаріатом, вважає доведеним, що ОСОБА_7 здійснював примусовий призов цивільного населення України, яке проживає на тимчасово окупованій території України - АР Крим та м. Севастополя на строкову військову службу до Збройних Сил РФ. Також прокурор звертає увагу на передбачені цим Указом заходи примусу з метою призову осіб на строкову військову службу, а саме, розшук та затримання громадян, які ухиляються від призову і проходження військової служби, направлення відомостей у випадках виявлення громадян, які не перебувають на військовому обліку, тощо. Оскільки ОСОБА_7 є однією з осіб, які приймають участь у функціонуванні загальної системи вчинення РФ воєнного злочину, вважає, що захисник безпідставно звужує тлумачення терміну "примус".

На доводи захисника про недопустимість як доказу копії повістки вказує, що цей доказ отриманий оперативним підрозділом під час виконання доручення органу досудового розслідування.

З урахуванням викладеного просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що не раніше ніж з 27 березня 2019 року ОСОБА_7 порушив правила та звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, шляхом примушування осіб, які перебувають під захистом, служити в збройних силах країни окупанта - РФ, за наступних обставин.

Статтею 51 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (далі - Женевська конвенція), яка ратифікована, передбачено, що окупаційна держава не має права примушувати осіб, які перебувають під захистом, служити в її збройних силах. Будь-який тиск, зокрема призов, або пропаганда на користь добровільного вступу в армію забороняється.

Статтею 45 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 (далі - Гаазька конвенція), що набрала чинності для України 24.08.1991, заборонено примушувати жителів окупованої території присягати на вірність державі-супротивнику.

Статтею 29 Женевської конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Згідно зі статтею 27 Женевської конвенції особи, які перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Статтею 147 Женевської конвенції передбачено, що серйозні порушення, про які йдеться у попередній статті - статті 146, становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції, зокрема, примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави.

У порушення зазначених норм міжнародного права, за активного сприяння так званого "старшого помічника військового комісара міста Феодосія та Кіровського району Республіки Крим ", а також "військового комісара міста Феодосія та Кіровського району Республики Крим ОСОБА_7 призови на військову службу до збройних сил та інших військових формувань РФ, проведені на тимчасово окупованій території АР Крим, були розпочаті з квітня 2015 року. До 2017 року призване цивільне населення проходило строкову військову службу у з`єднаннях та військових частинах збройних сил та інших військових формуваннях РФ, дислокованих на території Кримського півострова, а, починаючи з 2017 року, - частина призваного особового складу направляється для проходження військової служби до з`єднань та військових частин, які дислокуються на території РФ, а також, не виключається, і за її межами.

Загалом протягом 2015-2020 років, нехтуючи рядом міжнародних зобов`язань, окупаційною владою проведено 11 призовних кампаній, в ході яких призвано на строкову військову службу до збройних сил та інших військових формувань РФ понад 25 тисяч цивільного населення тимчасово окупованої території АР Крим.

Відповідно до п.2 ст.21 "Положения о военных комиссариатах", затвердженого Указом Президента РФ від 07.12.2012 - "военный комиссар несет персональную ответственность за выполнение задач, стоящих перед военным комиссариатом".

З огляду на викладене, ОСОБА_7 , перебуваючи з 28.05.2020 на посаді військового комісара міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим", а до цього з 27.03.2019 на посаді старшого помічника військового комісара міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим", на час проведення призовних кампаній, усвідомлюючи наявність міжнародного збройного конфлікту та тимчасову окупацію АР Крим та м. Севастополя, керуючись у своїй діяльності Федеральним законом "О воинской обязанности и военной службе" № 53-ФЗ від 28.03.1998 та іншими нормативно-правовими актами країни окупанта - РФ, здійснював примусовий призов цивільного населення України, яке проживає на тимчасово окупованій території України - АР Крим та м. Севастополя, на строкову військову службу до Збройних Сил РФ.

