Номер провадження: 11-кп/813/167/23
Справа № 521/2519/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

прокурорів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченої ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_13 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 24.11.2020 року в кримінальному провадженні №0002750 від 06.12.2016 року, щодо:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Колодівка Томашпільського району Вінницької області, громадянки України, з неповною середньою освітою, працюючої заступником директора супермаркету «Таврія-В», одруженої, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_12 визнана невинуватою в пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, та виправдана, у зв`язку із недоведеністю вчинення нею вказаного кримінального правопорушення.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченій не обирався.

Вироком суду залишено без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 .

Органом досудового розслідування ОСОБА_12 обвинувачувалась в тому, що 29.11.2016 року, приблизно о 22:30 год., прибула до квартири АДРЕСА_2 , з метою встановлення місця знаходження ОСОБА_15 , у якого нещодавно відбувся конфлікт з її чоловіком ОСОБА_16 .

ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи власницею зазначеної квартири, відчинила двері та зробила крок в напрямку двору. В цей час ОСОБА_12 діючи необережно, в наслідок злочинної недбалості, не передбачивши можливість настання наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити, здійснила поштовх вхідними дверми вказаної квартири. Внаслідок поштовху, ОСОБА_17 впала на підлогу, в результаті чого отримала наступні тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму: крововилив в м`яких тканинах лобово-тім`яно-скронево-потиличної ділянки голови справа, перелом правої тім`яної кістки, правої скроневої кістки та клиноподібної кістки, пластинчато подібний крововилив під м`які мозкові оболонки обох півкуль головного мозку та мозочку, контузійні забої та розміжчення нижньої поверхні правої та лівої лобових часток, крововилив у шлуночки головного мозку.

Тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: перелому кісток черепа, крововиливів під твердою і м`якими мозковими оболонками та розміжчення головного мозку заподіяні одночасно по одному механізму, складають єдиний комплекс черепно-мозкової травми і тому оцінюються у комплексі, були небезпечними для життя і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

30.11.2016 року ОСОБА_17 госпіталізована до нейрохірургічного відділення МКЛ № 1, де 05.12.2016 року настала її смерть.

Смерть ОСОБА_17 знаходиться у прямому причинному зв`язку з наявною у неї закритою черепно мозковою травмою у вигляді перелому кісток черепа, крововиливів під твердою і м`якими мозковими оболонками та розміжчення головного мозку. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_17 з`явився набряк головного мозку.

Таким чином, ОСОБА_12 обвинувачувалась за ч.1 ст.119 КК України, тобто у скоєнні вбивства, вчиненого через необережність.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість виправдувального вироку, просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_12 винуватою у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки. Відповідно до ст. 75 КК України прокурор просить звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невірну та неповну оцінку наданих стороною обвинувачення доказів. Прокурор стверджує, що органом досудового розслідування здобуто достатньо доказів, які підтверджують вчинення ОСОБА_12 інкримінованого їй злочину.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор просив на підставі ч.3 ст.404 КПК України повторно дослідити письмові докази надані стороною обвинувачення, а також повторно допитати потерпілу ОСОБА_14 , свідків: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

06.09.2022 року прокурор ОСОБА_9 подав клопотання про повторне дослідження письмових доказів, наданих стороною обвинувачення, а також повторний допит потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Клопотання прокурора про повторне дослідження доказів розглянуто апеляційним судом, про що винесена відповідна ухвала від 17.05.2023 року.

Судовий розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_14 , яка будучи повідомленою дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилася.

Прокурор ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду повідомив про те, що в зв`язку із воєнним станом в Україні потерпіла ОСОБА_14 виїхала за межі країни, а тому з`явитися до суду не має можливості. Разом з цим, прокурор надав розписку чоловіка потерпілої - ОСОБА_19 , який підтвердив факт вручення йому судової повістки для потерпілої ОСОБА_14 про її виклик у судове засідання апеляційного суду.

Також прокурор ОСОБА_9 надав суду заяву потерпілої ОСОБА_14 , в якій остання просить здійснювати апеляційний розгляд без її участі, у зв`язку із перебуванням за межами України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права потерпілої на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_12 винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України та призначити їй зазначене в апеляційній скарзі покарання, однак просив звільнити обвинувачену від призначеного покарання на підставі ст.ст. 49, 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; прокурора ОСОБА_10 , який частково підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, посилаючись на істотне порушення судом вимок КПК, зокрема в зв`язку з тим, що судом оголошено лише вступну та резолютивну частини вироку, що є порушенням вимог ст.376 КПК України; обвинувачену ОСОБА_12 та її захисника ОСОБА_11 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Стаття 17 КПК встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що з урахуванням отриманих в суді показань обвинуваченої, потерпілої, свідків, змісту досліджених судом письмових доказів, стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_12 в скоєнні інкримінованого їй злочину.

Вважаючи оскаржений вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, колегія суддів звертає увагу, що згідно з положеннями ст.62 Конституції України та ст.17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Стаття 91 КПК визначає, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

За змістом ст. 92 КПК саме на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно ч. 1 ст. 94 КПК суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2005 року в справі «Капо проти Бельгії» зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Крім того, у своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду суд першої інстанції забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що виконавши вимоги ст.ст. 23, 94 КПК, допитавши обвинувачену, потерпілу, свідків та дослідивши всі надані сторонами письмові докази по справі, виходячи із закріпленого в ст. 63 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст. 370 КПК про те, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вини ОСОБА_12 в скоєнні кримінального правопорушення за викладених в формулюванні обставинах.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи сторони обвинувачення про істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виходячи з наступного.

Як свідчить зміст оскарженого вироку та звукозапис технічної фіксації судового процесу, суд першої інстанції всебічно та повно дослідив всі зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, навів їх у вироку та надав всім доказам детальний аналіз.

Так, суд першої інстанції мотивував своє рішення про недоведеність обвинувачення на підставі аналізу досліджених доказів, а саме: показань обвинуваченої ОСОБА_12 ; показань потерпілої ОСОБА_14 ; показань свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_22 ; протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.12.2016 року; повідомлення оператора «102» від 30.11.2016 року; протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.11.2016 року; протоколу огляду місця події від 05.12.2016 року; протоколу слідчого експерименту від 18.01.2017 року та фото таблицями до нього; копії карти виїзду швидкої медичної допомоги №201 від 30.11.2016 року; копії медичної карти стаціонарного хворого №14747 від 30.11.2016 року; а також висновку судово-медичної експертизи №5-3810/2016 року від 19.01.2017 року.

Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що мало місце скоєння ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Суд врахував, що очевидців подій, які б підтвердили вчинення ОСОБА_12 інкримінованого злочину, стороною обвинувачення не встановлено, а жодних прямих доказів її вини суду не надано.

Суд вірно констатував, що всі надані стороною обвинувачення та досліджені судом докази, є непрямими, які підтверджують лише певні факти і обставини, однак не підтверджують інкримінованих обвинуваченій дій в розумінні ст.91 КПК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_12 не визнала своєї вини у пред`явленому обвинуваченні та послідовно наполягала на тому, що будь-яких ударів ОСОБА_17 дверима або іншими предметами чи руками не наносила. В квартиру АДРЕСА_2 , де проживала ОСОБА_17 , вона не заходила, а знаходилась лише на порозі.

Судом першої інстанції допитана потерпіла ОСОБА_14 , яка пояснила, що вона не була очевидцем подій, які сталися за участю її матері ОСОБА_17 та ОСОБА_12 . Наступного дня, 30.11.2019 року, матір повідомила їй, що її побила ОСОБА_12 . Після цього її матір ОСОБА_17 була госпіталізована до лікарні та через декілька днів померла.

Потерпіла ОСОБА_14 пояснила, що зі слів її матері ОСОБА_17 , вона дізналась, що незадовго до події відбувся конфлікт між сином квартиранта ОСОБА_18 ОСОБА_15 і чоловіком обвинуваченої ОСОБА_12 ОСОБА_23 29.11.2019 року, у вечірній час, хтось дуже сильно постукав у вікно ОСОБА_17 і вона відкривши двері побачила ОСОБА_12 , яка одразу ж зайшла в будинок та почала сваритись, повідомивши, що ОСОБА_15 побив її чоловіка. Тоді ж ОСОБА_12 , коли виходила з квартири, штовхнула ОСОБА_17 , остання впала та вдарилась об поріг вхідної двері та втратила свідомість. В подальшому її матір виявив квартирант ОСОБА_18 , який допоміг їй лягти на ліжко. Швидку медичну допомогу він не викликав та не повідомив родичам ОСОБА_17 про подію, оскільки остання не бажала цього робити.

