Справа №583/5216/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/834/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2023 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами представників потерпілого ОСОБА_11 адвокатів ОСОБА_12 і ОСОБА_8 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.12.2022, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився в с. Василівка Сумської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, директора ПП «Довжик», проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги представників потерпілого ОСОБА_11 адвокатів ОСОБА_12 і ОСОБА_8 в яких:

- адвокат ОСОБА_12 просив вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.12.2022, скасувати в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання і просив призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі;

- адвокат ОСОБА_8 просила вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.12.2022,скасувати в частині призначеного ОСОБА_10 покарання і просила ухвалити в цій частині новий вирок яким ОСОБА_10 визначити винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчиенні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки та за покладенням на нього обов`язків:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто зі ОСОБА_10 на користь держави 28 487,82 грн процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги адвокат ОСОБА_12 зазначав, що вирок судом першої інстанції ухвалений з порушенням норм матеріального і процесуального права. Стверджував, що після початку війни суд, припинивши свою роботу, безпідставно не передав дану справу за підсудністю для розгляду до Шишацького районного суду Полтавської області, а після відновлення своєї роботи суд не повідомив ні потерпілого ні його представника про стан розгляду справи, не направив повістки про виклик до суду, що призвело до проведення судових дебатів і ухвалення самого вироку без участі потерпілого і його представника. Крім цього, суд не допитав потерпілого і не врахував його думки щодо виду і міри покарання необхідного для обвинуваченого.

Адвокат ОСОБА_8 стверджував, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком в 2 роки, є явно не справедливим. Зауважував, що суд не позбавив обвинуваченого права керувати транспортними засобами, тоді як наслідком ДТП, що відбулося з провини обвинуваченого, стала смерть потерпілого. Крім цього, в матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений висловлює щирий жаль та осуд своєї поведінки, про те, що він допомагав сім`ї покійного потерпілого. Тому, апелянт вважав безпідставним визнання щирого каяття для обвинуваченого як пом`якшуючої покарання обставини. Також зауважував, що суд зазначив потерпілий не висловив свою позицію щодо виду і міри покарання для обвинуваченого, однак це пояснюється відсутністю потерпілого при ухваленні вироку.

Інші учасники кримінального провадження прокурор, обвинувачений, захисник та потерпілий апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_10 23.08.2021 близько 17.40 год. керував службовим автомобілем «Renault Duster» державний номерний знак НОМЕР_1 сірого кольору, рухаючись по другорядній ґрунтовій міжпольовій дорозі до перехрестя нерівнозначних доріг з головною дорогою «Т-1960», що поблизу с. Довжик Охтирського району Сумської області в районі кілометрового стовпчика «126» автодороги «Т-1906». Спостерігаючи перед виїздом на головну дорогу рух по ній мотоциклу «Yamaha R-6» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 (якому не надавалося право керування транспортними засобами категорії «А»), що наближався до перехрестя з перевищенням максимально допустимої швидкості руху на даній ділянці дороги, в порушення вимог п. 16.11 та п. 10.1 Правил дорожнього руху України та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», внаслідок власної протиправної самовпевненості, тобто передбачаючи можливість настання небезпечних наслідків, однак легковажно розраховуючи на їх відвернення, не надав дорогу мотоциклу «Yamaha R-6» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 , що наближався до перехрещення доріг по головній дорозі, та, не переконавшись, що це буде безпечним, повернувши ліворуч, виїхав на головну дорогу, допустивши зіткнення правою стороною переднього бампера автомобіля з лівою боковою частиною мотоцикла, який рухався своєю смугою в напрямку м. Охтирка.

В результаті зіткнення ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних саден та рани голови, тулубу та кінцівок, крововиливу в м`які тканини голови в лобній ділянці справа, дифузного крововиливу під м`яку мозкову оболонку, множинних закритих переломів ребер зправа з 2-го по 6-те ребро по навколо хребтовій лінії (прямі), закритого перелому правої ключиці, закритого перелому грудини в 2-му міжребір`ї, відкритого перелому правого плеча, відриву від грудини 5-6-7 ребер, закритого перелому хребців Т5-Т6, множинних крововиливів в легені. ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих травм ОСОБА_13 помер у реанімаційному відділенні Охтирської ЦРЛ.

