Справа № 203/916/22
Провадження № 1-кп/0203/333/2023
У Х В А Л А

04 жовтня 2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисників - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001451 від 16.11.2021 року, відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.270 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду мДніпропетровська перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за ч.2 ст.270 КК України.

В судовому засіданні захисником ОСОБА_5 заявлено клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами матеріалів обшуків, проведених 16 листопада 2021 року за адресами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , оскільки всі обшуки були проведені без ухвали слідчого судді, якою б дозволялось проведення обшуку. Вказала, що стороною обвинувачення не було додержано вимог КПК та після постановлення слідчим суддею ухвал про відмову в наданні дозволу на проведення обшуків за вказаними адресами отримана в результатів обшуків інформація не була знищена, а навпаки, долучена до матеріалів як докази. Вважає здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу, без такого дозволу, є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Захисник ОСОБА_4 , обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтримали заявлене клопотання, прокурор просив відмовити в його задоволенні.

Суд, вислухавши заявлене клопотання, думку учасників кримінального провадження з приводу нього, вивчивши матеріали кримінального провадження, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Згідно з ч. ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

В ч.1 ст.87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого, згідно положень КПК України, є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Відповідно до позиції, викладеної Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Як вбачається зі змісту клопотання, як на підставу для визнання очевидно недопустимими доказами матеріалів обшуків, сторона захисту посилається на відсутність серед матеріалів справи ухвал слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуків.

Однак суд, вважає, що вказана обставина не може беззаперечно свідчити про отримання цього доказу органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням.

Згідно з ч.1 ст.233 КПК України слідчий, дізнавач уповноважені проникнути до житла чи іншого володіння особи з двох самостійних підстав: за добровільної згоди такої особи та на підставі ухвали слідчого судді.

В свою чергу, встановлення наявності й добровільності згоди особи на проведення в її житлі або іншому володінні огляду є важливим для визначення допустимості доказів, отриманих у результаті такого огляду, оскільки за такої згоди немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку частини третьої ст.233 КПК України. При цьому Закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи. Тому наявність чи відсутність згоди, а також її добровільність чи вимушеність мають бути встановлені виходячи з сукупності обставин, за яких відбувалося проникнення до житла чи іншого володіння особи, і ці обставини можуть доводитись або спростовуватися сторонами за допомогою будь-яких засобів доказування.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12.02.2019р. у справі № 159/451/16-к.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

Керуючись ст.ст.84-90, 93КПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимими доказів - відмовити.

Вирішити питання щодо допустимості доказів: матеріалів обшуків, проведених 16 листопада 2021 року за адресами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , що містяться в томі 6 а.с. 126-135, 147-152, 159-196, 200-238, томі 7 а.с.1-15, під час ухвалення остаточного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження.

Повний текст ухвали складено та оголошено 09 жовтня 2023 року о 17.00 годині.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1