Разом з тим, під час судових дебатів в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_14 пояснила, що зі слів її матері, ОСОБА_12 у день подій увірвалась до квартири матері та побила її. Також, під час судових дебатів, потерпіла ОСОБА_14 пояснила, що дійсно її мати могла невірно повідомити їй про обставини, які сталися з нею у зв`язку із віком та загальним станом здоров`я. Окрім того, потерпіла не виключила того, що вона сама могла помилятися і невірно сприйняти від матері її висловлювання щодо події і відповідно передати їх поліції, оскільки вона в той час була в стресовому стані у зв`язку із станом матері.

Судом першої інстанції допитано свідка ОСОБА_18 , який безпосередньо спілкувався з обвинуваченою ОСОБА_12 в період тих подій, що інкримінуються останній. Свідок повідомив суду, що знаходячись в розташованому на подвір`ї туалеті, він почув крики та шум біля входу до квартири, яку він винаймав у ОСОБА_17 . Вказаний шум він сприйняв як словесний конфлікт між ОСОБА_12 та ОСОБА_17 . Коли він виходив з туалету, то побачив ОСОБА_12 , яка стояла біля вхідних дверей квартири, та ОСОБА_17 , яка знаходилась в отворі вказаних дверей. Після спілкування, ОСОБА_12 різко захлопнула вхідні двері. При цьому, свідок зауважив, що не бачив, щоб закриття дверей будь-яким чином зашкодило ОСОБА_17 , жодних криків або звуків її можливого падіння він не почув. Після цього, нетривалий час він поспілкувався із ОСОБА_12 , та приблизно через 15 хвилин зайшовши до квартири, де побачив на підлозі ОСОБА_17 , яка лежала на спині, лицем вверх, ногами до дверей, а головою до кімнати квартири, стогнала і скаржилась на головний біль. Жодних кровотеч в неї він не бачив. Після чого він допоміг бабусі піднятись та довів до її ліжка. На потилиці голови ОСОБА_17 він рукою намацав велику гематому. Зі слів ОСОБА_17 в неї дуже сильно боліла голова, однак вона відмовилась звертатись до швидкої медичної допомоги. На наступний ранок він пішов на роботу, а ОСОБА_17 лежала на ліжку і знову повідомила йому, що в неї боліла голова. Повернувшись з роботи він побачив, що ОСОБА_17 немає вдома. В подальшому зі слів ОСОБА_14 він дізнався, що ОСОБА_17 доставили в лікарню, де через декілька днів вона померла.

Під час прямого та перехресного допиту в суді першої інстанції свідок ОСОБА_18 також пояснив, що ОСОБА_17 нічого не казала йому з приводу свого падіння на підлогу, а також не вказувала про те, що її побила ОСОБА_12 .

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_20 , яка є донькою потерпілої ОСОБА_14 та онукою загиблої ОСОБА_17 , а також свідок ОСОБА_19 , який є чоловіком потерпілої ОСОБА_14 , надали фактично аналогічні покази, що й потерпіла про те, що очевидцями події не були, однак зі слів бабусі ОСОБА_17 дізналися, що 29.11.2016 року, приблизно о 22:30 год., за місцем її мешкання, сусідка ОСОБА_12 спричинила їй тілесні ушкодження, в процесі яких штовхнула її. Від вказаного поштовху ОСОБА_17 впала на підлогу та сильно вдарилась, після чого її було доставлено до лікарні.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_21 , яка є сусідкою обвинуваченої ОСОБА_12 та загиблої ОСОБА_17 , повідомила суду, що очевидцем будь-яких неправомірних дій ОСОБА_12 вона не була. 29.11.2016 року лише спостерігала як ОСОБА_12 знаходилась на порозі квартири ОСОБА_17 та зустрілась із свідком ОСОБА_18 .

Показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , суд першої інстанції вірно визнав такими, що стосувалися лише виниклого між ними конфлікту, який стався незадовго до події, та не є предметом даного кримінального провадження, оскільки безпосередніми очевидцями будь-яких незаконних дій ОСОБА_12 вказані свідки не були.

Показання свідка ОСОБА_22 , який є лікарем МКЛ №1 м. Одеси, суд першої інстанції також на законних підставах визнав такими, що не містять інформації, яка може бути використана як доказ у даному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з достатньою повнотою проаналізував показання потерпілої ОСОБА_14 та свідків обвинувачення: ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_22 , та обґрунтовано встановив, що їх свідчення не доводять винуватості обвинуваченої ОСОБА_12 в скоєнні інкримінованого їй злочину, оскільки обставин і фактів, які б свідчили про винуватість обвинуваченої вказані показання не містять.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, потерпіла ОСОБА_14 , свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , які є родичами померлої, не були очевидцями подій, які мали місце 29.11.2016 року, о 22:30 год. Обставини подій їм відомі лише зі слів ОСОБА_17 до її смерті.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що потерпіла ОСОБА_14 , свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_19 фактично вказували про побиття ОСОБА_17 обвинуваченою ОСОБА_12 . При цьому, в первинних показах ОСОБА_17 мова йшла про її побиття, а в подальшому остання вже повідомляла про поштовх, який спричинив її падіння на підлогу, що і привело до отримання травми.

Судом першої інстанції вірно встановлено очевидну суттєву протирічь вищевказаних показів, оскільки поняття ніби побиття обвинуваченою та її поштовх, який призвів до падіння, вочевидь не можна вважати тотожними.

Оцінюючи покази потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , як показання зі слів загиблої ОСОБА_17 , суд першої інстанції обґрунтовано врахував очевидне можливе їх викривлення першоджерела, внаслідок негативного емоційного сприйняття ОСОБА_12 , як особи з якою відбулось неприязне спілкування щодо виниклого незадовго конфлікту між ОСОБА_15 та чоловіком обвинуваченої, з врахуванням похилого віку ОСОБА_17 ..

Суд першої інстанції вірно встановив, що виклад обставин події зі слів померлої ОСОБА_17 , які вона повідомила своїм родичам, не є логічним, послідовним, та не підтверджується іншими доказами сторони обвинувачення, оскільки побиття ОСОБА_17 обвинуваченою ОСОБА_12 не підтверджується ні свідком ОСОБА_15 , який був очевидцем тих подій, ні іншими свідками.

Суд вірно зазначив, що обставини можливого побиття також спростовується висновком судово-медичної експертизи №5-3810/2016 від 19.01.2017 року, відповідно до якого ознак побиття загиблої ОСОБА_17 не встановлено.

Здійснення обвинуваченою ОСОБА_12 поштовху ОСОБА_17 також не підтверджується будь-якими наданими стороною обвинувачення доказами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що із показів свідка ОСОБА_15 , який був очевидцем тих подій, та знайшов на підлозі ОСОБА_17 , вбачається, що він не бачив, щоб ОСОБА_12 заходила до квартири ОСОБА_17 , та стверджував, що вона знаходилась лише на порозі, при вході до квартири. Розмовляючи з ОСОБА_17 , ОСОБА_12 її не торкалась, а після розмови лише закрила двері. При цьому ОСОБА_17 знаходилась в квартирі на порозі без будь-яких ушкоджень та у звичайному для себе стані. Свідок не чув, щоб ОСОБА_17 після закриття дверей впала або кричала. У приміщення квартири ОСОБА_18 зайшов приблизно через 15 хвилин, і лише тоді побачив на підлозі ОСОБА_17 . Жодних тілесних ушкоджень на ОСОБА_17 він не спостерігав, лише рукою нащупав на голові гематому. Крім того, остання не вказувала йому про те, що її побила ОСОБА_12 , або вчинила будь-які інші дії, які призвели до її падіння.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що в даному випадку логічним було б те, що у разі здійснення побиття ОСОБА_17 обвинуваченою ОСОБА_12 , чи вчинення нею будь-яких інших протиправних дій, ОСОБА_17 вочевидь вказала б про це свідку ОСОБА_15 , який першим, через нетривалий час, знайшов її на підлозі квартири. Крім того, в даній ситуації, від потерпілої ОСОБА_17 , після застосування до неї фізичної сили або будь-яких інших проявів агресії, в тому числі поштовху або удару дверима, вочевидь слід було очікувати прохання до ОСОБА_15 повідомлення про це родичам або правоохоронним органам, але ОСОБА_17 просила свідка цього не робити.

