Справа № 461/8017/21
Провадження № 1-кп/461/207/24
У Х В А Л А
судового засідання
08.01.2024 року м. Львів
Галицький районний суд м. Львова
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
обвинуваченого ОСОБА_4
захисників ОСОБА_5 ,
Протокольною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.10.2023 р. встановлено порядок дослідження доказів у вказаному кримінальному провадженні: дослідження письмових доказів сторони обвинувачення, допит свідків обвинувачення, дослідження письмових доказів сторони захисту, допит свідків захисту, допит обвинуваченого.
Під час судового розгляду захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 подав клопотання про визнання усіх доказів сторони обвинувачення очевидно недопустимими, просив суд відмовити у їх досліженні та закрити провадження у справі.
Вказує, що слідчий відділ Управління СБУ у Львівській області, всупереч вимогам КПК України, здійснював досудове розслідування з порушенням правил територіальної підслідності, у ході якого було проведено ряд слідчих дій, у тому числі НСРД, спрямованих на отримання доказів, покладених в основу обвинувачення ОСОБА_4 , що, згідно правил ст. 218 КПК України має своїм наслідком визнання всіх зібраних ним доказів очевидно недопустимими. Такі докази не можуть бути використані під час прийняття процесуальних рішень та на них не може посилатися суд, ухвалюючи судове рішення, оскільки здійснення досудового розслідування не уповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав і основоположних свобод людини.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання адвоката ОСОБА_5 , просив таке задоволити.
Прокурор заперечив клопотання адвоката ОСОБА_5 , вважає доводи, викладені захисником обвинуваченого необгрунтованими.
Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши зміст поданого клопотання, вважає, що таке не підлягає до задоволення, зважаючи на наступне.
За змістом ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).
При наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.
При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі N 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі N 334/5670/18).
В обгрунтування клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів сторони обвинувачення та відмови в їх дослідженні, сторона захисту покликається на те, що такі були зібрані з порушенням правил підслідності, відтак є очевидно недопустимими в силу положень КПК України та не підлягають дослідженню в судовому засіданні.
З даного приводу суд зазначає таке: відповідно до ст. 303 КПК України, перелік рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування є вичерпним та, згідно такого, рішення прокурора про визначення підслідності у кримінальному провадженні не оскаржується.
Відповідно до ч. 2 ст. 303 КПК України, скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора можуть бути предметом розгляду під час підготовчого судового засідання у суді, згідно з правилами ст.ст. 314-316 КПК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 218 КПК України, спори про підслідність вирішуються виключно під час досудового розслідування, а вирішує їх виключно керівник прокуратури вищого рівня.
Відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК України, Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки), керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування або за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування відповідного органу досудового розслідування чи здійсненням ним досудового розслідування в умовах воєнного стану.
Поняття допустимості доказів визначене Главою 4-ою КПК України, відповідно до якої, недопустими можуть визнаватися докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.
Суд вважає, що клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання усіх доказів сторони обвинувачення очевидно недопустими зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисту під час проведення досудового розслідування, разом з тим доводи, викладені захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Керуючись ст. ст. 84-89, 376 КПК України, суд
Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.
Суддя ОСОБА_1