Вирок

Іменем України

11.10.2023 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5

захисник ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відео конференції обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000444 від 26.02.2015 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, раніше не судимого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, раніше судимого, а саме вироком Сихівського районного суду м. Львова від 24.07.2012р. за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.289 КК України,-

встановив:

26.02.2015 ОСОБА_4 , за попередньою змовою та спільно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, близько 22:30 год. 26.02.2015 прийшли до житлового будинку АДРЕСА_3 , де знаходився автомобіль марки «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_8 . ОСОБА_4 відчинив ліві передні двері автомобіля, а ОСОБА_5 та ОСОБА_7 підійшли до кузова та почали штовхати вказаний транспортний засіб з метою його переміщення в гаражне приміщення, яким користується ОСОБА_4 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , куди прибули приблизно о 05 год. 00 хв. 27.02.2015.

28.02.2015 обвинувачені провели дрібні ремонті роботи, замінили акумулятор та почали використовувати цей автомобіль для власних потреб, а саме їздити на ньому поблизу гаражного приміщення, що по АДРЕСА_4 .

28.02.2015 обвинувачений ОСОБА_4 був виявлений працівниками міліції під час користування автомобілем за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 121, а обвинувачені ОСОБА_5 ,. та ОСОБА_7 втекли з місця події.

Згідно висновку експерта №9/126 від 23.03.2015 ринкова вартість представленого на дослідження автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2105» д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_2 з робочим об`єм ом 1198 см, станом на 26.02.2015, становила 34 521, 97 грн.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, визнав повністю, підтвердив усі обставини його вчинення.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, визнав повністю, підтвердив усі обставини його вчинення.

У матеріалах справи міститься заява потерпілої ОСОБА_8 про те, що претензій морального та матеріального характеру до обвинувачених не має, просить розгляд справи проводити у її відсутності, щодо міри покарання покладається на розсуд суду.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, які передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежено допитом обвинувачених, дослідженням даних, що стосуються речових доказів, а також характеризуючих документів на особи обвинувачених.

Таким чином, суд ухвалює вирок в особливому порядку без дослідження будь-яких доказів обставин, передбачених п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 91 КПК України.

За таких обставин суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, тобто незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненого ним злочину, який передбачено ч.2 ст.289 КК України та відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, добровільно відшкодував заподіяну шкоду, має на утриманні двох малолітніх дітей.

При цьому, суд приймає до уваги відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченому обставин, наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття та активне сприяння обвинуваченого у розкритті злочину, враховує повне визнання вини обвинуваченим, його сімейний стан, який одружений, що дає підстави суду вважати, що встановлені обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, що призначення навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим, а тому є підстави для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України. При цьому суд вважає за можливе, призначити покарання за ч.2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує тяжкість вчиненого ним злочину, який передбачено ч.2 ст.289 КК України та відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, вчинив кримінальне правопорушення у неповнолітньому віці, добровільно відшкодував заподіяну шкоду.

При цьому, суд приймає до уваги відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченому обставин, наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття та активне сприяння обвинуваченого у розкритті злочину, враховує повне визнання вини обвинуваченим, що дає підстави суду вважати, що встановлені обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, що призначення навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим, а тому є підстави для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України. При цьому суд вважає за можливе, призначити покарання за ч.2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу.

Крім цього, відповідно до ч.3 ст.49 КК України, перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відтак, суд не вбачає підстав для закриття провадження про обвинувачення ОСОБА_5 у звязку із закінченням строків давності, оскільки строк притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності перерився у зв`язку з вчиненням ним злочину, за ч.2 ст. 15 - ч.2 ст. 186 КК України, за який його було засуджено Личаківським районним судом м. Львова 02.11.2017 року.

У ч. 2 ст. 4 КК України закріплено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 2.ст.289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, (в редакції закону, що діяв на час вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, тобто станом на 26.02.2015 року) карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Впродовж періоду з часу вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину та до часу ухвалення судом вироку щодо нього не набирав чинності закон про кримінальну відповідальність, яким скасовувалася б кримінальна протиправність діяння, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, пом`якшувалася б кримінальна відповідальність за вчинення цього злочину або іншим чином поліпшувалося становище обвинуваченого.

Суд звертає увагу, що до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом не може застосовуватися таке покарання, як конфіскація майна (ст. 98 КК України ).

Таким чином, санкцією ч. 2 ст. 289 КК України передбачено тільки покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні злочину, будучи неповнолітнім, суд враховує, що при здійсненні кримінального провадження щодо неповнолітніх необхідно забезпечувати точне й неухильне застосування діючого законодавства, своєчасний та якісний їх розгляд, керуватися Конституцією України, Кримінальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, Мінімальними стандартними правилами ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх від 29 листопада 1985 року ("Пекінські правила"), а також враховувати практику Європейського суду з прав людини, запроваджуючи їх положення у вітчизняну правозастосовну практику.

Відповідно до ст. 37 Конвенції ООН про права дитини тюремне ув`язнення дитини використовується лише як крайній захід.

Крім того, суд повинен ухвалювати судове рішення щодо неповнолітнього, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29КПК та розділу XI КК України. При цьому суд при постановленні вироку щодо неповнолітньої особи зобов`язаний суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості покарання. Суд має максимально індивідуалізувати покарання, призначаючи його конкретній неповнолітній особі за конкретне кримінальне правопорушення. Індивідуалізація покарання є важливою вимогою принципового характеру, що передбачає персоніфікацію кримінальної відповідальності: вона настає лише щодо конкретної особи, яка вчинила злочин (статті 2, 18, 50 КК України). Тому призначення покарання з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи неповнолітнього та обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, яка полягає у виправленні неповнолітнього засудженого, його вихованні та соціальній реабілітації.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке в санкції ч. 2 ст. 289 КК України закріплене, як безальтернативне, може бути "надмірним тягарем" для нього, що призведе до порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конвенції ООН про права дитини, а також не сприятиме досягненню мети покарання, яка полягає у виправленні неповнолітнього засудженого, його вихованні та соціальній реабілітації.

Зважаючи на наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують його покарання, з урахуванням особи винного, суд приходить до переконання щодо призначення неповнолітньому обвинуваченому за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у зв`язку з чим слід перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст. 289 КК України, а саме до штрафу.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді штрафу, суд враховує положення ч.2 ст. 99 КК України, згідно якої розмір штрафу, в тому числі за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачено основне покарання лише у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлюється судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану неповнолітнього в межах до п`ятисот встановлених законодавством неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Отже, з обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 необхідно солідарно стягнути в користь держави Україна витрати на залучення експертів, які зазначено в обвинувальному акті та підтверджені довідками про вартість експертиз в розмірі 1 534, 50 гривень.

Долю речових доказів вирішити з врахуванням ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 370, 373, 374,376 КПК України, суд,-

ухвалив :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді штрафу у розмірі 1200 неоподатковуваних доходів громадян, що становить 20 400 (двадцять тисяч чотириста) гривень.

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних доходів громадян, що становить 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користь держави витрати за проведення експертиз в загальній сумі 1 534 (одна тисяча п`ятсот тридцять чотири) гривень.

Речові докази:

-об`єкт та відрізок дактилокарти з мікрооб`єктами знищити;

-автомобіль марки «ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_1 та металеві кусачки, які передані на зберігання ОСОБА_9 , згідно розписки від 23.03.2015 року залишити останньому;

-технічний паспорт на автомобіль марки «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_1 та в`язку з трьома ключами, які передано на зберігання ОСОБА_9 , згідно розписки від 23.03.2015 року залишити останньому;

-пачку з під сигарет торгової марки «Прилуки» червоні знищити.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1