ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/73/24 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисників адвоката ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора Теребовлянської окружної прокуратури Тернопільської області ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.11.2023 року в частині повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000710 від 19.03.2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України; апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на Кримінальному провадженні № 0000710 від 19.03.2023 року в частині продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2023 року повернуто прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000710 від 19.03.2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

В обґрунтування прийнятого рішення місцевим судом зазначено, що на момент вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення, ч.4 ст.190 КК України, за якою кваліфіковані її дії, передбачала відповідальність за вчинення шахрайства в особливо великих розмірах. Проте, законом України Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо усунення суперечностей у карності кримінальних правопорушень від 13.07.2023 року № 3233-ІX, який набрав чинності 11.08.2023 року, статтю 190 КК України викладено в новій редакції. При цьому, в обвинувальному акті у кримінальному провадженні від 19.03.2023 року № 0000710 не зазначено редакцію статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка інкримінується ОСОБА_7 ..

Зазначений недолік, на думу суду першої інстанції, може істотно вплинути на судовий розгляд, оскільки за відсутності редакції статті, в сторони захисту може виникнути різне розуміння обвинувачення, від якого їм слід захищатися та різне розуміння кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 , враховуючи, що на даний час ч.4 ст.190 КК України за тяжкістю і покаранням суттєво відрізняється від редакції цієї правової норми на час вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень.

Одночасно, судом задоволення клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 до 23 год. 59 хв. 18 січня 2024 року.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні вважає, що рішення суду першої інстанції про повернення обвинувального акта суперечить приписам ст.370 КПК України, є невмотивованим і таким, що не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства та фактичним обставинам провадження.

Вказує, що лише недотримання вимог ч.2 ст.291 КПК України згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України є підставою для повернення обвинувального акту прокурору, а будь-які інші зауваження до обвинувального акту мають отримати відповідну реакцію суду під час судового розгляду справи та не можуть бути підставами для повернення обвинувального акту прокурору.

На переконання апелянта обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 містить усі необхідні відомості, передбачені ст.291 КК України. Зокрема, в обвинувальному акті повно і чітко викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення із зазначенням обставин, які відповідно до ч.1 ст.190 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також правову кваліфікацію дій обвинуваченої, відомості про час, місце, спосіб вчинення злочину, форму вини тощо.

Вважає, що обвинувачення сформульовано детально і з нього можна чітко зрозуміти, яке саме діяння ставиться обвинуваченій у вину.

Звертає увагу, що згідно ч.2 ст.4 КК України визначено, що кримінальна відповідальність і карність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення цього діяння. Зважаючи на час вчинення обвинуваченою інкримінованих їй кримінальних правопорушень (період з жовтня 2022 року по лютий 2023 року) органом досудового розслідування правильно зазначено правову кваліфікацію дій обвинуваченої за ч.4 ст.190 КК України. Тому, правову кваліфікацію дій обвинуваченої викладено в редакції Кримінального кодексу України, чинній на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення і тому окреме зазначення про це в обвинувальному акті, на думку прокурора, не потрібне.

Просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 20.11.2023 року в частині повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000710 від 19.03.2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Також, прокурором подано і підтримано клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 , який закінчується 18.01.2024 року. Просить врахувати, що з об`єктивних причин судовий розгляд вказаного кримінального провадження ще не розпочато, проте ризики неналежної процесуальної поведінки обвинуваченої, визначені ст.177 КПК України, які описані в ухвалах суду про застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на даний час продовжують існувати.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, за змістом якої не погоджується з ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20.11.2023 року в частині продовження строку дії запобіжного заходу відносно його підзахисної.

Вважає, що при поверненні судом обвинувального акта прокурору, суд не має повноважень на вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом.

Стверджує, що такими повноваженнями наділено слідчого суддю, з огляду на положення п.18 ч.1 ст.3 КПК України.

Зазначає, що повернення обвинувального акта з будь-яких підстав свідчить про те, що суд своїм рішенням на даному етапі визнав пред`явлене обвинувачення не готовим для розгляду. Таким чином, сторона обвинувачення не змогла належним чином висунути ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні нею злочину, проте обмежила в правах його підзахисну і такі обмеження пов`язані саме з таким обвинуваченням.

Сторона захисту вважає, що не може бути продовжений запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, де обвинувальний акт повернутий прокурору.

Також, зазначає, що жодного вагомого доказу, який б ґрунтовно підтверджував наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, сторона обвинувачення не надала, а також не наведено прокурором доказів, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вищевказаним ризиками, а тому вважає утримання ОСОБА_7 під варто необґрунтованим.

Окремо звертає увагу на непомірність для ОСОБА_7 визначеної судом суми застави у розмірі трьохсот прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб як альтернативного запобіжного заходу.

Просить змінити ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 20.11.2023 року в частині вилучення з резолютивної частини ухвали рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 до 18 січня 2024 року.