Стороною захисту в апеляційній скарзі не оспорюються факт тимчасової окупації з боку РФ частини території України - АР Крим та м. Севастополя, починаючи з 20 лютого 2014 року, який є загальновідомим, а також факти перебування ОСОБА_7 у певні періоди на посадах так званих "старшого помічника військового комісара міста Феодосія та Кіровського району Республіки Крим , " військового комісара міста Феодосія та Кіровського району Республіки Крим , проведення окупаційною владою протягом 2015-2020 років призовних кампаній, в ході яких призвано на строкову військову службу до збройних сил та інших військових формувань РФ цивільне населення тимчасово окупованої території АР Крим.

У той же час, всупереч доводам в апеляційній скарзі винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується даними, які містяться в документах, а саме:

- повідомленні начальника Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України (далі - СБУ) прокуратурі АР Крим та м. Севастополя від 16.02.2021 про виявлення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України, з долученим актом огляду ресурсів, наявних у мережі Інтернет, від 15.02.2021, для вирішення питання про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З повідомлення вбачається, що в ході проведення контррозвідувальних та оперативно-розшукових заходів отримано інформацію, що так званий "військовий комісар міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим" ОСОБА_7 , який був призначений на вказану посаду 28.05.2020, перебуває на ній до теперішнього часу, службу у цьому військовому комісаріаті розпочав з 2018 року, керуючись Федеральним законом "О воинской обязанности и военной службе" № 53-ФЗ від 28.03.1998 та іншими нормативно-правовими актами країни окупанта (РФ), здійснює примусовий призов цивільного населення України, яке проживає на тимчасово окупованій території України - АР Крим та м. Феодосія, на строкову військову службу до Збройних Сил РФ та пропагує добровільний вступ на військову службу до Збройних Сил РФ (т.2 а.с.7-8, 9-21);

- отриманій оперативними підрозділами на виконання доручення прокурора від 22.02.2021 інформації (відповідь Департаменту захисту національної державності СБУ від 03.03.2021), згідно з якою громадянин РФ ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Кошманівка Машівського району Полтавської області, паспорт РФ серія НОМЕР_1 , посвідчення водія серія НОМЕР_2 , видане 06.01.2015, строк дії до 06.01.2025, індивідуальний податковий номер НОМЕР_3 ) з 28.05.2020 призначений на посаду так званого "військового комісара міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим" та перебуває на ній до теперішнього часу (т.2 а.с.24-25, 35-41);

- протоколі огляду від 02.03.2021, згідно з яким було оглянуто інформацію в мережі Інтернет на ресурсах окупаційної влади, що є у вільному доступі. Оглядом порталу "Правительство Республики Крым" встановлено, що кожного року так званим "Головою Республіки Крим" ОСОБА_8 видається указ щодо створення призовних комісій та забезпечення призову до Збройних Сил РФ на території "Республіки Крим", у відповідності з яким голови муніципальних утворень спільно з військовими комісарами і так званим "МВС Республіки Крим" мають забезпечувати явку мешканців "Республіки Крим" на призовні пункти для проходження комісій, а у разі ухилення - розшук і затримання громадян, які ухиляються від призову та проходження військової служби в Збройних Силах РФ. Указами так званого "Голови Республіки Крим" № 122-у від 27.03.2019, № 93-у від 03.04.2020 ОСОБА_7 , який обіймав посаду так званого "старшого помічника військового комісара міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим", включено до складу резервної призовної комісії міського округу Феодосія заступником голови комісії (т.2 а.с.26-34);

- копії повістки місцевому мешканцю серії КК № 82203770 від 27.11.2020, підписаної "військовим комісаром міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим" ОСОБА_7 про обов`язок прибути до військового комісаріату міста Феодосія та Кіровського району Республіки Крим на 09:00 04.12.2020 на засідання призовної комісії відповідно до Федерального закону РФ "О воинской обязанности и военной службе" № 53-ФЗ від 28.03.1998 (т.2 а.с.42);

