Номер провадження: 11-сс/813/1878/23
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2023 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000971 від 21.06.2023 року,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_10 про арешт майна в кримінальному проваджені №0000971 від 21.06.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та накладено арештна майно із забороною відчуження, розпорядження та користування, яке було виявлено та вилучено 28.10.2023 року в ході проведення обшуку автомобіля марки «Кіа К5», державний номерний знак « НОМЕР_1 », а саме на: автомобіль марки «Кіа К5», сірого кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 »; технічний паспорт НОМЕР_2 на автомобіль марки «Кіа К5» сірого кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 » на ім`я ОСОБА_8 ; довіреність на право користування автомобілем марки «Кіа К5», сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що вилучене майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України. Зокрема слідчий суддя послався на те, що в рамках вказаного кримінального провадження, за результатами проведених слідчих дій та негласних слідчих (розшукових) дій, достеменно встановлено, що для вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України підозрюваними особами використовувався автомобіль марки «Кіа» модель «К5», державний номерний знак « НОМЕР_1 », а також зазначив, що санкцією ч.3 ст.332 КК України передбачено додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, власник майнаподав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали та зазначає наступне:

- арешт транспортного засобу, ключів та технічного паспорту, а також довіреності є безпідставним, оскільки вказане майно відповідає критерію речових доказів;

- в протоколі про проведення обшуку слідчим зазначено, що в результаті проведеного обшуку нічого відшукати не вдалось, що не було враховано слідчим суддею;

- клопотання слідчого не містить ідентифікаційних ознак транспортного засобу, що не було враховано слідчим суддею та вказані обставини слугували підставою для повернення клопотання прокурору для усунення недоліків;

- слідчим суддею фактично самостійно обґрунтовані підстави для застосування арешту на майно, з мотивів, які не були зазначені в клопотанні слідчого про арешт майна;

- після вилучення транспортного засобу жодних слідчих дій з ним не проводилось, що свідчить про відсутність доказового значення вилученого автомобіля.

Крім того, апелянт зазначає, що транспортний засіб не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, не містять на собі будь-які сліди злочину та не містять інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин кримінальної справи.

Відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), апеляційний розгляд проведено за відсутності апелянта (власника майна), який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явився, однак з`явився його представник.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до приписів ст.404 КПК України (далі - КПК), рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Наведені норми процесуального закону узгоджуються з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Разом з тим, ч.10 ст.170 КПК визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку зокрема на рухоме майно, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів судової справи СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.06.2023 року за №0000971, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

16.10.2023 року, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси задоволено клопотання органу досудового розслідування та надано дозвіл на обшук автомобіля «Кіа» моделі К5, сірого кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 ».

28.10.2023 року, відповідно до протоколу обшуку, у ОСОБА_11 було вилучено автомобіль «Кіа» моделі «К5», сірого кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 » - належить ОСОБА_8 , який на момент проведення обшуку перебував в користуванні ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.п. 9-14).

Постановою ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 від 28.10.2023 року вилучений, під час обшуку, транспортний засіб визнаний речовим доказом та залишений на спец-майданчику, оскільки транспортний засіб належить підозрюваній осіб, яка організовував незаконне переправлення осіб через державний кордон України (а.п. 50-51).

31.10.2023 року, ст. слідчий СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді, з погодженим прокурором ОСОБА_10 , клопотанням про накладення арешту на майно вилучене 28.10.2023 року під час здійснення обшуку.

Клопотання слідчого мотивоване лише тим, що метою арешту є збереження речових доказів, зокрема транспортний засіб має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування кримінального правопорушення.

Розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя не дотримався вимог кримінально процесуального кодексу, що потягло за собою прийняття незаконного судового рішення, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Приписами ст. 3 КПК передбачено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які приймають участь в кримінальному процесі, та забезпечення законності провадження по справі на стадії досудового розслідування. Це зумовлює специфічний характер виконуваної ним кримінально-процесуальної функції, а саме: забезпечення законності та обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Як вбачається з матеріалів провадження, після здійснення автоматизованого розподілу справи між суддями від 31.10.2023 року, визначено слідчого суддю ОСОБА_1

06.11.2023 року, секретарем судового засідання виготовлено телефонограму про сповіщення учасників процесу про дату судового засідання, яке було призначено на 07.11.2023 року.