За наведених обставин, колегія суддів визнає безпідставними доводи сторони обвинувачення про те, що показання єдиного свідка події ОСОБА_18 підтверджують винуватість ОСОБА_12 у скоєнні злочину, оскільки його покази фактично підтверджують лише спілкування ОСОБА_12 та ОСОБА_17 біля вхідних дверей квартири останньої, а також те, що ОСОБА_12 закрила двері. Однак покази вказаного свідка не підтверджують скоєння ОСОБА_12 вбивства, вчиненого через необережність.

Фактично, аналіз показів потерпілої та свідків, свідчить про те, що про побиття ОСОБА_17 та її поштовх обвинуваченою ОСОБА_12 слідує лише з показів родичів ОСОБА_17 , а саме потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , які передали таку інформацію зі слів ОСОБА_17 .

Водночас, потерпіла ОСОБА_14 , під час судових дебатів в суді першої інстанції, пояснила, що не виключає того, що її мати дійсно могла невірно їй повідомити про обставини, які сталися з нею того вечора, враховуючи її віком та загальний стан здоров`я. Окрім того, потерпіла заявила, що також могла помилятися і невірно сприйняти від матері її висловлювання щодо події і відповідно передати їх поліції, оскільки вона в той час була у стресову стані.

Тобто фактично потерпіла ОСОБА_14 підтвердила можливе викривлення реальних обставин події як її матір`ю ОСОБА_17 , так і нею самою.

Колегія суддів звертає увагу, що показання потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 щодо побиття обвинуваченою ОСОБА_12 та поштовху загиблої, суперечать навіть формулюванню пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення, згідно якого остання штовхнула саме вхідні двері квартири ОСОБА_17 , внаслідок чого остання впала на підлогу та отримала тілесні ушкодження.

З урахуванням викладеного, покази потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , поза розумним сумнівом не підтверджують наявності вини ОСОБА_12 в інкримінованих їй діях та не можуть бути використані як доказ доведеності обвинувачення.

Також апеляційний суд враховує, що виправдувальний вирок щодо ОСОБА_12 потерпілою ОСОБА_14 , яка є дочкою загиблої ОСОБА_17 , не оскаржений, що не виключає її згоду з висновками суду.

Потерпіла ОСОБА_14 в своїй заяві від 15.05.2023 року адресованій апеляційному суду, вказала лише про можливість розгляду провадження без її участі, висловила свою довіру складу суду та прокурору, але не зазначила про свою незгоду з вироком та підтримку апеляційної скарги прокурора.

Верховний Суд в постанові від 22.04.2021 року (справа №732/760/19) щодо допустимості доказу показання із чужих слів зазначив, що одним із видів показань є показання з чужих слів, під якими розуміють висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі щодо певного факту, яке ґрунтується, на поясненнях іншої особи. За своєю суттю показання з чужих слів є похідними доказами.

Положеннями ч.3 ст.97 КПК встановлено випадки, в яких первинні показання можуть бути замінені показаннями із чужих слів у зв`язку з тим, що суд визнає неможливість безпосереднього допиту особи в суді. Зокрема, суд має право визнати неможливим допит особи, якщо вона відсутня під час судового засідання внаслідок смерті або через тяжку фізичну чи психічну хворобу.

Водночас, показання із чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень ч. 2 ст. 97 КПК.

Тобто законність та обґрунтованість судового рішення має визначатися в такому разі підтвердженням показань із чужих слів сукупністю інших належних, допустимих і достовірних доказів.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці щодо визнання показання із чужих слів допустимим доказом також звертав увагу на те, що показання із чужих слів не можуть бути вирішальними та єдиними під час винесення судового рішення, а мають бути підтверджені іншими допустимими доказами (п. 55 рішення в справі «Корнєв і Карпенко проти України» (заява №17444/04) від 21 жовтня 2010 року).

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 року (справа №144/1068/17) звернув увагу на необхідність надання оцінки судом показів свідків з урахуванням ст.97 КПК щодо показань з чужих слів, та зазначив, що кримінальним процесуальним законом передбачено умови допустимості показань із чужих слів як доказів у кримінальному провадженні. У цьому випадку такі докази мають відповідати вимогам, викладеним у статтях 8489 КПК (ч.2 ст.97 КПК). Зазначена норма закону також містить правила, якими суду слід керуватися при вирішенні питання про допустимість показань з чужих слів як доказів. Вони стосуються значимості таких показань для кримінального провадження, характеристики осіб, що надали первинні та похідні пояснення, умов і способів їх отримання, узгодженості з іншими доказами, наявності заінтересованості у свідків, а також можливості перевірки показань із чужих слів шляхом допиту особи, яка надала первинні пояснення.

Враховуючи, що показання потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , є показаннями з чужих слів, у зв`язку із неможливістю отримання первинних показань ОСОБА_17 внаслідок її смерті, приймаючи до уваги зміст цих показань, який був встановлений безпосередньо судом першої інстанції під час їх допиту, враховуючи, що ці показання не підтверджуються іншими доказами сторони обвинувачення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що вказані показання потерпілої та свідків не можуть бути допустимими доказами винуватості ОСОБА_12 в скоєнні злочину.

Суд першої інстанції вірно врахував, що не можна вважати покази ОСОБА_17 , які були передані потерпілій ОСОБА_14 , свідкам ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , як достовірні обставини, що відбулись між нею та ОСОБА_12 , оскільки вони не підтверджуються та не відповідають іншим доказам у кримінальному провадженні, зокрема суперечать показам свідка ОСОБА_18 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки показання потерпілої ОСОБА_14 в суді зі слів загиблої ОСОБА_17 , за своїм змістом не відповідають обставинам кримінального провадження, оскільки доказів проникнення обвинуваченої до квартири ОСОБА_17 , а також умисного побиття останньої не встановлено. Не підтверджений жодним доказом також факт поштовху ОСОБА_17 , який призвів до падіння останньої.

З урахуванням наведених обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку, що в даному випадку залишається лише припущення стосовно того, що закриття обвинуваченою вхідних дверей квартири потерпілої могло призвести до падіння ОСОБА_17 , але визнання обвинуваченої винуватою лише на припущеннях є неприпустимим.

З огляду на викладене, доводи сторони обвинувачення про те, що показання потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_20 є належними доказами винуватості ОСОБА_12 у скоєнні злочину є необґрунтованими.

Суд першої інстанції також дослідив письмові докази, якими сторона обвинувачення підтверджувала висунуте ОСОБА_12 обвинувачення, зокрема протоколи слідчих дій, висновок експерта, медичні документи.

Аналізуючи вказані докази з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказані докази є суперечливими та не доводять вини обвинуваченої ОСОБА_12 в інкримінованому їй злочині.

Так, судом першої інстанції при дослідженні письмових доказів наданих стороною обвинувачення встановлено наступне:

- згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.12.2016 року було прийнято заяву від ОСОБА_14 , яка просить прийняти заходи до сусідки її матері на ім`я ОСОБА_25 , яка 29.11.2016 року, о 22:30 год., побила її мати ОСОБА_17 , 1931 року народження, що підтверджує позицію потерпілої, якій відомі обставини події виключно зі слів ОСОБА_17 та підтверджує версію подій про побиття;

- повідомлення оператора «102» від 30.11.2016 року дублює заяву про вчинення правопорушення від потерпілої ОСОБА_14 ;

- повідомлення оператора «102» від лікаря від 30.11.2016 року фіксує лише факт доставки до МКЛ №1 ОСОБА_17 , з діагнозом ЧМТ, забій гематома потиличної області;

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.11.2016 року фактично повторно фіксує усну заяву від потерпілої ОСОБА_14 , яка просить прийняти заходи до громадянки Наталі, яка 29.11.2016 року, приблизно о 23:00 год., увірвалась в квартиру її матері ОСОБА_17 , 1931 року народження, де безпричинно побила її та завдала їй тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції вірно врахував, що фактично ще одна заява про злочин, вже створює версію фактично нападу на помешкання ОСОБА_17 з метою спричинення тілесних ушкоджень останній. Водночас вказані доводи жодними доказами не тільки підтверджуються, але й спростовуються самим обвинуваченням, де фактичні обставини такого злочину побудовані на необережних діях обвинуваченої;

- протокол огляду місця події від 05.12.2016 року, проведений з 21:10 год., до 21:40 год., та фототаблиця до нього, фіксують квартиру АДРЕСА_2 .

