Провадження № 1-кс/761/425/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника Київської міської ради ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 220 121 100 000 000 31 від 27.11.2012,

у с т а н о в и в :

До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту земельної ділянки з кадастровим номером :90:122:0017, площею 0,4592 га звернувся представник Київської міської ради ОСОБА_3 .

На обґрунтування клопотання його ініціатор зазначив, що арешт на вказану земельну ділянку накладено постановою слідчого ГУ СБУ у м. Києві та Київській області ОСОБА_4 від 17.08.2010 у кримінальні справі № 1592 та постановою слідчого СБ України у м. Києві ОСОБА_5 від 15.11.2012 у кримінальній справі № 1663.

Станом на день звернення до слідчого судді з цим клопотання вказані кримінальні справи перереєстровані у кримінальні провадження № 220 121 100 000 000 31, № 220 131 100 000 000 63, які в подальшому об`єднані в одне провадження - № 220 121 100 000 000 31 від 27.11.2012.

Водночас, ініціатор клопотання зазначив, що вказані заходи забезпечення кримінального провадження, з урахуванням тривалості досудового розслідування, яке триває більше десяти років, не відповідають цілям і завданням кримінального провадження, тому такі арешти підлягають скасуванню.

Крім того, заявник звертав увагу, що земельна ділянка, яка є предметом цього клопотання, не відповідає жодній із ознак речового доказу, визначених ст. 98 КПК України, оскільки не має відношення до обставин, які підлягають доказуванню у межах кримінального провадження.

У судовому засіданні заявник клопотання підтримав, з підстав у ньому наведених та просив його задовольнити.

Уповноважений слідчий ГСУ СБ України у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив.

Слідчий суддя, заслухавши думку заявника, дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

У рішенні «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

У практиці ЄСПЛ неодноразово зазначалось, що таке втручання держави у права особи повинно здійснюватися на підставі закону.

Крім того, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

У силу ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України до завдань кримінального провадження з-поміж іншого віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що розглядається слідчим суддею, має бути надана оцінка правомірності обмеження власника можливості реалізації ним права власності.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження до яких, серед інших, віднесені законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це питання набуває у відношенні здійснення судового контролю за діяльністю сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями застосування заходів примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення її повноваженнями з метою збереження рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Рішенням слідчого ГУ СБУ у м. Києві та Київській області ОСОБА_4 від 17.08.2010 у кримінальні справі № 1592 та постановою слідчого СБ України у м. Києві ОСОБА_5 від 15.11.2012 у кримінальній справі № 1663, на земельну ділянку з кадастровим номером :90:122:0017, площею 0,4592 га накладений арешт.

У той же час, на день розгляду клопотання про скасування арешту майна стороною обвинувачення не надано доказів, що вказана земельна ділянка здобута злочинним шляхом.

Також, слідчий суддя звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування, так і судового розгляду ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підставу для подальшого втручання у права особи, у тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У такому випадку арешт накладається на майно за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК.

У силу ст. 98 КПК до речових доказів кримінальний процесуальний закон відносить серед іншого об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення або набуті протиправним шляхом.

Водночас, як встановлено вище слідчим суддею не отримано даних на підтвердження того, що земельна ділянка з кадастровим номером :90:122:0017 відповідає вимогам ст. 98 КПК.

Викладені обставини свідчать, що ризики, які стали підставою для арешту зазначеного майна на час розгляду клопотання про скасування арешту майна відпали, що обґрунтовано матеріалами, доданими до клопотання.

Виходячи з того, що прокурором не спростовані аргументи ініціатора клопотання про те, що відсутні ознаки для віднесення цієї земельної ділянки до речових доказів, а застосування щодо неї зазначеного заходу забезпечення не відповідає положенням ст. 170 КПК.

Також, враховуючи тривалість досудового розслідування, ненадання прокурором на день розгляду клопотання про скасування арешту належних і допустимих доказів того, що земельна ділянка має кримінально протиправне джерело, подальше перебування її під арештом не відповідає завданням, визначеним ч. 3 ст.132 КПК.

Зазначене приводить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про скасування арешту.

Приймаючи до уваги вищенаведене, керуючись ст. 7, 9, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :

Клопотання представника Київської міської ради ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати у кримінальному провадженні № 220 121 100 000 000 31 від 27.11.2012 арешт, накладений постановою слідчого ГУ СБУ у м. Києві та Київській області ОСОБА_4 від 17.08.2010 у кримінальні справі № 1592 та постановою слідчого СБ України у м. Києві ОСОБА_5 від 15.11.2012 у кримінальній справі № 1663, на земельну ділянку з кадастровим номером :90:122:0017, площею 0,4592 га.

Скасувати заборони щодо проведення будь-яких дій із вказаною земельною ділянкою.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1