465/6862/23
1-кп/465/1179/23
У Х В А Л А

підготовчого судового засідання

26.09.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

при розгляді у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Львові кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Франківського районного суду м. Львова надійшов, затверджений прокурором Франківської окружної прокуратури м.Львова Львівської області ОСОБА_3 обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000725 від 17.08.2023 року про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.4 ст.186 КК України.

31.08.2023 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 від 08.09.2023 року у вказаному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

Обвинувальний акт відповідає вимогам, встановленим ст.291 КПК України.

Обставин, які би перешкоджали призначення судового розгляду кримінального провадження, а також для прийняття рішень, передбачених п.п.1-4 ч.3 ст.314 КПК України, немає.

Під час підготовчого судового засідання сторони не заперечили щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд дійшов висновку про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, з судовим викликом учасників процесу.

Окрім цього, в судовому засіданні потерпілим та його представником подано цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В судовому засіданні потерпілий та його представник просили прийняти вказаний цивільний позов до спільного розгляду з кримінальним провадженням про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Інші учасники справи не заперечили щодо прийняття цивільного позову до спільного розгляду з кримінальним провадженням.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

За змістом ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Згідно з ч.1 ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Враховуючи вищевикладене, заявлений ОСОБА_6 цивільний позов до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення підлягає прийняттю судом до спільного розгляду з кримінальним провадженням про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, визнавши ОСОБА_6 цивільним позивачем, а обвинуваченого ОСОБА_4 цивільними відповідачем.

Щодо заявленого представником потерпілого ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_7 клопотання про накладення арешту на майно, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з вищевказаного клопотання представник потерпілого просить накласти арешт на все майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Потерпілий та його представник в судовому засіданні підтримали клопотання та просили таке задоволити.

Обвинувачений та його захисник заперечили щодо задоволення клопотання.

Прокурор не заперечив щодо задоволення клопотання представника потерпілого про арешт майна обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно ч. 3 ст. 174 КПК України у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні. У разі задоволення цивільного позову суд за клопотанням цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше. Вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позовуабо стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Конституцією України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим. Отже, при вирішенні питання про накладення арешту враховується розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Судом встановлено, що цивільним позивачем ОСОБА_6 заявлений цивільний позов на загальну суму, яка становить 146339,40 грн. матеріальних збитків та 100000,00 гривень моральних збитків.

Таким чином, враховуючи те, що потерпілим в рамках кримінального провадження заявлено цивільний позов, для забезпечення можливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, враховуючи розмір заявленої цивільним позивачем шкоди, беручи до уваги можливість відчуження обвинуваченим такого майна, суд приходить до висновку, що клопотання підлягає до задоволення, відтак слід накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно обвинуваченого ОСОБА_4 в межах заявленого цивільного позову в розмірі 246339,40 грн.

Окрім цього, представник потерпілого - адвокат ОСОБА_7 заявив клопотання про повернення потерпілому речових доказів шляхом передання таких на відповідальне зберігання.

Потерпілий та його представник в судовому засіданні підтримали заявлене клопотання, просили таке задоволити.

Прокурор в судовому засіданні заперечив щодо задоволення вказаного клопотання. Вказав, що грошові кошти, які визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні, підлягають в подальшому огляду, відтак на даний момент таке клопотання є передчасним.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення вказаного клопотання, просили відмовити у такому.

Дослідивши заявлене представником потерпілого клопотання, вислухавши думку учасників справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Піхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бузи законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року. Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тгар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується па тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

За правилами ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів, що були надані суду, вирішується судом під час ухвалення рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що обвинувальний акт перебуває на розгляді у суді, а речові докази, відомості щодо яких були відображені в матеріалах кримінального провадження, підлягають огляду в судовому засіданні при розгляді кримінального провадження по суті, що, в свою чергу, сприятиме повному та всебічному розгляду такого.

Відтак, у задоволенні клопотання представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про повернення потерпілому речових доказів на даному етапі слід відмовити у зв`язку з передчасністю такого.

Керуючись п.5 ч.3 ст.314, ст.ст.372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Франківського районного суду м. Львова на 26.09.2023 року на 11 год. 55 хв.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення прийняти до спільного розгляду з кримінальним провадженням про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Визнати ОСОБА_6 цивільним позивачем, а обвинуваченого ОСОБА_4 цивільними відповідачем.

Визначити цивільному відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до вимог ч.4 ст.178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копія відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України).

Встановити цивільному позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

Встановити цивільному відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення, яке має відповідати вимогам ч.ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якого одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

Клопотання представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про накладення арешту на майно - задоволити.

Накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно обвинуваченого ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , УНЗР НОМЕР_1 , ID-паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 13.03.2023 року, адреса: АДРЕСА_1 ) в межах заявленого цивільного позову в розмірі 246339 (двісті сорок шість тисяч триста тридцять дев`ять) гривень 40 коп.

У задоволенні клопотання представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про повернення потерпілому речових доказів на даному етапі відмовити.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 02.10.2023 року.

Суддя ОСОБА_1