- отриманій оперативними підрозділами на виконання доручення начальника слідчого управління ГУ СБУ в АР Крим від 09.04.2021 інформації (відповідь Департаменту захисту національної державності СБУ від 16.04.2021), протоколі огляду від 15.04.2021, згідно з якими ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді так званого "військового комісара міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим", керуючись Федеральним законом РФ "О воинской обязанности и военной службе" № 53-ФЗ від 28.03.1998 та іншими нормативно-правовими актами країни окупанта - РФ, здійснює примусовий призов цивільного населення України, яке проживає на тимчасово окупованій території України - АР Крим та м. Севастополя, на строкову військову службу до Збройних Сил РФ та пропаганду добровільного вступу на військову службу до Збройних Сил РФ. Оглядом Інтернет ресурсів виявлено статтю " ІНФОРМАЦІЯ_4 ", яка містить інформацію про участь ОСОБА_7 у засіданні призовної комісії військового комісаріату міста Феодосія, яку очолює голова адміністрації міста ОСОБА_9 , на нараді якої 06.12.2019 вирішувались питання з розшуку та повідомлення осіб, які підлягають призову на строкову військову службу до Збройних Сил РФ, на яку ОСОБА_7 приніс повістки, які не вдалося вручити призовникам, та звернувся до ОСОБА_9 з проханням про сприяння з боку керівників селищних та сільських адміністрацій, а також структурних підрозділів Адміністрації м. Феодосії довести цю інформацію до осіб, які ухиляються від служби. Оглядом ресурсу за пошуковим запитом "военный комиссариат города феодосия и кировского района республики крым" встановлено, що ОСОБА_7 обіймає посаду так званого " військового комісара міста Феодосія та Кіровського району Республіки Крим " з 28.05.2020. Оглядом порталу "Правительство Республики Крым"встановлено, що так званим "Головою Республики Крым" ОСОБА_8 видано указ "О создании призывных комиссий и обеспечении проведения призыва граждан на военную службу в Республике Крым в апреле-июле 2021 года" № 69-У від 17.03.2021, у додатку до якого ОСОБА_7 , який обіймав посаду так званого "військового комісара міста Феодосія та Кіровського району "Республіки Крим", включений до складу призовної комісії міського округу Феодосія "Республіки Крим" заступником голови комісії (т.2 а.с.73-74, 75-76, 79-96).

Суд першої інстанції не погодився з доводами захисника про недопустимість як доказу вказаної раніше повістки, оскільки приховування органом досудового розслідування анкетних даних особи, якій вона адресувалась, не є підставою для визнання доказу недопустимим, і це, на думку колегії суддів, логічно пояснюється тим, що вказана особа перебуває на тимчасово окупованій території і у неї є обґрунтовані побоювання стосовно наслідків, які можуть настати за збирання доказів проти представника органу окупаційної влади РФ.

Повістка отримана під час виконання доручення оперативним підрозділом Департаменту захисту національної державності СБУ, тобто уповноваженою особою з передбаченого законом джерела. Що ж стосується тверджень захисника про отримання доказу внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, то вони є суто формальними, оскільки даних про те, які права та свободи її підзахисного чи особи, якій адресувалась повістка, могли бути порушені, захисник не наводить.

Позиції захисту про відсутність доказів того, що особисто ОСОБА_7 чинив фізичний чи психологічний вплив на когось, зокрема, застосовував фізичне насильство або погрожував застосуванням фізичного насильства або заподіяння матеріальної чи моральної шкоди, суд дав оцінку у вироку і правильно не взяв її до уваги.