У протоколі зафіксований опис порогу та входу до квартири, але будь-яких слідів правопорушення не виявлено, речових доказів не знайдено та відповідно не вилучалось;

- згідно протоколу слідчого експерименту від 18.01.2017 року та фототаблиці до нього, у період часу з 15:12 год. до 15:19 год., у присутності понятих та судово-медичного експерта ОСОБА_26 , з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення проведено слідчий експеримент, під час якого свідок ОСОБА_18 на місці події по АДРЕСА_3 показав, за яких обставин 29.11.2016 року, приблизно о 23:00 год., він вийшов з туалету розташованого на вулиці біля квартири АДРЕСА_4 та побачив ОСОБА_12 , яка знаходилась біля входу до вказаної квартири та зачинила двері вказаної квартири. При цьому ОСОБА_17 знаходилась також біля входу квартири та визиралась через відчинені двері. Одразу ж після цього, декілька хвилин ОСОБА_18 розмовляв із ОСОБА_12 , після чого зайшов до квартири та побачив, що біля входу у квартиру на підлозі лежить ОСОБА_17 ногами у напрямку двері та стогнала. Свідок також пояснив, що побачив на голові у потерпілої, на потилиці гематому розміром з кулак;

- згідно копії карти виїзду швидкої медичної допомоги №201 від 30.11.2016 року, карета швидкої допомоги виїхала за адресою АДРЕСА_3 , та госпіталізувала ОСОБА_17 о 14:26 год. до МКЛ № 1 м. Одеси з діагнозом: ЗЧМТ, забій, гематома потилиці. Доставка до лікарні відбулась о 15:25 год. Зазначено, що зі слів особи, яка госпіталізується: скарги на головний біль, запаморочення, слабкість, озноб, нудоту, кількаразову блювоту. За словами постраждала пояснила, що була побита сусідкою;

- відповідно до копії медичної карти стаціонарного хворого №14747 від 30.11.2016 року на ОСОБА_17 , остання госпіталізована до МКЛ №1 м. Одеси о 15:25 год. з діагнозом; ЗЧМТ, перелом тім`яної кістки справа, епідуріальна гематома справа, САК забій тім`яної області справа і ін. Відповідно до медичної карти у посмертному епікризі, серед іншого зазначено зі слів хворої, побита сусідом за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд вірно зазначив у вироку, що дані копії медичних документів підтверджують наявність різних версій щодо побиття: лікарям швидкої медичної допомоги надана інформація про побиття сусідкою, а лікарям міської клінічної лікарні №1 ОСОБА_17 повідомляє про побиття сусідом за своєю адресою проживання;

- відповідно до висновку судово-медичної експертизи №5-3810/2016 від 19.01.2017 року за фактом смерті ОСОБА_17 , при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_17 виявлені наступні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма: крововилив в м`яких тканинах лобово-тім`яно-скронево-потиличної ділянки голови справа, лінійний перелом правої тім`яної кістки, правої скроневої кістки та клиноподібної кістки, пластинчатоподібний крововилив під твердою мозковою оболонкою правої півкулі головного мозку, крововиливи під м`які мозкові оболонки обох півкуль головного мозку та мозочку, контузійні забої та розміжчення нижньої поверхні правої та лівої лобових часток, крововилив у шлуночки головного мозку. Локалізація та морфологія комплексу ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми свідчать про те, що всі вони утворилися від дії тупого предмета, індивідуальні особливості якого в ушкодженнях не відобразилися. Не виключається можливість утворення ушкоджень і при падінні з невеликої висоти на твердий тупий предмет (поверхню асфальту, бетону, в тому числі, об підлогу) і контактуванні, ймовірно, правою тім`яною ділянкою голови. Даний висновок підтверджується на підставі наявності крововиливу у м`яких тканинах лобово-тім`яно-скронево- потиличної ділянки голови справа в зоні удару, лінійного перелому правої тім`яної кістки, правої скроневої кістки та клиноподібної кістки, крововиливу під твердою мозковою оболонкою правої півкулі головного мозку, та більш масивних ушкоджень у зоні противоудару, характерних для травми-прискорення-контузійних забоїв та разміжчення нижньої поверхні обох лобових часток. Виходячи з локалізації зазначених тілесних ушкоджень, спричинення їх потерпілою ОСОБА_17 самостійно виключено. Комплекс черепно-мозкової травми, який виявлений при дослідженні трупа ОСОБА_17 за даними судово-гістологічного дослідження (з нерівномірно вираженою перифокальною макрофагально-клітинною реакцією та ознаками проліферації) заподіяний прижиттєво, до госпіталізації її у стаціонар (Міську клінічну лікарню №1), тобто, за 5-6 діб до настання її смерті. Тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: перелому кісток черепа, крововиливів під твердою і м`якими мозковими оболонками та розміжчення головного мозку заподіяні одночасно по одному механізму, складають єдиний комплекс черепно-мозкової травми і тому оцінюються у комплексі, були небезпечними для життя і згідно з п.п. 2.1.1. (а), 2.1.3. (б), 2.1.3. (в), 2.1.3. (г) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Київ, 1995 р.) мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. При судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_17 , крім комплексу черепно-мозкової травми, виявлені ушкодження у вигляді переломів 3-8-го правих та лівих ребер по середньоключичній лінії з крововиливами під пристінковою плеврою у проекції зазначених переломів правих та лівих ребер. Вищезазначені переломи ребер за механізмом їх виникнення могли бути спричиненні при надані медичної допомоги у вигляді непрямого масажу серця, безпосередньо перед настанням смерті, в тому числі, в агональному періоді, про що свідчить наявність крововиливів під пристінковою плеврою в проекції переломів ребер. В прямому причинному зв`язку з настанням смерті зазначені переломи ребер не перебувають. Всі ушкодження, які спричиненні при наданні медичної допомоги, оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень не підлягають. Смерть ОСОБА_17 знаходиться у прямому причинному зв`язку з наявною у неї закритою черепно-мозковою травмою у вигляді перелому кісток черепа, крововиливів під твердою і м`якими мозковими оболонками та розміжчення головного мозку. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_17 з`явився набряк головного мозку. Згідно медичної карти стаціонарного хворого №14747/1914/1202, біологічна смерть ОСОБА_17 , госпіталізованої в Міську клінічну лікарню № 1, констатована 05.12.2016 року, о 15:15 год. Виходячи з відсутності зовнішніх ушкоджень та локалізації внутрішніх ушкоджень, зазначених в п. «1» даних підсумків, визначити найбільш ймовірне взаєморозташування потерпілої ОСОБА_17 та нападника в момент спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_17 неможливо. Виходячи з масивності тілесних ушкоджень у вигляді комплексу закритої черепно-мозкової травми, спричинених ОСОБА_17 при ймовірному падінні, порятунок її життя, навіть у разі надання їй своєчасної та кваліфікованої медичної допомоги в умовах стаціонару, теоретично є малоймовірним.

Апеляційний суд погоджується з оцінкою судом першої інстанції як доказу висновку судово-медичної експертизи №5-3810/2016 від 19.01.2017 року, а саме з тим, що судово-медична експертиза фіксує і описує лише наявні тілесні ушкодження у ОСОБА_17 , а також дає висновок щодо безпосередньої причини смерті. Натомість експертиза підтверджує відсутність будь-яких інших тілесних ушкоджень на потерпілій, окрім закритої черепно-мозкової травми. Наявні переломи ребер за механізмом їх виникнення, експертом описані як такі, що могли бути спричинені при наданні медичної допомоги у вигляді непрямого масажу серця. Що стосується локалізації наявної закритої черепно-мозкової травми, експертом зроблений висновок про можливість утворення такого ушкодження при падінні з невеликої висоти на твердий тупий предмет (поверхню асфальту, бетону, в тому числі, об підлогу) і контактуванні, ймовірно, правою тім`яною ділянкою голови. Відповідно експертом не виключено мимовільне падіння потерпілої ОСОБА_17 .

