У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000124 за апеляційною скаргою начальника Новобузького відділу Баштанської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 червня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, в силу ст. 89 КК України не судимого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ,

-обвинуваченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 червня 2023 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_6 за даним вироком рахувати з дня його фактичного затримання з 26.02.2023.

Зараховано на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання строк тримання ОСОБА_6 під вартою, починаючи з 26.02.2023 із розрахунку одному дню обмеження волі відповідає два дні попереднього ув`язнення.

Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна. Вирішено питання про речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор ОСОБА_8 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_8 вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Зазначила, що у оскаржуваному вироку суд, дійшовши висновку про необхідність кваліфікації вчиненого ОСОБА_6 діяння за ч. 2 ст. 125 КК України, не виклав у вироку обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вказала, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у інкримінованому діянні визнав частково, та пояснив, що в ході конфлікту позбавити життя ОСОБА_9 не бажав, а хотів вдарити кулаком в голову потерпілого, але розумів, що перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння не зможе побити ОСОБА_9 , тому вхопив розкладний ніж, махнув в сторону потерпілого та випадково попав в шию.

Вважає, що таку позицію обвинуваченого слід розцінювати як намагання уникнути покарання за вчинене ним діяння, оскільки надані ним відомості, взяті судом як основне обґрунтування ухваленого судового рішення, не узгоджуються із сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів.

Зазначила, що потерпілий ОСОБА_9 в суді пояснив, що конфлікту з ОСОБА_6 раптово для потерпілого витягнув з кишені ніж та із значною силою вдарив його в шию. ОСОБА_9 відчув біль та вдарив ОСОБА_6 каструлею, яка перша попалась йому під руку, після чого останній впав на землю, а ОСОБА_9 вибіг з будинку та побіг до магазину «Софія», де йому надали медичну допомогу. На його думку, якби він не втік з будинку, то міг померти.

Вказала, що допитаний в судовому засіданні фельдшер КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» Миколаївської обласної ради ОСОБА_10 пояснив, що на момент прибуття за викликом ОСОБА_9 був у свідомості, але в автомобілі швидкої медичної допомоги по дорозі в лікарню двічі втрачав свідомість, у зв`язку з великою крововтратою. Свідок зазначив, що вказана рана є небезпечною для життя, оскільки проходить біля сонної артерії, тому без надання своєчасної медичної допомоги існує реальна загроза життю людини.

Зазначила, що допитаний в судовому засіданні хірург КНП «Новобузька багатопрофільна лікарня» ОСОБА_11 повідомив, що ОСОБА_9 доставлений у важкому стані. Під час огляду у пацієнта виявлено на шиї глибоку різану рану, з якої виднілися м`язи, яка сильно кровоточила. Ним встановлено, що у ОСОБА_9 пошкоджена артеріальна судина на шиї, яка відноситься до басейну зовнішньої сонної артерії. Кровотечу неможливо було зупинити, тому лікарем прийнято рішення про негайне оперативне втручання. Вважає, що без надання ОСОБА_9 своєчасної кваліфікованої медичної допомоги потерпілий не вижив би, оскільки басейн сонних артерій відноситься до життєвоважливих судин в організмі людини.

Прокурор перелічує докази, які на його думку доводять вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Вважає, що всупереч вимогам ст. 94 КПК України, не надав вказаним доказам належної правової оцінки.

На думку апелянта, докази, які містяться в матеріалах справи, у своїй сукупності доводять спрямованість умислу ОСОБА_6 саме на заподіяння смерті ОСОБА_9 . Зокрема, використане обвинуваченим знаряддя злочину (ніж), нанесення раптового удару у життєвоважливий орган потерпілого (шию), що спричинило рану глибиною 6 см, яка утворилась від значної сили удару підозрюваного лезом ножа, та значну крововтрату у потерпілого, яку відповідно до показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 неможливо було зупинити без негайного оперативного хірургічного втручання та накладення швів на рану, існування реальної загрози життю потерпілого.

Зазначила, що мешкаючи в селі та знаючи способи забиття домашньої худоби та птиці, ОСОБА_6 достеменно знав, що пошкодження кровоносних судин на шиї призводить до значної крововтрати та смерті.

Вказала, що судом не оцінено поведінку ОСОБА_6 до та після вчинення злочину, зокрема те, що він сам став ініціатором інциденту, а після припинення його дій внаслідок адекватної реакції потерпілого, ОСОБА_6 не вжито заходів до надання першої медичної допомоги потерпілому.

Просить звернути увагу, що на ножі ОСОБА_6 , який він добровільно видав працівникам поліції та пояснив, що саме цим ножем завдав удар в шию ОСОБА_9 , відсутні сліди крові, що свідчить про те, що після вчинення злочину ОСОБА_6 не надав допомогу потерпілому, а вчинив умисні дії з приховування злочину.

Зазначила, що з показань потерпілого ОСОБА_9 встановлено, що ОСОБА_6 не довів свій умисел на позбавлення життя потерпілого до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки припинив протиправні дії виключно внаслідок самозахисту потерпілого, який після поранення зміг нанести удар обвинуваченому каструлею, в результаті чого останній впав, а потерпілий зміг втекти та дістатися до магазину, звідки йому небайдужі громадяни викликали невідкладну медичну допомогу.

Тому прокурор вважає, що суд неправильно оцінив надані стороною обвинувачення докази, не в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, відокремлено один від одного, що перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення. Допущене судом неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій обвинуваченого, а саме: незастосування закону, який підлягав застосуванню - ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, призвело до призначення занадто м`якого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Суд першої інстанції навів як доведене наступне обвинувачення.

26.02.2023 близько 13:10 години обвинувачений ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_9 , перебували у приміщенні кухні будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем їхнього спільного проживання, та розпивали спиртні напої. Під час розпивання спиртних напоїв між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин відбувся словесний конфлікт, в ході якого в ОСОБА_6 раптово виник злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_9 .

Так, 26.02.2023 близько 13:20 години, обвинувачений ОСОБА_6 перебуваючи у кімнаті кухні будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого та бажаючи їх настання, з мотивів особистої неприязні, встав із-за столу, вийняв з кишені куртки, у яку він був одягнений, розкладний ніж з рукояткою коричневого кольору, та розклавши його, наблизився до ОСОБА_12 , який в свою чергу також встав із-за столу та перебував стоячи навпроти нього.

Далі обвинувачений ОСОБА_6 , утримуючи рукоятку ножа в лівій руці, раптово замахнувся та умисно наніс ОСОБА_9 небезпечний в момент заподіяння один ковзний удар лезом вищевказаного ножа y життєво важливий орган, а саме область шиї, спричинивши останньому тілесне ушкодження y вигляді різаної рани передньої поверхні шиї з пошкодженням гілки поверхневої сонної артерії, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Після цього, ОСОБА_9 , розуміючи, що ОСОБА_6 не зупиниться на досягнутому та продовжуватиме спричиняти йому тілесні ушкодження спрямовані на позбавлення життя потерпілого, вибіг з будинку на вул. Лазурна в с. Софіївка, Баштанського району, Миколаївської області та почав кликати на допомогу.

Таким чином, ОСОБА_6 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але з незалежних від його волі обставин, а саме через те, що ОСОБА_9 втік, не зміг довести свій злочинний умисел направлений на протиправне заподіяння смерті іншій людині до кінця, в результаті чого ОСОБА_9 було своєчасно надано медичну допомогу та смерть потерпілого не настала.

Орган досудового розслідування кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Не погоджуючись із зазначеною кваліфікацією, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Своє рішення мотивував тим, що потерпілому заподіяно легке тілесне ушкодження, що потягнуло за собою короткочасний розлад здоров`я, а спосіб заподіяння тілесного ушкодження, поведінка обвинуваченого та потерпілого, що передувала події, їх відносини, а також те, що ОСОБА_6 після нанесення тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , будь-яких дій на позбавлення його життя не вчиняв та з власної волі припинив чинити протиправні дії, свідчать про те, що ОСОБА_6 не мав умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 та тілесні ушкодження заподіяв без мети позбавлення життя.

