Справа №591/6367/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/956/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

24 листопада 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/6367/21 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 22.03.2023 про продовження строку тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати її підзахисному запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання про продовження її підзахисному строку тримання під вартою, матеріали клопотання не містять доказів, які б свідчили про недостатність застосування до ОСОБА_12 більш м`якого запобіжного заходу. Судом першої інстанції вже допитано потерпілих, докази перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення, що виключає ризики, на які щоразу в клопотанні посилається прокурор. ОСОБА_12 має постійне місце проживання, хвору матір, яка залишилась без сторонньої допомоги на території, яка щодня обстрілюється, тривалий час перебуває під вартою, справа по суті майже не розглядається з причин, що не залежать від його волі, а тому запобіжний захід у виді домашнього арешту забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати його підзахисному запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або у виді застави, оскільки чергове клопотання прокурора містить ідентичні обгрунтування необхідності продовження строку триманні під вартою, жодного разу до обвинуваченого не застосовувався інший запобіжний захід, сама лише тяжкість майбутнього покарання не може бути вирішальною підставою для тривалого продовження найсуворішого заходу. Потерпілі допитані, всі докази перебувають в розпорядженні сторони обвинувачення, а тому заявлені прокурором ризики значно зменшились. Вказує на порушення колегією суддів строків розгляду справи, внаслідок чого його підзахисний тривалий час перебуває під вартою без вироку, в той час як судові засідання проводяться для вирішення клопотання прокурора про його продовження. Суд, постановляючи ухвалу, не прийняв до уваги наявність у останнього міцних соціальних зв`язків, а саме дружини та дітей, які проживають в м. Суми;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, оскільки сама тяжкість злочину не може бути безумовною підставою для неодноразового продовження найсуворішого запобіжного заходу, а має враховуватися у сукупності з іншими обставинами та стадією судового розгляду. Вважає недоведеними ризики можливого переховування ОСОБА_10 від суду, незаконного впливу на потерпілих, свідків. Судом вже допитана потерпіла ОСОБА_15 , яка пояснила, що не бачила ОСОБА_10 в день вчинення нападу на неї, до нього в неї претензії відсутні. ОСОБА_10 одружений, має двох малолітніх дітей, постійне місце проживання в м. Ворожбі Білопільського району Сумської області, що не було з достатньою повнотою враховано судом при продовженні запобіжного заходу.

У Зарічному районному суді м. Суми знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_10 , ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 187 КК; ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 309 КК, в якому прокурором у кримінальному провадженні були подані клопотання про продовження ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 строку тримання під вартою у зв`язку з наявними ризиками, передбаченими п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, і неможливістю запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22.03.2023 обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_14 і ОСОБА_10 був продовжений строк тримання під вартою без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, продовжують існувати і запобігти цим ризикам неможливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

До початку апеляційного розгляду від захисника ОСОБА_16 надійшла письмова заява про розгляд кримінального провадження у його та обвинуваченого ОСОБА_14 відсутність. Захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_17 також подала письмове клопотання про розгляд апеляційних скарг у її відсутність, а обвинувачений ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду, з клопотаннями про відкладення судового розгляду, а також про розгляд апеляційної скарги за його участю до суду не звертався.

З огляду на викладене, ураховуючи приписи ч. 4 ст. 422-1 КПК, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційних скарг у відсутності вказаних вище осіб, що не суперечить загальним засадам судочинства та вимогам кримінального процесуального закону.

Крім того, колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд кримінального провадження і у відсутність обвинуваченого ОСОБА_10 , незважаючи на те, що йому була забезпечена участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку (дистанційно), але останній відмовився брати участь у розгляді апеляційної скарги захисника ОСОБА_18 через участь в апеляційному розгляді захисника ОСОБА_11 , в заміні якого було відмовлено апеляційним судом.

Так, обвинувачений має право замінити захисника, заміна захисника повинна відбуватися виключно в присутності захисника (ч. 1, 2 ст. 54 КПК). При цьому, розглядаючи заяви чи клопотання обвинувачених осіб щодо заміни захисників, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, повинно бути враховане наступне: безоплатна вторинна правова допомога це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя (ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про безоплатну правову допомогу» (далі Закон). При реалізації цієї державної гарантії особа позбавлена можливості вільно обирати собі захисника, оскільки відповідно ст. 49 КПК, захисник такій особі призначається за постановою слідчого/прокурора або ухвалою судді чи суду. Так само особа, що отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника з особистих мотивів.

Місцеві центри відповідно до покладених на них завдань, поміж іншого, приймають рішення про заміну адвоката/працівника місцевого центру, який надає безоплатну вторинну правову допомогу, у випадках, передбачених Законом (п. 21 ст. 13 «Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги»).

Відповідно п. 9 ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про безоплатну правову допомогу», заміна призначеного адвоката проводиться Центром шляхом прийняття відповідного рішення (яке видається у формі наказу), а згідно ч. 2 ст. 25 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оцінка якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної первинної правової допомоги здійснюється за зверненням органів місцевого самоврядування, а безоплатної вторинної правової допомоги за зверненням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, комісіями, утвореними для цієї мети радами адвокатів регіонів.

Кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість проводити судом заміну чи відсторонення адвоката, призначеного Центром для надання безоплатної вторинної правової допомоги (за виключенням питання відводу захисника в порядку ст. 78 КПК). Право особи на заміну захисника, передбачене ст. 54 КПК, є похідним від права вільного вибору захисника своїх прав, яке особа реалізує самостійно, укладаючи договір з обраним нею захисником. Це право не розповсюджується на зміст права на безоплатну вторинну правову допомогу, де особа не обирає собі захисника, а отримує захист, гарантований державою та за державні кошти. В цьому разі особа має право на отримання правової допомоги належної якості та відповідно до стандартів якості надання безоплатної вторинної правової допомоги у кримінальному процесі, затверджених наказом МЮУ від 25.02.2014 № 386/5.

Враховуючи, що претензії обвинуваченого ОСОБА_10 до захисника ОСОБА_11 зводяться до тих обставин, які ніяким чином не пов`язані з ефективністю і якістю його захисту та професійною компетенцією цього адвоката, а також те, що ОСОБА_10 за рахунок держави вже призначались/змінювались три захисники, у тому числі і захисник ОСОБА_18 , йому надавалась можливість запросити захисника на договірній основі через третіх осіб (ст. 48, 51 КПК), тому відсутні будь-які законні підстави для заміни за рахунок держави захисника ОСОБА_11 , призначеного відповідним центром для надання безоплатної правової допомоги ОСОБА_10 , оскільки участь у кримінальному провадженні захисника є обов`язковою.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_11 , який підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_18 , доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення рішення суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги захисників задоволенню не підлягають з таких підстав.

Зокрема, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК). При цьому обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого і вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК; за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування; за результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч. 1-3 ст. 331 КПК). При цьому згідно ч. 4-5 ст. 199 (глава 18) КПК суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу; суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Відповідно ч. 3 ст. 176 (глава 18) КПК, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам (тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, крім випадків, передбачених ч. 6 і 7 ст. 176 цього Кодексу ч. 1 ст. 183 КПК), а згідно ч. 4 цієї статті запобіжні заходи застосовуються: під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Метою застосування запобіжного заходу, крім іншого, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. При цьому підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Прокурор не має права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК (ч. 1-2 ст. 177 КПК).

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію обвинуваченого; 7) майновий стан обвинуваченого; 8) наявність судимостей у обвинуваченого; 9) дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно ч. 1 ст. 194 КПК, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Ухваливши рішення щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 , ОСОБА_14 і ОСОБА_12 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про продовження обвинуваченим саме такого запобіжного заходу як тримання під вартою, а не застосування будь-якого іншого запобіжного заходу (чи зміни), не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки при вирішенні зазначеного питання у повній мірі дотримався вимог ст. 176, 177, 183, 194, 197 і 331 КПК, а саме з`ясував і дослідив всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зокрема те, що ОСОБА_10 , ОСОБА_12 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, а ОСОБА_14 ще у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, в тому числі особливо тяжкого.

ОСОБА_10 , ОСОБА_14 і ОСОБА_12 за своїм процесуальним статусом є обвинуваченими у кримінальному провадженні і обґрунтованість пред`явленого їм обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку чи іншого судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, а тому колегія суддів не уповноважена надавати на цій стадії кримінального процесу оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування стороною обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинувачених для їх запобігання до закінчення судового розгляду справи по суті.

Відповідно усталеної судової практики ЄСПЛ висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Врахування тяжкості кримінального правопорушення також має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.».

Колегія суддів вважає, що обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_14 і ОСОБА_12 можуть переховуватися від суду і цей ризик не зменшився, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує останнім у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер і ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинувачених.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови», §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»).

Тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96 від 26.07.2001) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, колегія суддів враховує введення в Україні воєнного стану через агресію рф проти України, яка суттєво ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зменшився і є актуальним на теперішній час.

Є обгрунтованим і ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків, враховуючи конкретні обставини даного кримінального правопорушення, а також те, що свідки в даному проваджені ще не допитані та може виникнути необхідність у повторному допиті потерпілих.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК) також є цілком виправданим, беручи до уваги те, що обвинувачені раніше судимі, мають негативну репутацію.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченим, наслідків вчинених дій, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, а тому приходить до переконання, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в триманні обвинувачених під вартою.

Колегія суддів, вирішуючи питання про обґрунтованість продовження строку ув`язнення ОСОБА_10 , ОСОБА_14 і ОСОБА_12 враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. При цьому згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК при розгляді судом питання про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_14 і ОСОБА_12 у виді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали (п. 3 ч. 1 ст. 409 і ч. 2 ст. 412 КПК).

Щодо розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02), де Суд зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в конкретному випадку залежності від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості».

Твердження апеляційних скарг захисників ОСОБА_19 та ОСОБА_18 про наявність у їх підзахисних міцних соціальних зв`язків, хоча і мають місце, але задоволенню не підлягають, оскільки вказані обставини не є тими безумовними підставами, що унеможливлюють тримання обвинуваченої особи під вартою, і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження та вимогами кримінального процесуального закону, які регламентують обрання, зміну, скасування чи продовження запобіжних заходів, у їх сукупності.

Інші доводи апеляційних скарг також не можуть бути взяті до уваги, оскільки судом при вирішення клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 запобіжного заходу у виді тримання під вартою були дотримані вимоги ст. 177, 178, 199 КПК.

Зважаючи на наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, обсяг і характер пред`явленого обвинувачення, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 22.03.2023 відносно ОСОБА_20 , ОСОБА_21 і ОСОБА_22 залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4