Таким чином, повно та всебічно дослідивши письмові докази в кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що письмових доказів, які безпосередньо підтверджують вину обвинуваченої ОСОБА_12 в інкримінованому їй злочині, стороною обвинувачення не надано.

Суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що з часу події, тобто з 29.11.2016 року, по день настання смерті ОСОБА_17 , тобто 05.12.2016 року, органом досудового розслідування не було здійснено жодних слідчих та процесуальних дій направлених на встановлення дійсних обставин справи. Розгляд заяви потерпілої ОСОБА_14 від 30.11.2016 року фактично здійснений не був. Відомості до ЄРДР внесені лише 06.12.2020 року на підставі повідомлення медичної установи від 05.12.2016 року. Тобто фактично тільки після настання смерті ОСОБА_17 , орган досудового розслідування почав проводити слідчі дії, які не призвели до отримання жодного належного доказу, оскільки навіть у разі існування на той момент якихось доказів щодо можливих будь-яких незаконних дій обвинуваченої, унікальна слідова картина вже не існувала, що підтверджується оглядом місця події від 05.12.2016 року, який не дав жодних доказових результатів.

Доводи сторони обвинувачення про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що до правоохоронних органів з вказаного приводу родичі ОСОБА_17 звернулися наступного дня за рекомендацією працівників медичної допомоги, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки заяви про скоєння кримінального правопорушення, дати їх подання, суб`єкти звернення, дати їх реєстрації, дату та підставу внесення відомостей до ЄРДР, а також які слідчі дії та коли саме були проведені, враховані судом першої інстанції в повному обсязі, з наданням достатньої та відповідної правової оцінки.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про неприпустимість ухвалення обвинувального вироку щодо особи лише на припущеннях.

Із показів свідка ОСОБА_18 , який був єдиним очевидцем закриття вхідних дверей, вбачається, що він бачив лише факт їх закриття, однак не бачив (і не міг бачити) факт контактування дверей з ОСОБА_17 , і тим більше не бачив (і не міг бачити) падіння останньої, безпосередньо від стикання з дверима.

Суд першої інстанції, ретельно проаналізувавши надані стороною обвинувачення докази, дійшов обґрунтованого висновку, що падіння ОСОБА_17 , з врахуванням того, що на момент події їй було 86 років, могло мати місце внаслідок будь-яких інших обставин, а саме: можливого поганого самопочуття, самостійного ненавмисного спотикання об будь-який предмет в приміщенні, або у зв`язку із засмученим душевним самопочуттям від виниклого незадовго до цього словесного конфлікту з ОСОБА_12 , а також частковою втратою свідомості ОСОБА_17 на цьому ґрунті.

Водночас вказані обставини можливого розвитку подій, в кінцевому результаті, є лише припущеннями, як і версія органу досудового розслідування щодо обвинувачення ОСОБА_12 , яка не підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами.

Вище наведене спростовує доводи сторони обвинувачення про те, що суд першої інстанції не проаналізував той факт, як літня людина у віці 82 років (фактично ОСОБА_17 було 86 років) не могла втримати рівновагу внаслідок поштовху різко закритими дверима, перебуваючи у отворі та уникнути падіння, внаслідок дії інерційних проявів.

Незгода сторони обвинувачення з висновками суду першої інстанції стосовно можливої наявності певних інших варіантів за яких ОСОБА_17 могла отримати тілесні ушкодження, зокрема в результаті самостійного падіння внаслідок поганого самопочуття, втрати свідомості, необережного переміщення по квартирі, з посиланням на те, що це могло мати місце лише у разі відсутності показів самої ОСОБА_17 стосовно обставин спричинення їй тілесних ушкоджень та особи, що їх спричинила, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки фактично переконатися в достовірності показів ОСОБА_17 шляхом безпосереднього її допиту в судовому засідання не має можливості внаслідок її смерті, а про її непослідовні пояснення стосовно події відомо лише зі слів її близьких родичів: потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , показання яких є показаннями з чужих слів, однак не підтверджуються іншими доказами в кримінальному провадженні.

Більш того, прокурор зазначає в апеляційній скарзі, що не заперечує того факту, що потерпіла ОСОБА_14 , свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_20 , враховуючи стан здоров`я ОСОБА_17 , будучи заклопотаними забезпеченням її належного лікування, не розпитували у останньої всіх деталей та подробиць події. Таким чином, прокурор фактично підтверджує той факт, що вказаним особам достовірно не були відомі деталі обставин подій.

За таких підстав, посилання сторони обвинувачення на те, що винуватість обвинуваченої підтверджується показами ОСОБА_17 , не надаючи оцінки їх отримання, та не підтвердження їх іншими доказами, є необґрунтованими.

Апеляційний суд звертає увагу, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.119 КК України, характеризується: 1) діянням - посяганням на життя іншої людини; 2) наслідками у вигляді смерті; 3) причинним зв`язком між вказаними діянням і наслідками.

На необхідність доведення причинно-наслідкового зв`язку у скоєнні злочину, передбаченого ст.119 КК України, вказав Верховний Суд у постанові від 19.11.2020 року (справа №333/4463/16-к), який погодився із висновками суду першої інстанції та апеляційної інстанції, якими було розмежовано тілесні ушкодження отримані потерпілим від ударів, та отримані ним від падіння, а також із достатньою повнотою встановлена відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та настанням смерті потерпілого, та виправдано обвинуваченого, у зв`язку із недоведеністю його винуватості у вчиненні злочину.

Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу кримінального правопорушення - вбивства, вчиненого через необережність, необхідно виходити з того, що з суб`єктивної сторони воно може бути вчинене лише при необережній формі вини, яка виступає у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна і могла їх передбачити.

При вбивстві внаслідок злочинної самовпевненості винний передбачає можливість настання смерті іншої особи від вчинюваної ним дії (бездіяльності), але легковажно розраховує на її відвернення. При цьому повинен мати місце розрахунок на конкретні обставини, які, на думку винного, відвернуть настання смерті. Однак такий розрахунок виявляється легковажним. Обставинами, які, на думку винного, відвернуть настання смерті, можуть бути його власні сили і можливості, діяльність інших людей тощо. При вчиненні злочину, що розглядається, характерним є те, що винний переконаний у ненастанні злочинного наслідку.

При вбивстві внаслідок злочинної недбалості винний не передбачає можливості настання смерті іншої особи від вчиненої ним дії (бездіяльності), але повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю.

Склад вбивства, вчиненого через необережність, відсутній, якщо смерть особи не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із діями обвинуваченого, в тому числі у разі завдання тілесних ушкоджень, спричинених ним.

Аналізуючи обставини даного кримінального провадження, оцінюючи докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про встановлення відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченої ОСОБА_12 та настанням смерті ОСОБА_17 , тобто відсутності об`єктивної сторони злочину.

Також колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відсутність в діях ОСОБА_12 ознак суб`єктивної сторони інкримінованого їй злочину, а саме відсутність необережної форми вини, яка не доведена наданими доказами та ґрунтується лише на припущеннях, що є неприпустимим.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що якщо навіть припустити, що ОСОБА_12 при спілкуванні з ОСОБА_17 , зачиняючи перед нею вхідні двері квартири, не могла передбачити та навіть припустити можливість настання смерті ОСОБА_17 , а тому їй і не властиво легковажно розраховувати на відвернення такої смерті. Закриваючи двері, ОСОБА_12 не повинна була діяти з більшою обачністю, оскільки не могла уявити, що це може призвести до будь-яких тяжких наслідків.

З урахуванням наведеного, доводи сторони обвинувачення про те, що обвинувачена ОСОБА_12 , володіючи навіть елементарними пізнаннями про такі фізичні явища, як закони інерції та земного тяжіння, повинна і могла передбачити, що направляючи (штовхаючи) в сторону особи похилого віку ОСОБА_17 із прискоренням вхідні двері квартири, остання, яка на той момент перебувала у дверному отворі, внаслідок контактування з дверима може отримати тілесні ушкодження або втратити рівновагу, що може призвести до її падіння, є необґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів визнає безпідставними посилання сторони обвинувачення про наявність в діях ОСОБА_12 ознак суб`єктивної сторони інкримінованого їй злочину.