Також захисником обвинуваченої ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, за змістом якого вважає, що апеляційна скарга сторони обвинувачення не підлягає до задоволення.

В обґрунтування своїх доводів, зазначає, що на момент ймовірного вчинення інкримінованого ОСОБА_7 діяння та на момент затвердження обвинувального акта прокурором були чинним різні редакції статті 190 КК України. Тому, на переконання сторони захисту, прокурором в порушення вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України не вказано (не конкретизовано) відповідно до якої редакції Закону кваліфікуються дії ОСОБА_7 .

Вважає, що таке формулювання обвинувачення у обвинувальному акті є неконкретним та не відповідає фабулі 4. ст.190 КК України (в чинній на момент затвердження редакції), у зв`язку з чим кваліфікація дій обвинуваченої неправильна.

Вказує, що за таких обставин, існує невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України і тому суд ухвалив законне рішення про повернення обвинувального акту прокурору.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора у повному обсязі.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду, міркування прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, навів аналогічні, викладеним у ній, мотиви і просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.11.2023 року в частині повернення прокурору обвинувального акта у даному кримінальному провадженні, призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції та продовжити дію раніше обраного обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів із визначенням застави в розмірі 300 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб; потерпілу ОСОБА_10 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора; обвинувачену ОСОБА_7 та її захисників адвоката ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і просять її задовольнити та відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_7 ; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Згідно вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.

Аналіз обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000710 від 19.03.2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України дає колегії суддів підстави для висновку, що органом досудового слідства дотримано вимог положень ст.291 КПК України, яка регламентує вимоги до обвинувального акту, що направляється до суду.

Статтею 291 КПК України визначено перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт. Зокрема, відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України у обвинувальному акті повинно бути зазначено: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.

Так, із затвердженого прокурором у кримінальному упровадженні - прокурором Теребовлянської окружної прокуратури ОСОБА_6 та направленого до суду обвинувального акта відносно ОСОБА_7 вбачається, що у ньому викладено фактичні обставини кримінальних правопорушень, які прокурор вважав встановленими, із зазначенням часу, місця, способу, мотиву та мети їх вчинення. Також вказано правову кваліфікацію вчинених обвинуваченими кримінальних правопорушень з посиланням на норму закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. При цьому, кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_7 зазначена з урахуванням часу вчинених кримінально-карних дій, у відповідності до приписів ч.2 ст.4 КК України, відповідно до якої кримінальна відповідальність і карність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення цього діяння.

Апеляційний суд звертає увагу, що за змістом п.3 ч.3 ст.314 КПК України процесуальним документом, що підлягає дослідженню судом під час підготовчого засідання, є обвинувальний акт, а єдиною законною підставою для повернення обвинувального акта прокурору є невідповідність змісту самого обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України.

При цьому, кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого, тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Така правова позиція щодо повноважень суду першої інстанції під час проведення підготовчого судового засідання висловлена у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 273/31053/17 (провадження № 51-8914км18).

Окрім того в ухвалі Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі № 991/1551/19 визначено, що питання про відповідність викладення обвинувального акту фактичним обставинам справи, про узгодженість викладених фактичних обставин справи з формулюванням обвинувачення та з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, про наявність чи відсутність тих чи інших відомостей та перевірку їх доказами, не може бути предметом розгляду під час підготовчого провадження, оскільки на цій стадії судового провадження суд позбавлений можливості дослідити докази, як і конкретність та доведеність обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що відомості, які містяться в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_7 , свідчать про офіційне доведення до відома обвинуваченої компетентним органом твердження про вчинення нею відповідного злочину, передбаченого КК України, і є достатніми для повного розуміння суті висунутого обвинувачення, що є необхідним для належної підготовки до її захисту.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 , зважаючи на час вчинення обвинуваченою інкримінованих їй кримінальних правопорушень (період з жовтня 2022 року по лютий 2023 року) органом досудового розслідування правильно зазначено правову кваліфікацію дій обвинуваченої за ч.4 ст.190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), в особливо великих розмірах, вчинене повторно. Тобто, правову кваліфікацію дій обвинуваченої викладено в редакції Кримінального кодексу України, чинній на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, апеляційний суд констатує, що відсутність посилання на редакцію кримінального закону при кваліфікації дій особи, не свідчить про невідповідність такого процесуального документа вимогам ст.291 КПК України і тому не може бути підставою для повернення обвинувального акта прокурору на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України.

Таким чином, мотиви, наведені судом першої інстанції щодо відсутності вказівки на редакцію статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка інкримінується ОСОБА_7 , як підставу повернення обвинувального акта прокурору, не ґрунтуються на вимогах закону і суперечать приписам ст.ст.314, 315 КПК України.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що форма і зміст обвинувального акту у кримінальним провадженні № 0000710 від 19.03.2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України відповідають вимогам ст.291 КПК України, а обґрунтованих доводів щодо наявності підстав, за яких обвинувальний акт не може бути призначений до судового розгляду, судом першої інстанції не наведено.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що вищевказана ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2023 року, якою прокурору повернуто обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 березня 2023 року за № 0000710 про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України не може вважатися законною і обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з поверненням кримінального провадження до суду першої інстанції для виконання вимог КПК України.