Порушення ОСОБА_10 п. 16.11 (на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху) та п. 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) Правил дорожнього руху України та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» (водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі) знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 .

Такими діями ОСОБА_10 вчинив злочин, визначений ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 , яка апеляційні скарги підтримала, просила вирок суду першої інстанції скасувати і призначити обвинуваченому покарання без звільнення від його відбування з випробуванням та з позбавленням права керувати транспортними засобами, думки прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_10 і захисника ОСОБА_9 , які проти задоволення апеляційних скарг заперечили, просили вирок суду залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також, щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_10 , а також на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Водночас, предметом оскарження вироку суду першої інстанції стало занадто м`яке покарання для обвинуваченого і безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування цього покарання з випробуванням та безпідставне не застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності із доводами апеляційних скарг представників потерпілого колегія суддів з такими доводами апелянтів частково погоджується.

Так, відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й на вирішення питання про призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

Так, з матеріалів справи видно, що вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.12.2022 ОСОБА_10 визнано винним у вчиенні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім цього, цим же вироком суд вважав за необхідне звільнити ОСОБА_10 від відбування вказаного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Так відповідно до вимог ст.65 КК України суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно вказаної норми, а також роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суду слід враховувати ступінь тяжкості злочину, обставини цього злочину, його наслідки і дані про особу. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, характер і ступінь тяжкості тощо).

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим так і іншими особами.

Оцінюючи розмір і вид основного покарання для обвинуваченого 5 років позбавлення волі, колегія суддів вбачає, що судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості скоєного злочину, який класифікується як тяжкий, однак вчинений з необережності, особу обвинуваченого, який працює, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні непрацездатну матір та тітку, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, згідно досудової доповіді органу з питань пробації, виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Також судом враховано обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Зокрема, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд відніс щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують таке покарання суд не встановив.

Тому, враховуючи обставини справи, дані про особу обвинуваченого, а також ту обставину, що потерпілий не висловив свою позицію щодо міри покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі, з чим колегія суддів, попри доводи апелянтів, погоджується.

Водночас, з вказаних вище підстав суд першої інстанції вважав за необхідне обвинуваченого ОСОБА_10 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням і не позбавляти його права керувати транспортними засобами, однак з такою позицією колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Норма статті 75 КК України, передбачає звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що обираючи вид та строк покарання обвинуваченому, суд першої інстанції не в повній мірі врахував суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, який хоча вчинений з необережності, проте відноситься до категорії тяжких злочинів, основною причиною його вчинення стало порушення вимог ПДРУ та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» (водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі) що знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 .

Приділяючи увагу тим обставинам, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення вперше, працює, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні непрацездатну матір та тітку, місцевий суд не звернув в повній мірі уваги обставини події та на тяжкі наслідки, що настали від кримінального правопорушення, а саме смерть потерпілого, які є непоправними оскільки внаслідок отримання травм потерпілий помер.

Крім того, на обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 , місцевий суд врахував щире каяття, однак такий висновок суду колегія суддів вважає сумнівним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 КК України зазначено, що при призначенні покарання обставинами, які пом`якшують покарання, визнаються, зокрема: щире каяття.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що обвинувачений свою вину визнає, водночас сторона захисту зауважує і на недотриманні потерпілим ПДР України, що обвинувачений підтримує. Також, за словами обвинуваченого ОСОБА_10 , він давав батьку покійного кошти на лікування та похорон, однак доказів цього матеріали справи не містять. На питання представника потерпілого чому обвинувачений не вжив заходів по фіксуванню цього факту, обвинувачений пояснив це простим знайомством із родиною загиблого. При цьому, ні обвинувачений, ні захисник не надали жодних доказів на підтвердження зазначених обставин, а представник потерпілого факт відшкодування будь яких грошових коштів заперечив.