Кримінальним правопорушенням є передбачене КК України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення (ст.11 КК України).

Із аналізу вказаної норми закону вбачається, що кримінальним правопорушеннямє діяння (дія або бездіяльність), якому властиві такі обов`язкові ознаки: 1) це діяння вчинене суб`єктом злочину; 2) воно є винним; 3) вказане діяння є суспільно небезпечним; 4) відповідне діяння передбачене чинним КК. Останнє, крім того, має на увазі, що обов`язковою ознакою кримінального правопорушення є також кримінальна караність. Відсутність хоча б однієї з цих ознак вказує на відсутність кримінального правопорушення.

Склад кримінального правопорушення це сукупність встановлених кримінальним законом (законом про кримінальну відповідальність) об`єктивних і суб`єктивних ознак, які характеризують певне суспільно небезпечне діяння в якості злочину. Склад злочину утворює обов`язкова (універсальна) кількість властивих йому елементів: 1) об`єкт; 2) об`єктивна сторона; 3) суб`єкт; 4) суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діях (бездіяльності) особи складу злочину, що, у свою чергу, виключає кримінальну відповідальність такої особи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено, що мало місце вчинення кримінального правопорушення за кваліфікуючими ознаками: вбивство через необережність, а також не доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_12 у пред`явленому їй обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Доводи сторони обвинувачення про те, що судом першої інстанції не врахована поведінка ОСОБА_12 безпосередньо перед конфліктом, а саме те, що остання вживала активних заходів з метою встановлення осіб можливо причетних до побиття її чоловіка, тобто ОСОБА_15 , який є сином квартиранта ОСОБА_17 , а саме свідка ОСОБА_18 , колегія судів визнає безпідставними, оскільки вказані обставини не підтверджують доведеності інкримінованого обвинуваченій вбивства через необережність. Суд вірно визначив, що події побиття чоловіка ОСОБА_12 не є предметом даного судового розгляду, та лише вказують про причину перебування обвинуваченої біля квартири ОСОБА_17 , однак не доводять факту вчинення нею злочину.

Доводи сторони обвинувачення стосовно того, що побиття чоловіка могло викликати у ОСОБА_12 негативні емоції, як обурення та бажання помсти, що обґрунтовує її прибуття до помешкання ОСОБА_17 , колегія суддів визнає безпідставними, оскільки та обставина, що обвинувачена ОСОБА_12 прибула до помешкання ОСОБА_17 , жодним чином не доводить бажання помсти саме останній, оскільки потерпіла вочевидь не мала будь-якого відношення до виниклого незадовго до цього конфлікту чоловіків.

Інших переконливих доводів щодо невідповідності оскарженого вироку вимогам закону стороною обвинувачення апеляційному суду не надано.

Що стосується вимоги апеляційної скарги прокурора про повторне дослідження доказів, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч.3 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження

має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.05.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів, перелік яких наведений в апеляційній скарзі прокурора, окремо поданому клопотанні, а також уточнений прокурором ОСОБА_9 в судовому засіданні.

Колегією суддів відмовлено в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, оскільки стороною обвинувачення не доведено існування підстав, передбачених ч.3 ст.404 КПК, зокрема того, що відповідні докази досліджені судом першої інстанції неповністю чи з порушеннями.

Апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги - стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.

Разом з цим, приймаючи до уваги доводи клопотання сторони обвинувачення, яке по суті є формальним та носить абстрактний характер, оскільки не містить мотивів необхідності повторного дослідження доказів, а також враховуючи позицію прокурора ОСОБА_9 , який не зазначив жодного аргументу на користь існування таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність існування підстав для повторного дослідження доказів, мотиви якого викладені в ухвалі апеляційного суду від 17.05.2023 року.

При цьому, колегією суддів врахований той факт, що стороною обвинувачення не заперечувалося те, що показання потерпілої та свідків, а також зміст письмових доказів, досліджених судом першої інстанції, викладені в мотивувальній частині вироку в повному обсязі без будь-якого спотворення, а клопотання про повторне дослідження викладених у вироку доказів мотивоване прокурором лише з мотивів необхідності забезпечення можливості апеляційному суду надати іншу оцінку цим доказам.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням згоди сторони обвинувачення з викладенням змісту всіх досліджених судом доказів (допитів учасників процесу та письмових доказів) в мотивувальній частині вироку в повному обсязі без будь-якого спотворення, а відповідність змісту цих доказів показанням свідків та письмовим доказам прокурором не заперечується, апеляційний суд не позбавлений можливості надати оцінку цим доказам без їх повторного безпосереднього дослідження, оскільки в даному випадку відсутня така потреба.

Колегія суддів вважає, що висновки суду та оцінка доказів досліджених під час судового розгляду в суді першої інстанції, викладені в оскарженому вироку з достатньою повнотою, не містять протиріч та не викликають у колегії суддів сумнівів щодо правильності цих висновків, в тому числі і з огляду на те, що протилежне не було доведено стороною обвинувачення на стадії апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та дослідженим судом першої інстанції доказів, та з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року,«Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується з позицією викладеною в постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17).

На думку апеляційного суду, встановлені судом першої інстанції в даному кримінальному проваджені фактичні обставини кримінального провадження та досліджені під час судового розгляду докази, зміст яких викладений в мотивувальній частині вироку та який фактично не заперечується стороною обвинувачення, не давали суду першої інстанції законних підстав зробити висновок про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_12 в скоєнні інкримінованого їй злочину.

Оскільки надані стороною обвинувачення докази є недостатніми для підтвердження обвинувачення, а всі сумніви щодо винності обвинуваченої, відповідно до ст. 62 Конституції України, слід тлумачити на її користь, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність прийнятого судом першої інстанції рішення про недоведеність вчинення обвинуваченою злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про існування підстав для скасування оскарженого вироку, є декларативними, безпідставними та необґрунтованими.

Що стосується доводів прокурора ОСОБА_10 про існування підстав для скасування вироку та направлення кримінального провадження на новий розгляд в суді першої інстанції, у зв`язку із оголошенням судом першої інстанції вступної та резолютивної частини вироку, з посиланням на порушення вимог ст.376 КПК, колегія судів вважає за необхідне зазначити наступне.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення стосовно оголошення судом першої інстанції лише резолютивної частини вироку, що є суттєвим порушенням кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування оскарженого вироку з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Порядок проголошення судового рішення на день ухвалення оскарженого вироку визначався ст.376 КПК та, у відповідності до п.24 ч.1 ст.3, ст.27 КПК, як невід`ємна частина судового провадження, є однією із загальних засад кримінального провадження, якою держава гарантує забезпечення учасників судового провадження правом на справедливий суд.

За змістом ч.1 ст.376 КПК, судове рішення (вирок, ухвала) проголошується прилюдно, негайно після виходу з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Частина 3 статті 376 КПК регламентує подальші дії суду після оголошення вироку, а саме обов`язок суду щодо роз`яснення обвинуваченому, захиснику, його законному представнику, потерпілому, його представнику, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, право на оскарження вироку в апеляційному порядку та право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

В даній справі, окрім доводів стосовно невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, оцінка яким надана вище, в суді апеляційної інстанції прокурор стверджує про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд, всупереч вимогам ст.376 КПК, після виходу з нарадчої кімнати, не оголосив повний текст вироку, що у відповідності до положень ч.1 ст.412 КПК є істотним порушенням закону, яке тягне скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Проголошення резолютивної частини вироку сторона обвинувачення розцінює як обставину, яка перешкодила суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Оцінюючи доводи прокурора в цій частині, апеляційний суд звертає увагу, що прокурор окрім констатації цієї обставини, яку він вважає істотним порушенням процесуального закону, взагалі не вказує, як зазначена процедура проголошення судового рішення вплинула на права сторони обвинувачення, або в будь-який спосіб порушила права інших учасників судового провадження.

В рішенні Верховного Суду від 17.12.2019 року (справа №212/11316/2012, провадження №51-3642км18), судом касаційної інстанції зроблений правовий висновок стосовно формального порушення закону, яке безпосередньо передбачено п.10 ч.2 ст.370 КПК України (в ред.1960 року), та яке є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Аналогічна підстава для скасування судового рішення передбачена п.7 ч.2 ст.412 КПК України (в ред.2012 року).

У справі №212/11316/2012 (провадження №51-3642км18), предметом розгляду Верховного Суду, між іншим, було питання наявності підстав для скасування судового рішення, з огляду на відсутність технічного запису судового засідання у певній даті.

Верховний Суд, в даному рішенні відхилив аргумент сторони захисту щодо існування підстав для скасування судового рішення, зазначивши наступне: «п. 23. Відсутність протоколу судового засідання або його технічного запису може розглядатись як безумовна підстава для скасування вироку, якщо, по-перше, відсутні як один, так і інший спосіб фіксування судового процесу, та по-друге, фіксування процесу відсутнє повністю. Якщо за відсутності технічного запису перебіг судового процесу зафіксовано у протоколі або відсутнє фіксування певного фрагменту судового розгляду, на таке порушення не поширюється дія п.10 ч.2 ст.370 КПК України (в ред.1960 року), і воно може розглядатися відповідно до ч.1 ст.370 КПК».

У пункті 24 вказаної постанови Верховного Суду зазначено: «Як убачається з матеріалів справи, 15 вересня 2016 року в судовому засіданні було оголошено вирок суду. Цей вирок був наданий сторонам у письмовому вигляді, подані апеляційні та касаційні скарги свідчать про те, що зміст вироку був добре відомий стороні захисту. Сторона захисту у скарзі не вказала, яким чином відсутність технічного запису цього засідання завадила захисту в реалізації своїх прав. За таких обставин суд не має підстав вважати, що це порушення позначилось або могло позначитись на правах сторони захисту. У пункті зазначено: «Так само це стосується й доводу захисника про неправильне зазначення часу проголошення вироку в протоколі судового засідання».

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції, перед видаленням до нарадчої кімнати, поставив на обговорення учасників судового розгляду питання про можливість проголошення після виходу з нарадчої кімнати резолютивної частини вироку, з одночасним врученням повного тексту такого вироку сторонам.

Вказана процедура була здійсненна судом на підставі Рішення Ради суддів України №14 від 28.02.2020 року, яким дозволено застосування на території Одеської області в пілотних судах «Правил організації ефективного кримінального судочинства».

Прокурор, який підтримував обвинувачення в суді першої інстанції, потерпіла, захисник та обвинувачена, не заперечували проти запропонованої судом процедури оголошення вироку. Даний факт підтверджується журналом судового засідання та звукозаписом технічної фіксації судового процесу (а.п.39, 40 т.3).

Вказані обставини не заперечуються стороною обвинувачення в суді апеляційної інстанції.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що запропонована судом першої інстанції процедура проголошення вироку суду була виконана бездоганно, оскільки сторони, в тому числі і прокурор, після оголошення резолютивної частини вироку, невідкладно отримали повний текст вироку, а всім учасникам судового розгляду були роз`яснені суть вироку, порядок та строки його оскарження (а.п.49 т.3).

Оскаржений вирок внесений до Реєстру судових рішень відповідно до нормативних актів не пізніше наступного дня після його проголошення, що підтверджується Єдиним реєстром судових рішень (надіслано судом: 25.11.2020 року, зареєстровано: 26.11.2020 року; оприлюднене: 30.11.2020 року).

Таким чином, слід констатувати, що всі учасники судового розгляду, а також будь-яка інша особа, мали можливість ознайомитись із судовим рішенням.

Порівнюючи обставини даного кримінального провадження з обставинами справи №212/11316/2012 (провадження №51-3642км18), яка була розглянута Верховним Судом, колегія суддів зазначає, що сторона обвинувачення посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону фактично не мотивує, яким чином не оголошення повного тексту вироку судом першої інстанції завадило стороні обвинувачення в реалізації своїх прав.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що після проголошення вступної та резолютивної частини вироку, прокурор одразу отримав копію вироку та мав реальну можливість дослідити мотиви суду при прийнятті рішення, про що свідчить подана прокурором апеляційна скарга, з деталізацією доводів і з посиланням на докази, яким за твердженням прокурора судом першої інстанції надана невірна оцінка.

Доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення свідчать не тільки про досконале знання прокурором обставин кримінального провадження і зібраних органом досудового розслідування доказів, але й про достатній час для підготовки своєї правової позиції.

Наведене свідчить про відсутність підстав вважати про існування порушення судом першої інстанції закону, яке перешкодило прокурору своєчасно та на належному рівні підготувати апеляційну скаргу після проголошення вироку судом першої інстанції.

Не можна в даному випадку стверджувати і про спотворення судом змісту оскарженого вироку, оскільки вирок був проголошений негайно після виходу суду з нарадчої кімнати та невідкладно вручений учасникам. Будь-яких доказів на підтвердження можливого спотворення судом змісту оскарженого вироку стороною обвинувачення апеляційному суду не надано, а сторони судового провадження на існування таких обставин не посилаються.

Не можна також стверджувати про те, що застосована судом процедура оголошення вироку в будь-який спосіб порушила права обвинуваченої, в тому числі і з огляду на те, що навіть за умови погодження колегії суддів з доводами прокурора стосовно наявності істотного порушення вимог процесуального закону, виправдувальний вирок суду не може бути скасований з таких підстав, що визначено положеннями ч.3 ст.409 КПК.

Відповідно, на переконання колегії суддів, підлягає оцінці лише єдина обставина, існування якої на думку прокурора є підставою для скасування оскарженого вироку недотримання судом першої інстанції вимог ст.376 КПК (які діяли на день ухвалення вироку), як порушення форми закону.

На думку колегії суддів, більш аргументованим в даному випадку, є не бажання сторони обвинувачення усунути недоліки формального недотримання процесуального закону судом першої інстанції під час оголошення вироку, що могло потягнути за собою ухвалення незаконного рішення суду по суті пред`явленого обвинувачення, а лише намагання сторони обвинувачення скасувати за будь-яких умов виправдувальний вирок, оскільки інші доводи сторони обвинувачення носять декларативний характер, та за результатами апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження, про що зазначено вище.

Колегія суддів вважає, що формальний відступ суду першої інстанції від положень ст.376 КПК (які діяли на день ухвалення вироку) в даному кримінальному провадженні, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що застосований судом першої інстанції порядок проголошення вироку (проголошення резолютивної частини вироку), повністю узгоджується зі схожою на українську континентальною системою права.

Так, у країнах Європейського союзу (Франції, Німеччини, Польщі), який є одним з активних донорів реформування судової системи в Україні, для суду передбачена можливість проголошення найбільш суттєвої його частини - резолютивної.

Оцінюючи правомірність оголошення резолютивної частини вироку в даному кримінальному провадженні, колегія суддів також звертає увагу на зміни в кримінальному процесуальному законі, які відбулися після ухвалення оскарженого вироку.

На переконання колегії суддів, цими змінами застосований більш раціональний підхід законодавця стосовно можливості проголошення резолютивної частини вироку суду.

Так, в порівнянні з положеннями ст.376 КПК (які діяли на день ухвалення оскарженого вироку), закріплений в ч.15 ст.615 КПК порядок оголошення вироку, окрім того, що він обумовлений дією воєнного стану в країні, є більш прогресивним та раціональним.

Закріплений в зазначеній нормі процесуального закону порядок передбачає, що після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

В даному кримінальному провадженні, ухваливши оскаржений вирок в нарадчій кімнаті та оголосивши лише його резолютивну частину, суд першої інстанції вочевидь не мав на меті не забезпечити або порушити права учасників процесу, а виходив лише з мотивів раціонального використання процесуального часу, якого не вистачає суддям з урахуванням надмірного навантаження на судову систему. Цей факт, на переконання колегії суддів, не потребує окремого доведення. Протилежного в даному кримінальному провадженні апеляційним судом не встановлено та стороною обвинувачення не доведено.

На думку колегії суддів, положення ч.15 ст.615 КПК, окрім забезпечення належного функціонування судової системи в умовах дії воєнного стану, вочевидь покликані необхідністю вдосконалення інституту фіксування судового провадження, складу суду та проголошення судового рішення.

