Дата документу 09.11.2023 Справа № 317/1103/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1103/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/869/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за заявою ОСОБА_6 про встановлення факту незаконного затримання,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Дніпровська УВП №4».

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 01 березня 2023 року, якою заяву засудженого ОСОБА_6 про встановлення факту незаконного затримання повернуто заявнику.

Своє рішення суд мотивував тим, що на стадії виконання вироку вже виключена можливість здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні слідчим суддею, жодне із означених у ст.537 КПК України питань, яке могло б бути розглянуто судом ОСОБА_6 не ставить.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу від 01 березня 2023 року та направити на новий розгляд колегією суддів.

В обґрунтування скарги зазначає, що ухвала суду є необґрунтованою, а її зміст відображає позбавлення всіх конституційних прав громадянина України. Вказана ухвала не відповідає вимогам норм Конституції України, як закону прямої дії.

Вважає, що ухвала підлягає скасуванню та направленню на новий розгляд у складі судової колегії з трьох суддів, за участі прокурора обласного рівня, за участі захисника та заявника.

Вказує, що він направив заяву у суд тієї інстанції у котрій розглядалось кримінальна справа, саме у якій було проігноровано питання, по затриманню саме його, при цьому керувався виключно рекомендаціями Запорізького апеляційного суду, а саме ухвалою від 30 жовтня 2018 року ЄУН 317/2511/18 провадження №11-сс/807/3/18, в якій прямо вказані рекомендації, згідно з незаконним його затриманням, а саме у суді тієї інстанції, у якої залишили поза межами розгляду факт незаконного затримання його співробітниками поліції.

Суддею в оскаржуваному рішенні від 01 березня 2023 року зазначено не ті питання згідно заяви, а саме вказав ст.ст.537, 539 КПК України, та підкреслив, що згідно статусу, він не має жодного права звертатись до суду.

Таким чином, вважає, що суд своїм рішенням обмежив громадянина України в конституційному праві, а саме вимогам ст.ст.29, 55, 63, 64 Конституції України.

Крім того, суддя розглянув його заяву одноособово, позбавив можливості відкритого законного розгляду у порядку п.6 ч.3 ст.42 КПК України та ст.29 Конституції України.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції при розгляді кримінальної справи 0810/5476/2012, залишив за межами розгляду питання про незаконне затримання його поліцейськими, то права були порушені першою, другою інстанцією, ВВСУ не мав повноважень, та взагалі не розглядає дослідження доказів, таке інше, то суддя не уважно дослідив заяву, а саме права його були порушені на стадії розгляду в статусі підсудного, а Конституція України дозволяє (ч.3 ст.29) у будь-який час оскаржити його затримання, навіть реабілітувати після смерті, що таке свавілля з боку раніше засуджених співробітників поліції, тортури та інші незаконні дії, при затриманні двічі.

Також зазначає, що він не міг ніяк вплинути на суд при розгляді кримінальної справи 0810/5476/2012, та все ж таки суд закинув за межі розгляду факт незаконного затримання, і цей факт підтвердився, а саме судом ніде не зазначено, т.11 а.с.9-14 (протокол затримання).

Таким чином, суддя в ухвалі від 01 березня 2023 року розтлумачив на свій розсуд, а саме згідно статусу засудженого прямо вказав, що в нього відсутні всі права, тобто після ухвалення вироку від 16 квітня 2015 року провадження №1/317/1/2015 справа 0810/5476/2012, що він не має ніяких прав оскаржити свавілля з боку осіб владних повноважень, застосування тортур і таке інше.

Враховуючи наявність механізму норм протоколу 7 п.2 ч.4 Конвенції, ч.3 ст.29 Конституції України, п.6 ч.3 ст.42 КПК України то його заяву повинні були розглянути у відкритому засіданні колегіально за участю трьох суддів.

Заслухавши доповідь судді; засудженого ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, яка вважала, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції оскаржувана ухвала вказаним вимогам кримінального процесуального законодавства відповідає.

Так, судом було встановлено те, що ОСОБА_6 засуджений вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року за п.п.9, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.190, ч.5 ст.27 ч.2 ст.358, ч.3 ст.358 КК України до довічного позбавлення волі.

Вказаний вирок суду набрав законної сили та засуджений ОСОБА_6 знаходиться в установі виконання покарань, де відбуває призначене йому покарання.

Положеннями ст.537 КПК України визначено коло питань, які вирішуються судом під час виконання вироків.