Також суд першої інстанції у вироку зазначив про те, що не взяв до уваги позицію сторони обвинувачення та визнав безпідставними посилання як на доказ умислу ОСОБА_6 на заподіяння смерті ОСОБА_9 знаряддя злочину та частину тіла, куди завдано удар, оскільки під час судового розгляду не було знайдено жодного доказу, що знаряддя злочину (ніж) та життєво важливий орган, куди завдано удар (шия) були свідомо обраними обвинуваченим.

Також суд першої інстанції не врахував посилання прокурора про відсутність на ножі слідів крові, як доказ намагання приховати сліди злочину та зазначив, що це є лише припущенням, оскільки свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пояснили, що обвинувачений відразу після події ліг спати.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_6 , необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, в порядку п. 2 ч. 3 ст. 337 КПК України, що покращує становище обвинуваченого, але при цьому охоплюється обсягом висунутого йому обвинувачення.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 частково підтримав апеляційну скаргу, просив вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою на 60 днів.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 вважали вирок суду законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Потерпілий ОСОБА_9 був належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду, до апеляційного суду не з`явився, причини неявки не повідомив, заяву про бажання брати участь в судовому засіданні не подавав. Його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, повторно дослідивши докази, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Проте, зазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Як вбачається з обвинувального акта №0000124, органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Разом з тим, під час дослідження доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_6 необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Дійшовши таких висновків, суд першої інстанції зазначив, що перекваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 на ч. 2 ст. 125 КК України покращує становище обвинуваченого, але при цьому охоплюється обсягом висунутого йому обвинувачення.

Разом з тим, суд першої інстанції навів обвинувачення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як таке, що доведено. При цьому, не погодившись із кваліфікацією дій за висунутим обвинуваченням за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, навів лише іншу кваліфікацію.

Отже, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у оскаржуваному вироку суд, дійшовши висновку про необхідність кваліфікації вчиненого ОСОБА_6 діяння за ч. 2 ст. 125 КК України, не виклав у вироку обвинувачення, визнане судом доведеним, зокрема обставини вчинення (місце, час, спосіб вчинення), кримінального правопорушення, не сформульовано фактичні обставини щодо суб`єктивної та об`єктивної сторони, не зазначено, які саме наслідки настали від злочинних дій.

Таким чином, при формулюванні обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним, допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Відсутність належного формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, унеможливлює якісний і повний захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Недотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону має наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження, зокрема, права обвинуваченого щодо забезпечення права на справедливий суд. Таким чином, вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки ухвалений із порушенням загальних засад кримінального провадження законності, забезпечення права на захист.

Також, вирок не відповідає п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним за ч. 2 ст. 125 КК України.

Зазначене вище свідчить, що вирок суду першої інстанції за змістом та формою не відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України, а тому підлягає скасуванню.

Згідно вимогам п. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п. п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч.2 ст. 412 КПК України.

Як передбачено ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Оскільки судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження порушені загальні засади кримінального провадження, зокрема, як законність, право на захист, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, то вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з призначенням нового судового розгляду.

Під час нового судового розгляду, з урахуванням доводів апеляційної скарги, необхідно ретельно перевірити зібрані у кримінальному провадженні докази, надати їм належну оцінку, усунути вказані в ухвалі порушення, та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального та кримінального законів.

З огляду на наведене, подана апеляційна скарги підлягає частковому задоволенню.

Інші доводи апелянта суд не обговорює, оскільки вирок підлягає скасуванню з процесуальних підстав.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та заявлені прокурором при обранні запобіжного заходу ризики, які передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися, що виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів вважає за необхідне продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою на 60 днів.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу начальника Новобузького відділу Баштанської окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Строк тримання ОСОБА_6 під вартою продовжити до 17.12.2023.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_15