Як зазначив суд, обвинувачений, обіймаючи відповідні посади, не лише підписував повістки про виклик цивільного населення на засідання призовних комісій, а також брав участь у засіданнях призовної комісії, на яких обговорювались питання розшуку та повідомлення осіб, які нібито підлягають призову на строкову військову службу до Збройних Сил РФ. При цьому сам ОСОБА_7 прийшов на засідання з повістками, які не вдалось вручити призовникам, оголошував дані про кількість осіб, які ухилились від проходження комісії в ході осіннього призову 2019 року, звертався до голови адміністрації міста, призначеного окупаційною владою, з проханням надати посильну допомогу у розшуку осіб, які уникають призову, та врученні їм повісток.

З цього приводу суд першої інстанції також обґрунтовано зауважив, що в ситуації окупації заборонена не лише вербовка у збройні та допоміжні сили держави окупанта, але й всі форми тиску чи пропаганди, що спрямовані на забезпечення так би мовити "добровільного" приєднання. У той же час, всупереч нормам Женевської конвенції державні органи РФ створили "примусове середовище", спрямоване на тих, хто відмовляється виконувати обов`язкову військову службу, поєднуючи пропаганду, правові санкції, кримінальні обвинувачення та застосування фінансових санкцій (штрафів).

Обґрунтовуючи наявність примусу, суд у вироку детально проаналізував законодавство РФ, зокрема, Федеральний закон РФ "О воинской обязанности и военной службе" № 53-ФЗ від 28.03.1998, який зобов`язує усіх громадяни РФ (за виключенням тих, хто звільнений від військового обов`язку, тих, хто виконує військовий обов`язок, відбуває покарання у виді позбавлення волі, жінок без військової спеціальності або тих, хто постійно проживає за межами РФ) стати на військовий облік особисто, та передбачену Кримінальним кодексом РФ, який застосовуються до осіб на тимчасово окупованій території України, відповідальність за ухилення від призову на військову службу.

Згідно з ст.4 Женевської конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Отже, цивільне населення АР Крим та м. Севастополя, тобто громадяни України, з дня тимчасової окупації РФ перебувають під захистом Женевської конвенції. А тому окупаційна держава та її представники, у тому числі ОСОБА_7 , не мали права примушувати громадян України, які перебувають під захистом, служити в Збройних Силах РФ. За вказані дії ОСОБА_7 як представник органу влади згідно зі ст.29 Женевської конвенції несе особисту відповідальність.

Зміст підписаної обвинуваченим повістки, в якій вказано про обов`язок з`явитися у військовий комісаріат на засідання призовної комісії, беззаперечно свідчить про те, що у особи, якій адресувалась повістка, немає права вибору. У протилежному ж випадку ОСОБА_7 особисто ініціював передбачені законодавством окупаційної влади заходи репресії, достеменно усвідомлюючи, що ці особи є громадянами України і перебувають під захистом Конвенції.

А тому, на переконання колегії суддів, захисник штучно звужує поняття примусу, який беззаперечно мав місце в діях ОСОБА_7 . І при цьому не має значення те, що повноваження ОСОБА_7 поширювалися лише на м. Феодосію та Кіровський район АР Крим і що досудовим розслідуванням не встановлено конкретну кількість осіб, призваних на строкову військову службу до збройних сил та інших військових формувань РФ під час 11 призивних компаній протягом 2015-2020 років і не визнано цих осіб потерпілими.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.438 КК України - порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що виразилось у порушенні ст.147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, яка набрала чинності для України 03.01.1955, а саме, у примушенні осіб, що перебувають під захистом, служити у збройних силах ворожої держави.

З приводу доводів захисника про те, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний у подальшому визнати право обвинуваченого на апеляційне оскарження, як це передбачено ч.3 ст.400 КПК України, колегія суддів зауважує, що предметом цього апеляційного розгляду є вирок за апеляційною скаргою захисника. Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_10 не подана, суд апеляційної інстанції не може наперед вирішувати питання про право обвинуваченого на апеляційне оскарження, яке він гіпотетично може реалізувати в майбутньому.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставами для зміни чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_7 вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, і правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у відповідній санкції.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Повний текст ухвали відповідно до вимог ст.376 КПК України буде оголошено о 16 годині 13 липня 2023 року.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3