Що стосується доводів сторони захисту про незаконність оскаржуваної адвокатом ухвали суду першої інстанції від 20 листопада 2023 року в частині продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_7 , то колегія суддів вважає їх непереконливими.

Так, відповідно до частини 3 статті315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою регламентовано статтею 199 КПК України (розділ ІІ КПК України).

Тому, під час підготовчого судового засідання суд вправі продовжити строк тримання під вартою, з урахуванням ризиків, визначених статтею 177 КПК України, в межах, визначених статтею197 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст.176 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування та до початку підготовчого судового засідання - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до п.24 ст.3 КПК України судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами;

Тому, твердження сторони захисту, що таким повноваженнями на цій стадії судового розгляду наділений слідчий суддя, є необґрунтовані та безпідставні, оскільки повноваження слідчого суді щодо застосування запобіжного заходу та продовження дії запобіжного заходу обмежуються стадією досудового розслідування.

Таким чином, суд першої інстанції правильно, у визначеному законом порядку продовжив строк дії запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_7 і підстав для зміни ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 20.11.2023 року в цій частині, про що ставить питання сторона захисту, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції виходить з того, що, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд, для прийняття законного й обґрунтованого рішення повинен врахувати як ризики, визначені ст.177 КПК України, так і обставини, передбачені ст.178 цього Кодексу, до яких закон відносить вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; а також інші особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За змістом ч. 2 ст.177 КПК України підставою для продовження запобіжного заходу, як і його застосування, є наявність, в даному випадку, обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Аналіз матеріалів кримінального провадження дає підстави колегії суддів для висновку, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою не зменшилися та не змінилися.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора, наведеними у поданні про продовження строку дії запобіжного заходу, що обвинувачена ОСОБА_7 може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Такі висновки базуються на тому, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання на строк від п`яти до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна, а тому, усвідомлюючи тяжкість вчинених нею кримінально караних дій, вид та розмір покарання, яке їй загрожує, вона може умисно переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебувають ще два обвинувальні акти щодо ОСОБА_7 , де їй інкримінується вчинення подібних кримінальних правопорушень проти власності та в яких обвинувачена оголошувалася в розшук.

Окрім того, суд також враховує, що ОСОБА_7 знайома з особами щодо яких нею вчинено злочин та свідками у даному кримінальному провадженні, а тому, як особисто, так і через третіх осіб може незаконно на них впливати з метою надання ними неповних чи неправдивих показань.

Слушними також є доводи прокурора, що під час розгляду відносно ОСОБА_7 кримінального провадження Тернопільським міськрайонним судом упродовж 2021-2023 років, обвинувачена вчинила ряд нових кримінальних правопорушень, спрямованих на заволодіння грошовими коштами потерпілих, що характеризує її як особу схильну до вчинення злочинів та свідчить, що перебуваючи на волі, вона може продовжувати свою протиправну поведінку та вчинити інші кримінальні правопорушення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 та запобігти вказаним ризикам, передбачених ст.177 КПК України.

Твердження обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що їй не було вручено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки це спростовується долученим стороною обвинувачення до матеріалів провадження актом, складеним працівниками ДУ Чортківська установа виконання покарань (№26), де утримується ОСОБА_7 , за змістом якого ув`язнена ОСОБА_7 відмовилася надати розписку про отримання нею клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Непереконливими вважає колегія судді доводи сторони захисту про те, що клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою повинен вручати обвинуваченій лише прокурор, оскільки така вимога нормами кримінального процесуального закону не передбачена.

Що стосується розміру застави, визначеного слідчим суддею при обранні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та про зменшення якого ставить питання сторона захисту в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне

Згідно ч.4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про особу та ризиків, передбачених статтю 177 КПК України.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Визначена ОСОБА_7 застава у 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на думку колегії суддів, узгоджується з положеннями ст.ст.182,183 КПК України та практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з рішеннями ЄСПЛ у справі «В. проти Швейцарії» (W. V. Switzerland), 14379/88, 26 січня 1993 року, у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain), 12050/04, 8 січня 2009 року.

Виходячи з матеріалів кримінального провадження та зважаючи на розмір заподіяної потерпілим шкоди, що інкримінується обвинуваченій ОСОБА_7 , колегія вважає розмір визначеної обвинуваченій застави, як альтернативного запобіжного заходу, таким, що узгоджується з обставинами справи, даними про особу обвинуваченої та ризиками, передбачених статтю 177 КПК України і не вбачає підстав для її зменшення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 на строк 60 днів.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 415 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Теребовлянської окружної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2023 року в частині повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000710 від 19 березня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.4 ст.190 КК України скасувати з призначенням нового судового розгляду в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з альтернативою внесення застави 300 (триста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 13 березня 2024 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді