ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/222/24 Справа № 204/3037/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000004, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Сурсько-Михайлівки Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 409, ч. 3 ст. 408 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2023 року ОСОБА_7 засуджено до покарання: за ч. 3 ст. 409 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 3 ст. 408 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року та визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 04 липня 2022 року.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з утриманням на гауптвахті.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим в ухиленні військовослужбовця від несення обов`язків військової служби шляхом обману, вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, а також у дезертирстві, тобто самовільному залишенні військової частини з метою ухилитись від військової служби, вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, за наступних обставин.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 7 від 11 січня 2018 року ОСОБА_7 призначено стрільцем 2-го відділення 4-го взводу 4-ї стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону.

11 липня 2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 144 (по стройовій частині) ОСОБА_7 прийнято на військову службу за контрактом строком на 3 роки, зараховано до списків осіб особового складу військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 255 (по стройовій частині) від 18 грудня 2020 року ОСОБА_7 призначено на посаду стрільця 1-го відділення 2-го стрілецького взводу 2-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону, після чого він приступив до виконання службових обов`язків відповідно до займаної посади.

Старший солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем служби за контрактом, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 26, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут), ст.ст. 1 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

16 листопада 2021 року наказом №226 командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України старшому солдату ОСОБА_7 надано щорічну основну відпустку терміном 30 діб в період з 16 листопада по 15 грудня 2021 року, тобто 16 грудня 2021 року старший солдат ОСОБА_7 повинен був прибути до військової частини НОМЕР_1 НГУ та приступити до виконання своїх службових обов`язків за посадою.

Разом з тим, старший солдат ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, маючи об`єктивні можливості виконувати обов`язки військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , 14 грудня 2021 року засобами телефонного зв`язку повідомив безпосередньому начальнику командиру 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону лейтенанту ОСОБА_10 завідомо неправдиві відомості про його перебування на лікуванні та неможливість 16 грудня 2021 року прибути до військової частини з відпустки, чим ввів лейтенанта ОСОБА_10 в оману, оскільки ці обставини не відповідали дійсності.

18 січня 2022 року старший солдат ОСОБА_7 прибув до військової частини НОМЕР_1 НГУ (за адресою: АДРЕСА_2 ) та приступив до виконання службових обов`язків, чим припинив вчинення кримінального правопорушення. При цьому, ОСОБА_7 не надав командуванню жодних документів, що підтверджують поважні причини його звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою в період з 16 грудня 2021 року по 18 січня 2022 року, оскільки на лікуванні в цей період він фактично не перебував.

Таким чином, старший солдат ОСОБА_7 в період часу з 16 грудня 2021 року по 18 січня 2022 року ухилився від несення обов`язків військової служби шляхом обману, посадові обов`язки не виконував, цей час проводив на власний розсуд, не приймаючи жодних дій для повернення до військової частини.

В подальшому, 19 січня 2022 року старший солдат ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 НГУ, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, свої службові обов`язки не виконував, цей час проводив на власний розсуд, не вчиняючи жодних дій для повернення до військової частини НОМЕР_1 НГ України, а про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління свідомо не повідомляв.

15 квітня 2022 року старший солдат ОСОБА_7 самостійно прибув до Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону за адресою: м. Дніпро, вул. Феодосіївська, 2, чим припинив вчиняти кримінальне правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на час інкримінованого правопорушення контракт, укладений ОСОБА_7 строком на три роки, був закінчений та останній вважав себе звільненим з військової служби. Вказує, що 03 грудня 2021 року ОСОБА_7 був засуджений та на підставі ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу вважав себе звільненим з військової служби у зв`язку з набранням законної сили вироком суду. Зазначає, що вищевказані обставини залишились поза увагою суду та не були ним досліджені.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив вирок суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що суд порушив вимоги кримінального процесуального закону та судовий розгляд за провадженням проведено неповно, є необгрунтованими.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Обвинувачений ОСОБА_7 вину в скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 409, ч. 3 ст. 408 КК України, не визнав і пояснив суду, що злочину не вчиняв, він невірно зрозумів попередній вирок суду від 03 грудня 2021 року за ч.4 ст.407 КК України, отримавши який, він вирішив, що його повинні були звільнити зі служби, а він повинен був стати на облік у КВІ за місцем проживання.

Разом з тим, незважаючи на не визнання своєї винуватості обвинуваченим, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у кримінально-караних діяннях зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу змісту показань свідків, які були безпосередньо допитані в судовому засіданні і підтвердили його винуватість; повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, установчими даними на військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 відділення 2 взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_7 , матеріалами службового розслідування, наказами та витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, медичною характеристикою відносно солдата ОСОБА_7 , протоколом огляду, контрактом про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України від 12 липня 2018 року, рапортами командирів військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, листом проведення бесід, інформацією командира військової частини НОМЕР_1 національної гвардії України полковника ОСОБА_11 від 19 травня 2022 року, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_12 , який вказував, що він до березня 2022 року обіймав посаду старшого помічника начальника штабу ВЧ НОМЕР_1 НГУ, де проходить службу ОСОБА_7 . Йому було доручено провести службове розслідування за фактом відсутності на службі останнього з 19 січня 2022 року. Йому також відомо, що в період з 16 грудня 2021 року по 18 січня 2022 року ОСОБА_7 був незаконно відсутній у ВЧ НОМЕР_1 , повідомивши командира, що перебуває на лікуванні. 18 січня 2022 року ОСОБА_7 прибув до ВЧ НОМЕР_1 у супроводі матері, при цьому не надав жодних медичних документів, які б підтвердили факт його перебування на лікарняному, з ним було проведено бесіду. 19 січня 2022 року ОСОБА_7 знов без поважних причин не з`явився на службу до ВЧ НОМЕР_1 , на телефон не відповідав. Було організовано пошук останнього.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , допитані судом першої інстанції, надали пояснення, аналогічні поясненням свідка ОСОБА_12 та додали, що в січні здійснювали виїзд за місцем мешкання ОСОБА_7 , де останній повідомив, що не бажає з`являтися у розташуванні військової частини та проходити військову службу.

Судом також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що до березня 2022 року він перебував на посаді командира 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 НГУ, де проходить службу солдат ОСОБА_7 . 16 листопада 2021 року ОСОБА_7 була надана щорічна відпустка строком на 30 діб, тобто до 16 грудня 2021 року. 14 грудня 2021 року ОСОБА_7 зателефонував йому та повідомив, що він захворів та знаходиться на лікуванні у медичному закладі, після чого більше на зв`язок не виходив. Пізніше було встановлено, що ніяких медичних документів щодо проходження лікування ОСОБА_7 не має, бо він не перебував на лікуванні. 18 січня 2022 року ОСОБА_7 у супроводі матері прибув до військової частини, листок непрацездатності не надав, а пояснив, що він не бажає проходити службу у ВЧ. 19 січня 2022 року ОСОБА_7 знов не з`явися у розташування військової частини без поважних причин., у зв`язку з чим було призначено службове розслідування та організовані пошуки ОСОБА_15 . Прибувши до місця мешкання останнього було виявлено ОСОБА_7 , який відмовився їхати до місця служби, оскільки не бажає проходити службу в лавах НГУ.

Показання свідків по справі були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи - часу, місця, способу вчинення кримінальних правопорушень та особи, яка їх вчинила.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначених кримінальних правопорушеннях.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження, у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 .

Крім того, показання свідків, викладені у вироку, об`єктивно підтверджені наявними у матеріалах провадження та викладеними у вироку письмовими доказами.

Так, суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку й на повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України підполковника ОСОБА_11 про відсутність солдата ОСОБА_7 на військовій службі без поважних причин.

Судом також наведено у вироку дані матеріалів службових розслідувань за фактами нез`явлення на службу без поважних причин солдата ОСОБА_7 від 20 січня 2022 року та 11 лютого 2022 року, в ході яких встановлено, що ОСОБА_7 з 16 грудня 2021 року по 17 січня 2022 року та з 19 січня 2022 року здійснив самовільне залишення ВЧ, не надавши жодного підтверджуючого документу поважних причин відсутності.

Також, судом першої інстанції досліджено та враховано наказ командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про підсумки проведення службового розслідування від 20 січня 2022 року за №37, згідно якого службове розслідування за фактом нез`явлення на службу без поважних причин солдата ОСОБА_7 закінчено та вважати таким, що знайшло своє підтвердження. За порушення вимог ст.ст.11,12,14,128 Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних сил України» на підставі ст.48 Дисциплінарного статут Збройних сил України солдату ОСОБА_7 оголошено «попередження про неповну службову відповідальність». Враховуючи те, що солдат ОСОБА_7 вже притягувався до кримінальної відповідальності за ч.4 ст.407 КК України, а в діях ОСОБА_7 вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.409, ч.3 ст.408 КК України, слід повідомити органи прокуратури з метою прийняття правового рішення.

