Номер провадження: 11-кп/813/2422/23
Справа № 522/5063/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 18.10.2023, якою під час судового розгляду к/п №0000163 від 27.02.2023 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Івано-Франківськ, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання на території м. Одеси, раніше судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 18.10.2023 в процесі судового розгляду к/п №0000163 від 27.02.2023 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16.12.2023 включно з утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», із визначенням застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 214 720 грн. та покладенням на останнього у разі внесення застави певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи своє рішення, суд зауважив, що в зазначеному кримінальному провадженні, з огляду на тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, впливу на потерпілих та свідків у зазначеному провадженні, знищення, схову або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодилась із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її незаконною у зв`язку із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження з огляду на наступне:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що стороною обвинувачення не надано достатніх та переконливих доказів, які б свідчили про обґрунтованість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та які б могли переконати суд у тому, що обвинувачений причетний до вчинення інкримінованого йому злочину, натомість, допит потерпілої ОСОБА_8 в судовому засіданні не містить жодного доказу, який би підтверджував те, що саме ОСОБА_7 вчинив злочин, а версія обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що він придбав зазначені речі у третіх осіб є логічною, обґрунтованою та базується на доказах у справі;

- судом не враховано того, що стороною обвинувачення не викладено обставин, які б свідчили про те, що заявлені ризики не зменшились, або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою, перераховані в клопотанні ризики є формальними та голослівними, натомість, обвинувачений не переховувався від органів досудового розслідування та суду після його звільнення з ІТТ №1, самостійно з`явився до відділу поліції, де йому було вручено повідомлення про підозру, а потім до суду для розгляду клопотання стосовно обрання йому запобіжного заходу; посилання на існування ризику вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення є припущеннями сторони обвинувачення;

- суд не звернув увагу на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема, останній потребує замісної підтримувальної терапії, яка передбачає постійне виконання інструкцій під наглядом медичного персоналу, а також на те, що ОСОБА_7 має на утриманні дитину 2008 р.н., має постійне місце проживання;

- визначений судом розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу є необґрунтованим та надмірним для обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки він не працевлаштований, а його особисті збереження, а також його оточення, не є достатніми для сплати його розміру.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В судове засідання апеляційного суду учасники провадження не з`явились, не зважаючи на своєчасне та належне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, водночас, захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просили апеляційний розгляд проводити за відсутності захисника, а обвинувачений ОСОБА_7 , який наразі утримується під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», не висловив бажання приймати участь у розгляді його скарги особисто. При цьому, прокурор про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав.

Враховуючи неявку учасників провадження в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, на підставі вимог ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Приморському райсуду м. Одеси знаходиться к/п №0000163 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає передчасними твердження захисника ОСОБА_6 стосовно того, що висунуте ОСОБА_7 обвинувачення не є обґрунтованим та стороною обвинувачення не надано переконливих доказів, які б свідчили про причетність останнього до вчинення інкримінованого йому злочину, натомість, відповідно до вимог ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів - з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку буде здійснена судом 1-ої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про те, що перераховані в клопотанні сторони обвинувачення ризики є формальними та голослівними, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, пов`язаного із незаконним заволодінням майном, його тяжкості та можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років), розміру майнової шкоди (283 000 грн.), враховуючи характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який офіційно не працює, легальних засобів до існування не має, не одружений, постійного місця проживання в м. Одесі не має, а також те, що на теперішній час судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершений, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує на тому факті, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий, в тому числі й за вчинення умисних корисливих злочинів.

При цьому, наразі судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершено та, хоча потерпіла та свідки були допитані, може виникнути необхідність в їх повторному допиті, для з`ясування певних додаткових обставин в даному провадженні, внаслідок чого наразі продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_7 на потерпілу та свідків у провадженні з метою зміни наданих ними показань.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання сторони захисту на наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 на утриманні дитини 2008 р.н. та його залежність від замісної терапії в якості підстав для застосування стосовно нього запобіжного заходу, не пов`язаного із утриманням під вартою, оскільки жодних документальних підтверджень зазначеній обставині захисником надано не було.

Водночас, апеляційний суд вважає слушними твердження захисника стосовно наявності в обвинуваченого ОСОБА_7 постійного місця проживання в Одеській обл., проте наголошує на тому, що зазначена обставина не нівелює вищезазначені встановлені ризики та не може слугувати підставою для застосування стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту з приводу непомірності для обвинуваченого ОСОБА_7 визначеного судом розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Так, ч. 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з приписами п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Окрім того, позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

Водночас, за певних обставин небезпідставним також буде взяття до уваги суми збитку, що ставиться йому в провину (Mangouras v. Spain (Мангурас проти Іспанії) [ВП], §§ 81 та 92).

Оцінюючи твердження сторони захисту стосовно непомірності та необґрунтованості визначеного обвинуваченому ОСОБА_7 розміру застави в якості альтернативного запобіжного, колегія суддів зауважує на тому факті, що такий розмір застави визначений судом в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в межах, передбачених вищезгаданим п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України для особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, з урахуванням обставин злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, розміру майнової шкоди, завданої злочином, який складає 283 000 грн., майнового та сімейного стану обвинуваченого ОСОБА_7 , який офіційно не працевлаштований, не одружений та доказів наявності у останнього утриманців стороною захисту не надано.

Відтак, на переконання колегії суддів, визначений судом 1-ої інстанції розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не є непомірним для останнього, з огляду на встановлені апеляційним судом вище обставин, є нижчим, ніж розмір завданої інкримінованим злочином майнової шкоди, а також, з одного боку, забезпечить належне виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків у разі внесення застави та, з іншого, не перетворить застосований стосовно нього запобіжний захід на безальтернативне ув`язнення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, його тяжкості та наслідків у виді спричиненої майнової шкоди, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 - залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Керуючись ст.ст. 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 ,в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 18.10.2023, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16.12.2023 включно, із визначенням застави в розмірі 214 720 грн. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4