Того ж дня, тобто 06.11.2023 року, адвокат ОСОБА_13 звернулась до слідчого судді з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи, а після цього до початку розгляду слідчим суддею клопотання органу досудового розслідування, адвокатом подано заперечення на клопотання в якому остання повідомила слідчого суддю, що власником транспортного засобу окрім ОСОБА_8 , є його дружина ОСОБА_14 , а автомобіль був придбаний під час шлюбу, а тому дружина є співвласником транспортного засобу.

Колегія суддів зазначає, що слідчий суддя, при отриманні такого клопотання та відомостей про існування іншого співвласника майна, на яке необхідно накласти арешти, мав повідомити вказану особу про розгляд клопотання органу досудового розслідування.

Як зазначалося вище, оскарженою ухвалою накладено арешт, зокрема на автомобіль «Кіа» моделі «К5», сірого кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 », та свідоцтва про реєстрацію зазначеного автомобіля, який зареєстрований за громадянином ОСОБА_8 .

Однак, відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 - між ОСОБА_15 та ОСОБА_8 укладено шлюб 24.04.2015 року, тобто до придбання транспортного засобу «Кіа» моделі «К5», сірого кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 » - 08.02.2022 року, а тому відповідно до положень ст. 60 Сімейного Кодексу України та ст. 368 ЦК України, вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю ОСОБА_14 та ОСОБА_8 .

Таки чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

Апеляційний суд звертає вагу, що до клопотання представника власника майна адресованого слідчому судді, було додано копію свідоцтва про шлюб, а тому слідчий суддя мав звернути увагу на вказану обставину, відповідно дослідити матеріали справи, надати належну правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалити судове рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходити виключно із факту належності транспортного засобу підозрюваному, який за версією органу досудового розслідування, використовувався під час вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Апеляційний суд наголошує, що виконання вимог кримінального процесуального закону забезпечуються дотриманням кримінальної процесуальної форми, тобто пов`язана із дотриманням гарантій прав і свобод учасників кримінального провадження щодо будь-яких дій та рішень владних суб`єктів кримінального провадження, зокрема: щодо гарантій оскарження та можливості перевірки законності таких рішень, перевірки безсторонності та об`єктивності владних суб`єктів.

Колегія суддів зауважує, що недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції права на справедливий суд.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя під час підготовки до судового розгляду клопотання слідчого, розгляду клопотання та прийнятті оскарженої ухвали допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема не забезпечив право доступу до суду співвласника майна на яке слідчий просив накласти арешт.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Встановлені апеляційним судом порушення слідчим суддею вимог кримінального процесуального закону призвели до безпідставного обмеження прав власника майна, а тому є істотними та такими, що з урахуванням вимог ч.1 ст.172, ст.ст. 412, 415 КПК, тягнуть за собою скасування ухвали слідчого судді та призначення нового розгляду клопотання про накладення арешту на майно в суді першої інстанції, іншим слідчим суддею.

Оскільки апеляційним судом встановлені істотні порушення кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування ухвали слідчого судді, колегія суддів не розглядає інші доводи апеляційної скарги представника власника майна, щодо обґрунтованості клопотання органу досудового розслідування, але вказані доводи мають бути ретельно перевірені під час нового розгляду клопотання.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 409 КПК передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про існування підстав для часткового задоволення апеляційної скарги представника власника майна, скасування ухвали слідчого судді та призначення нового судового розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно в суді першої інстанції, іншим слідчим суддею.

Під час нового розгляду клопотання про накладення арешту на майно, слідчому судді слід здійснити належний виклик учасників процесу, перевірити клопотання слідчого на відповідність вимогам ст.171 КПК, та за результатами розгляду прийняти законне та обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2023 року, якою у кримінальному провадженні №0000971, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України накладено арешт на майно із забороною відчуження, розпорядження та користування майном, яке вилучено 28.10.2023 року під час проведення обшуку - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд клопотання ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_10 про арешт майнавилученого 28.10.2023 року в кримінальному проваджені №0000971 від 21.06.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, в суді першої інстанції, іншим слідчим суддею.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4