ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 635/475/24 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/759,760/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного заходу
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора Кас ОСОБА_6 , з участю захисників обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відповідно адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , належним чином повідомлених про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційними скаргами захисників обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 24 01 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою суду, клопотання прокурора задоволено та продовжено відносно:

-обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 23 березня 2024 року включно з визначенням останньому суми застави у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 757 000 (сімсот п`ятдесят сім тисяч) грн., з покладенням відповідних обов`язків;

-обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 23 березня 2024 року включно з визначенням останньому суми застави у розмірі 180 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 545 040 (п`ятсот сорок п`ять тисяч сорок) грн., з покладенням відповідних обов`язків.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить про скасування ухвали та про постановлення нової, якою просить обрати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України стороною обвинувачення не підтверджуються та є не більше ніж припущеннями, обумовленими власним сприйняттям прокурора обставин справи.

Крім того, вказує, що суддя під час постановлення рішення не виконала вимоги глави 18 КПК України, а саме не змогла оцінити обґрунтованість підозри ОСОБА_7 .

Вказує, що повідомлення ОСОБА_7 про підозру містить абсолютні логічні суперечності.

Вказує, що докази на підтвердження причетності ОСОБА_7 відсутні.

Протоколи огляду місця події та протоколи допиту потерпілих не містять вказівок на ОСОБА_7 .

Вказує, що жодних доказів факту крадіжки 40 000 доларів США немає.

В своїй апеляційній скарзі захисник наголошує на необґрунтованій суворості обраного розміру застави, та її безпідставному збільшенні під час продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу.

При цьому просить врахувати наявність у ОСОБА_7 потреби у догляді за хворою матір`ю, яка фактично є лежачою, майновий стан ОСОБА_7 , який не має ані нерухомого майна, ані рухомого майна у власності, не має постійного працевлаштування, проте готовий стати на захист Батьківщини.

Крім того, вказує, що суддя ОСОБА_1 не мала права розглядати клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 , у зв`язку з чим стороною захисту їй було заявлено відвід, у задоволенні якого було безпідставно відмовлено.

Вказане рішення було оскаржене також захисником обвинуваченого ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_10 , яка, в свою чергу, посилаючись на його необґрунтованість, просить про його скасування та про постановлення нової ухвали, якою просить застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, наголошує на відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та на відсутність доказів вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Зазначає про неврахування суддею наявності у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків: наявність дружини, двох малолітніх дітей, відсутність судимостей та відсутність негативної репутації.

Вказує, що застосовуючи до ОСОБА_8 заставу та визначаючи її у найбільшому розмірі суд унеможливлює внесення застави для реалізації права обвинуваченого на її внесення, оскільки цей розмір є завідомо непомірним для обвинуваченого.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисники обвинувачених адвокати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили про задоволення апеляційних скарг, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційних скарг захисників обвинувачених, вважаючи рішення суду першої інстанції законим і обґрунтованим.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про дату та час розгляду апеляційних скарг були повідомлені належним чином. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від останніх не надходило. На особистій участі не наполягали.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали суду за відсутності обвинувачених, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, доводи захисників обвинувачених, думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду, здійснювати незаконний вплив на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, або вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України, частина з яких є тяжким та особливо тяжким злочином проти власності, за одне з яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років.

Враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні у тому числі особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, то усвідомлюючи тяжкість покарання, яке їм загрожує, з метою його уникнення, можуть вчинити дії направлені на переховування від органу досудового розслідування та суду.

Беручи до уваги, що потерпілі та свідки по даному кримінальному провадженню ще не допитані, а обвинувачені обізнані про місце їх мешкання, то не виключена імовірність незаконного впливу на останніх.

Крім того, враховуючи наявність попередніх судимостей та відсутність міцних соціальних зв`язків у ОСОБА_7 , відсутність законних джерел доходу як у ОСОБА_7 так і ОСОБА_8 , а також факт обвинувачення останніх у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в період воєнного стану, існує імовірність того, що останні можуть вчинити інше кримінальне правопорушення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як вбачається з клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, при цьому сторона обвинувачення надала оцінку протиправності дій, скоєних обвинуваченими, суворості покарання, у разі доведення їх винуватості, відомостям, які характеризують особи обвинувачених, навівши підстави, які вказують про необхідність продовження строку дії обраного раніше запобіжного заходу.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , враховуючи, що інкриміновані обвинуваченим кримінальні правопорушення вчинені проти власності, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто за тяжких життєвих обставин у якому опинилося суспільство, колегія суддів вбачає підвищений ступінь суспільної небезпечності, що свідчить про те, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції по даній справі, колегія суддів приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 13 06 2019 року в тій його частині, де звернуто увагу на необхідність дотримання вимог п.1 ч.1 ст.178 КПК України щодо оцінки в сукупності всіх обставин, у тому числі вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Крім того, як випливає із вищевказаного Рішення Конституційного Суду України, на даний час, коли кримінальна справа знаходиться у провадженні суду першої інстанції, то тепер уже суд має перебирати на себе як ризики можливої втечі обвинувачених, так і забезпечення їх участі в судових засіданнях.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Доводи, на які посилаються захисники обвинувачених стосовно не доведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора спростовуються відомостями, що є наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення судом першої інстанції обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст. 370 КПК України.