Також, в ході апеляційного розгляду справи колегією суддів не було встановлено факту того, що обвинувачений дійсно шкодує про вчинене, висловлює жаль, карає себе за дії по факту ДТП чи засуджує такі дії, а тому на думку колегії суддів місцевий суд безпідставно визнав пом`якшуючою обставиною - щире каяття.

Колегія суддів звертає увагу на роз`яснення п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14.

Відповідно до зазначених положень при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Хоча щире каяття в скоєних злочинних діях і визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, проте районний суд досить формально поставився до визначення щирості каяття.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак у матеріалах кримінальної справи стосовно ОСОБА_10 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений висловлює щирий жаль та осуд своєї поведінки, допомагає потерпілому щоб якось виправити наслідки скоєного.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції у вироку щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення відповідно до ст.75 КК було зроблено без урахування всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, тобто неправильно звільнив обвинуваченого від відбування покарання.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про не застосування до ОСОБА_10 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, мотивуючи тим, що злочин є необережним, ОСОБА_10 до адміністративної та кримінальної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху раніше не притягувався та робота обвинуваченого пов`язана безпосередньо із керування транспортним засобом.

Відповідно до приписів кримінального закону та згідно з пунктом 21 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК України, суд може не призначати за наявності декількох обставин які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і з урахуванням особи винного. Колегія суддів враховує, що у постанові від 08.02.2018 (справа № 361/2704/16-к) ВС звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Разом з тим колегією суддів встановлено, що порушення ОСОБА_10 п. 16.11 (на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху) та п. 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) Правил дорожнього руху України та вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» (водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі) знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 .

З матеріалів справи видно, що ухвалення обвинуваченого вироку суду відбулось без участі потерпілого, а тому його думка як така, при ухваленні вироку, судом не врахована. При цьому, в апеляційних скаргах представники потерпілого наполягали на позбавленні обвинуваченого права керування транспортними засобами, оскільки його неуважність і порушення ПДР України призвела до загибелі людини.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України).

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема і у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання (п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України).

За таких обставин колегія суддів вважає на необхідне скасувати вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.12.2022, відносно ОСОБА_10 , в частині призначеного покарання, і ухвалити в цій частині новий вирок.

При ухваленні нового вироку і призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання колегія суддів у відповідності із вимогами ст.65, 66, 67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжкого злочину, непоправні наслідки, які настали для молодого хлопця 1982 року народження, який помер, дані про особу обвинуваченого, який працює, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні непрацездатну матір та тітку, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, згідно досудової доповіді органу з питань пробації, виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав визначати обвинуваченому покарання у максимальних розмірах визначених санкцією ч.2 ст. 286 КК України, як про це просять представники потерпілого в своїх апеляційних скаргах.

Однак колегія судів враховує позицію представника потерпілого, яка пояснила, що шкода потерпілому не відшкодовувалась, вибачення і жалю обвинувачений не проявляв та жодним чином не допомагає, а тому просила призначити ОСОБА_10 покарання у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

Таким чином колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_10 основне покарання у виді 5 років позбавлення волі, ( як і визначив суд першої інстанції) з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк, що відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, та відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України буде сприяти запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Що стосується доводів в суді апеляційної інстанції обвинуваченого і захисника про те, що ОСОБА_10 є директором фірми і право керування транспортним засобом є безумовно необхідним в його роботі, однак до цього колегія суддів відноситься критично з підстав того, що директор це не водій, і посада останнього може бути введена на підприємстві, установі, організації.

Крім того визнання обвинуваченим вини та наявність у нього на утримання родичів жодними чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг представників потерпілого, а вирок суду в частині призначеного ОСОБА_10 покарання - скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність з постановленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представників потерпілого ОСОБА_11 адвокатів ОСОБА_12 і ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.12.2022, відносно ОСОБА_10 , в частині призначеного покарання, скасувати у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Вирок Сумського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяця з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5