Суд першої інстанції обгрунтовано як на доказ винуватості ОСОБА_16 послався на витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №226 від 16 листопада 2021 року щодо вибуття стрільця 1-го відділення 2-го взводу 2-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону старшого солдата ОСОБА_7 у щорічну основну відпустку за 2021 рік, тривалістю 30 календарних днів з 16 листопада по 15 грудня 2021 року, без виїзду з м.Дніпра.

Крім того, судом першої інстанції враховано витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №255 від 18 грудня 2020 року, згідно якого вважати таким, що приступив до виконання обов`язків старшого солдата ОСОБА_7 з 18.12.2020 року за посадою стрільця 1 відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону, підстава: рапорт старшого солдата ОСОБА_7 .

Судом першої інстанції було безпосередньо досліджено протокол огляду від 11 квітня 2022 року, згідно якого проведено огляд електронного носія з написом «Військова частина НОМЕР_1 », на якому є запис спілкування командира військової частини ОСОБА_17 з солдатом ОСОБА_7 з приводу відсутності останнього на військовій службі без поважних причин.

Також, суд першої інстанції обгрунтовано послався у вироку й на контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України від 12 липня 2018 року, укладеного з ОСОБА_7 , та витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №144 від 11 липня 2018 року про прийняття на військову службу за контрактом солдата ОСОБА_7 .

Судом також наведено у вироку дані рапорту командира 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону лейтенанта ОСОБА_18 від 19 січня 2022 року, згідно якого 19 січня 2022 року о 08.00 год. під час шикування особового складу 2 стрілецької роти ним було виявлено відсутність у строю старшого солдата ОСОБА_7 , який на телефонні дзвінки не відповідав, про свою відсутність нікого не попереджав.

Крім того, судом першої інстанції враховано лист проведення бесід, згідно якого ОСОБА_7 в період з 13 жовтня 2020 року по 24 червня 2021 року неодноразово був попереджений про відповідальність за самовільне залишення військової частини, про що свідчить підпис останнього.

Позиція сторони захисту щодо невизнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 409, ч. 3 ст. 408 КК України, була предметом розгляду суду першої інстанції та обгрунтовано розцінена судом як бажання обвинуваченого ввести суд в оману стосовно фактичних обставин з метою уникнути відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

При цьому твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що на час інкримінованих правопорушень строк контракту, укладеного ОСОБА_7 на три роки, був закінчений, спростовуються повідомленням командира ВЧ НОМЕР_1 від 19 травня 2022 року №2/21/25-644, відповідно до якого, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, ст.ст. 144-1, 144-2 Указу Президента України №1153/2008 від 10 грудня 2008 року, ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ, а також факти неодноразового самовільного залишення солдатом ОСОБА_7 ВЧ НОМЕР_1 НГУ, контракт між військовою частиною та даним військовослужбовцем від 12 липня 2018 року, укладений строком на 3 роки, станом на 19 травня 2022 року не закінчився.

Не заслуговують уваги і доводи захисника про те, що ОСОБА_7 у зв`язку із отриманням вироку від 03 грудня 2021 року та на підставі ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу вважав себе звільненим з військової служби, оскільки вказані обставини спростовуються поясненнями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , які були допитані судом першої інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно Розділу ХII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. З військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом, перед їх звільненням проводиться бесіда з питань звільнення. Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

З викладеного слідує, що для звільнення військовослужбовця з військової служби останнім має бути подано відповідний рапорт, а військовою частиною видано відповідний наказ про звільнення, разом з тим, в матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження подання обвинуваченим у встановленому порядку рапорту на звільнення та виданням військовою частиною відповідного наказу про його звільнення на час вчинення останнім інкримінованих його кримінальних правопорушень, а тому доводи захисника про те, що ОСОБА_7 вважав себе звільненим з військової служби, є безпідставними.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 409, ч. 3 ст. 408 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), та підстав для задоволення апеляційної скарги захисника за обставин, викладених ним у скарзі, не має.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 409, ч. 3 ст. 408 КК України, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку та закриття кримінального провадження, як про це прохав в апеляційній скарзі захисник.

Не можна погодитися з твердженнями захисника стосовно того, що розгляд провадження щодо ОСОБА_7 вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги захисника повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої апелянтом не спростована.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК України і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране в межах санкцій ч. 3 ст. 409, ч. 3 ст. 408 КК України покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4