Що стосується посилання апелянтів на незаконність продовження застосування щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу через відсутність доказів вчинення останніми інкримінованих їм кримінальних правопорушень, колегія суддів зазначає, що встановлення доказів винуватості чи невинуватості особи у вчиненні інкримінованих подій, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається та продовжується.

Твердження захисників про те, що ОСОБА_7 має матір похилого віку, яка потребує постійного догляду, а ОСОБА_8 має двох малолітніх дітей, на думку колегії суддів не є безумовними підставами для зміни останнім запобіжного заходу, оскільки вказані факти не стали стримуючими факторами при вчиненні ними злочинної діяльності, у зв`язку з чим не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише такий винятковий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Колегія суддів критично ставиться щодо твердження захисника про намір ОСОБА_7 захищати Батьківщину, оскільки, як відомо, воєнний стан в Україні оголошено 24 лютого 2022 року, в той час, як події, які ставляться в провину ОСОБА_7 мали місце 26 09 2023 року.

Тобто, констатації підлягає факт того, що у ОСОБА_7 було достатньо часу для реалізації свого наміру захищати Батьківщину, проте, протягом більш ніж року він не реалізував його, що на думку колегія суддів свідчить про певну маніпуляцію з метою пом`якшення запобіжного заходу.

Крім того, на переконання колегії суддів, неспроможними є доводи сторони захисту щодо неможливої участі судді ОСОБА_1 у вказаному кримінальному провадженні, оскільки такі твердження ґрунтуються виключно на особистому розумінні та тлумаченні норм КПК України, яке не відповідає вимогам закону.

Що стосується вимог апелянтів про зменшення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів наголошує на тому, що позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року.

У цій справі, ЄСПЛ, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Відповідно до положень п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, при визначенні розміру застави враховуються обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченого, інші дані про його особу та ризики, передбачені статтею 177 цього Кодексу.

Як вбачається із мотивувальної та резолютивної частини ухвали зазначених вище вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, визначив заставу в межах, передбачених вищенаведеним п.3 ч.5 ст.182 КПК України, зокрема: ОСОБА_7 у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб; ОСОБА_8 у розмірі 180 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На даний час саме такий розмір застави, визначений судом першої інстанції як альтернативного запобіжного заходу в межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, здатний забезпечити виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а тому колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про необхідність, враховуючи обставини кримінальних правопорушень, особу обвинувачених, призначення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 застави саме у такому розмірі.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час вирішення питання щодо визначення застави, судом першої інстанції було необґрунтовано та невмотивовано збільшено суму застави, визначену в ухвалі про обрання запобіжного заходу, хоча стороною обвинувачення у клопотанні про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не було пред`явлено вимогу щодо збільшення суми застави.

Більш того, колегія суддів констатує, що обставини, які слугували для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою не змінилися, проте сума застави була збільшена, тим самим було безпідставно погіршено становище обвинувачених, без наявності на те законних підстав, передбачених КПК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції істотно порушив вимоги КПК України, вийшов за межі вимог клопотання прокурора та без належного обґрунтування погіршив становище обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , визначивши суму застави більшу, ніж ту, що було запропоновано у клопотанні прокурора.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що збільшення прожиткового мінімуму для працездатних осіб не є безумовною підставою, передбаченою чинним КПК України, для збільшення раніше обраної обвинуваченому суми застави.

З огляду на зазначені обставини провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а тому з урахуванням положень ч.3 ст.407 КПК України, підлягає зміні в частині визначеної суми застави, шляхом її зменшення у попередньо визначеному розмірі.

Щодо інших доводів апеляційних скарг, які, на думку захисників обвинувачених є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На думку колегії суддів, в апеляційних скаргах не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження строків тримання під вартою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та не вбачається підстав для зміни раніше обраного останнім запобіжного заходу на більш м`який.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, ст.ст. 176-206, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 24 01 2024 року про продовження щодо обвинувачених за ч.4 ст.185, ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 375 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 23 03 2024 року, включно, з визначенням застави, -

щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині визначеної застави змінити, зменшивши її суму у попередньо визначеному розмірі, а саме у розмірі 647 250 (шістсот сорок сім тисяч двісті п`ятдесят) гривень;

щодо ОСОБА_8 в частині визначеної застави змінити, зменшивши її суму до 466 020 (чотириста шістдесят шість тисяч двадцять) гривень.

Апеляційні скарги захисників обвинувачених, - задовольнити частково.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4