Зокрема, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання:

1) про відстрочку виконання вироку;

2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;

3) про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким;

4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років;

5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років;

6) про звільнення від покарання за хворобою;

7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення;

7-1) про застосування до засуджених примусового годування;

8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком;

9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку;

10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;

11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;

12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді;

13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;

13-1)про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань;

13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери);

13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням;

13-4) про звільнення від відбування покарання у зв`язку з прийняттям рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого;

14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до абзацу 1 ч.1 ст.539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

В свою чергу, в заяві ОСОБА_6 не порушуються питання, які згідно з кримінальним процесуальним законодавством може вирішувати суд під час виконання вироку, на що обґрунтовано вказано в оскаржуваній ухвалі.

Також, суд обґрунтовано звернув увагу на те, що оскільки ОСОБА_6 не є підозрюваним чи обвинуваченим та до нього не застосовано запобіжний захід (в установі виконання покарань останній знаходиться за вироком суду), виключається можливість здійснення судового контролю у вищевказаній справі слідчим суддею.

Зокрема, згідно з вимогами ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Оскарження засудженим затримання, яке було застосовано до нього під час досудового розслідування, на стадії виконання вироку кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

На думку засудженого ОСОБА_6 , він має вказане право на підставі ст.29 Конституції України та п.6 ч.3 ст.42 КК України.

З зазначеного приводу колегія суддів звертає увагу на таке.

Статтею 29 Конституції України передбачено право кожної людини на свободу та особисту недоторканість, зокрема окрім іншого, закріплено, що кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Відповідно до положень п.6 ч.3 ст.42 КПК України, підозрюваний, обвинувачений має право вимагати перевірки обґрунтованості затримання.

В свою чергу, затримання - це тимчасовий запобіжний захід, який входить до системи заходів кримінального провадження (ч.2 ст.176, ч.2 ст.131 КПК України).

Як вже зазначено вище, ОСОБА_6 не є особою, щодо якої застосовано запобіжний захід. На цей час останній відбуває покарання за вироком суду, що набрав законної сили, тобто є засудженим.

Згідно з ч.3 ст.43 КПК України, засуджений має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження.

Відповідно до п.24 ч.1 ст.3 КПК України, судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.

Зі змісту заяви засудженого ОСОБА_6 убачається, що він окрім іншого вказує на неповноту з`ясування обставин в його справі в судових інстанціях.

Проте, кримінальним процесуальним законодавством визначена певна процедура перегляду судових рішень судами різних інстанцій.

Перевірка обставин справи та перегляд прийнятих в справі судових рішень у поза процесуальний спосіб є недопустимими.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність повернення засудженому вищевказаної заяви, оскільки звернення з такою заявою, відповідно і її розгляд судом, на стадії виконання вироку суду, що набрав законної сили, законом не передбачено.

Твердження засудженого ОСОБА_6 про те, що суддя не міг вирішувати вказане питання одноособово, без участі засудженого та захисника, також не ґрунтуються на законі, отже є помилковими.

Що стосується посилання засудженого на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року, ЄУН 317/2511/18, провадження №11-сс/807/3/18, в якій, на думку останнього, прямо вказані рекомендації про звернення із заявою щодо його затримання до суду тієї інстанції, яка залишила поза межами розгляду факт його незаконного затримання співробітниками поліції, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Згаданим судовим рішенням залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18 вересня 2018 року, якою відмовлено у відкритті провадження за скаргою останнього на незаконне затримання, а вказану ухвалу слідчого судді - залишено без змін.

В своїй ухвалі апеляційний суд звернув увагу на те, що всі наведені питання ОСОБА_6 у його скарзі, за відповідних підстав можуть бути предметом перевірки в порядку ст.459 КПК України.

Одночасно суд вказав на те, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі забезпечується можливість безперешкодно звернутися до суду для вирішення певного питання за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду (закріплене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (рішення у справах «Креуз проти Польщі від 19 червня 2001 року, «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року).

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неуважно дослідив його заяву та не звернув увагу на те, що його права були порушені на стадії розгляду в статусі підсудного, також не є слушними, з огляду на те, що суд не вирішував заяву засудженого ОСОБА_6 по суті, оскільки розгляд таких заяв на стадії виконання вироку суду законом не передбачено.

За наслідком перевірки всіх доводів, викладених в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_6 , а також доводів останнього та його захисника, наведених при апеляційному розгляді, колегія суддів доходить висновку, що вказані доводи правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 01 березня 2023 року є законною, обґрунтованою і вмотивованою, і підстав для задоволення поданої апеляційної скарги засудженого та скасування цієї ухвали не убачає.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 01 березня 2023 року, якою заяву засудженого ОСОБА_6 про встановлення факту незаконного затримання повернуто заявнику, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення,а засудженим, який утримується в установі виконання покарань, в той самий строк,- з моменту отримання ним копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3