При цьому, слід зазначити, що запровадивши відповідні положення (ч.15 ст.615 КПК), законодавець чітко зазначив, що такі зміни процесуального закону в частині проголошення резолютивної частини вироку відповідають вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо сумісності діючих положень ч.15 ст.615 КПК України із ст. 6 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція), законодавцем було зазначено, що незважаючи на звичай обов`язкового зачитування вироку вголос під час публічного судового засідання, інші способи публічного проголошення судового рішення теж можуть бути сумісними зі ст. 6 §1 Конвенції.

При цьому, законодавець погодився з тим, що в даному випадку слід брати до уваги форму надання «рішенню» публічності, передбачену внутрішнім правом даної держави, з огляду на особливості конкретного провадження і на мету ст. 6 Конвенції у цьому питанні дозволити громадськості контролювати судову владу задля забезпечення права на справедливий судовий розгляд. Здійснюючи таку оцінку, необхідно брати до уваги провадження в цілому (справа «Велке і Бялек проти Польщі» (Welke and Biaіek v. Poland, §83), у якій було вирішено, що обмеження публічного проголошення повного тексту судових рішень, постановлених внаслідок закритих проваджень, не суперечило ст. 6 Конвенції).

Таким чином, надання рішення в реєстр суду та його публікація в офіційних зібраннях може задовольнити вимогу публічного проголошення («Саттер проти Швейцарії» (Sutter v. Switzerland), §34).

Що стосується доводів прокурора про істотне порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, яка полягала в оголошені лише резолютивної частини вироку, які діяли на час ухвалення оскарженого вироку та які, на думку сторони обвинувачення є підставами для скасування вироку (ч.1 ст.412 КПК), то окрім вище наведеного, колегія суддів звертає увагу, що в самій нормі закону такого порушення, як не оголошення повного тексту судового рішення безпосередньо не зазначено.

Відповідно таке порушення, на думку колегії суддів, слід розглядати в контексті вимог ч.1 ст.412 КПК, оскільки така правова позиція є оціночним судженням.

Частиною 1 статті 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з цим, у даній справі, прокурор не навів жодного аргументу, як оголошення резолютивної частини вироку вплинуло на права сторони захисту, або забезпечення прав сторони обвинувачення як сторони кримінального провадження, а також відносно того, що в даному випадку можливо розцінювати, як істотне порушеннями вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень п.24 ч.1 ст.3 та Розділу IV КПК, окрім ст.ст. 379, 380 КПК, оголошення вироку судом першої інстанції є завершенням судового провадження в суді даної юрисдикції.

За таких підстав, посилання прокурора на те, що такий порядок оголошення вироку в будь-який спосіб перешкодив суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є безумовно неспроможними.

Колегія суддів переконана, що в даному випадку слід враховувати головне ухвалення судового рішення відбувається в нарадчій кімнаті, тобто до оголошення вироку, що має місце після виходу суду з нарадчої кімнати. Що стосується обґрунтування судового рішення, то воно також відбувається в нарадчій кімнаті, безпосередньо до ухвалення та підписання судом вироку.

Крім того, оцінюючи доводи прокурора в цій частині, колегія суддів звертає увагу, що аналогічною за своїми обставинами в даній справі, фактично є ситуація, коли суд першої інстанції, оголосивши повний текст вироку в присутності всіх учасників судового процесу, в подальшому встановлює, що звукозапис фіксації судового процесу має погану якість чи з бідь-яких інших технічних причин взагалі не відбувся, або після виходу суду з нарадчої кімнати виявляється, що в приміщені суду відсутнє електропостачання, що унеможливлює здійснення технічної фіксації під час оголошення вироку.

В останньому випадку (за обставин відсутності електропостачання), цілком логічним постає питання, які дії слід очікувати від суду, який вийшов з нарадчої кімнати.

На переконання колегії суддів відповідь на це питання більш ніж очевидна від суду не можна вимагати повернення в нарадчу кімнату з метою очікування настання умов для здійснення звукозапису судового засідання, в якому суд має оголосити вирок, зокрема налагодження електропостачання.

Крім того, в такому випадку суду, який вийшов з нарадчої кімнати та має оголосити вирок, також не слід очікувати повернення до залу судового засідання обвинуваченого або інших учасників судового розгляду, які залишили зал судового засідання з будь-яких об`єктивних чи суб`єктивних причин, в той час коли суд перебував в нарадчій кімнаті.

На переконання колегії суддів, в такому випадку, суд, виконуючи вимоги ч.1 ст.376 КПК, зобов`язаний негайно оголосити вирок та вжити заходів щодо його обов`язкового вручення обвинуваченому, а також забезпечити можливість отримання копії вироку іншими учасниками судового розгляду.

Водночас навіть виконавши приписи ч.1 ст.376 КПК, а саме негайно оголосивши повний текст вироку, але без фіксації технічними засобами, що відбувається не за бажанням суду, а в зв`язку в об`єктивною неможливістю здійснення такого запису (наприклад, у разі відсутності електропостачання або поломки пристрою технічної фіксації судового процесу), учасники судового провадження, які не погоджуються з рішенням суду, можуть стверджувати про те, що суд порушує приписи іншої норми процесуального закону ч.4 ст.107 КПК, що в свою чергу, відповідно до положень п.7 ч.2 ст.412 КПК України, є безумовною підставою для скасування вироку.

В такому випадку, від сторони обвинувачення, яка не погоджується з прийнятим рішенням та маючи непереконливі аргументи щодо незаконності ухваленого рішення, безумовно слід очікувати звернення з апеляційною скаргою з вимогою про скасування такого рішення суду першої інстанції, з посиланням на положення п.7 ч.2 ст.412 КПК України.

Більш того, переслідуючи мету зобов`язати суд за будь-яких обставин формального виконувати приписи ст.376 КПК, без розумного сприйняття та оцінки конкретних обставин справи, сторона кримінального провадження може ініціювати апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції обмежившись лише єдиним посиланням на існування такої обставини, навіть не наводячи інших аргументів на користь твердження про незаконність рішення суду першої інстанції.

В такому випадку, на переконання колегії суддів, такі дії не будуть відповідати завданням та загальним засадам кримінального провадження, визначеним ст.ст. 2, 7 КПК.

Наведене вище дає колегії суддів підстави дійти висновку, що запропонований прокурором формальний підхід до оцінки наявності підстав для скасування оскарженого вироку, не відповідає положенням ст.ст. 2, 7 КПК, а скасування вироку лише з таких підстав, за відсутністю інших обставин, передбачених ст.409 КПК, та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не відповідатиме вимогам ст.ст. 20, 21, 27, 28 КПК.

На неможливість формального підходу судом апеляційної інстанції до оцінки факту відсутності звукозапису судового засідання в суді першої інстанції, а також врахування цієї обставини при прийнятті рішення про існування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке у відповідності до положень ст.412 КПК, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, зробив висновок Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі №492/1259/15-к (провадження №51-317км21).

Зокрема, Верховний Суд зазначив про те, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на цю обставину доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення. Однак, такі аргументи слід визнавати слушними в тому разі, коли сторона зазначає про те, яким чином неналежна якість технічного запису судового засідання, або його відсутність, вплинули на законність і обґрунтованість судового рішення та вирішення справи по суті.

Враховуючи наведену правову позицію касаційного суду, апеляційний суд приходить до висновку про те, що посилання сторони обвинувачення про порушення судом першої інстанції процесуального закону (який діяв на день ухвалення вироку), в даному випадку є недостатніми для визнання оголошення резолютивної частини вироку істотним порушенням вимог КПК, оскільки прокурор аргументовано не довів, що оголошення судом вироку в такому вигляді, в будь-який спосіб вплинуло чи могло вплинути на здатність суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що факт забезпечення судом першої інстанції доступу учасників судового провадження до повного тексту вироку безпосередньо після проголошення його резолютивної частини та можливість його аналізу стороною обвинувачення, свідчать про реалізацію прокурором своїх повноважень відповідно до вимог КПК.

Щодо можливості використання судом першої інстанції такого відступу від положень ст. 376 КПК (в редакції на день ухвалення оскарженого вироку) при оголошенні вироку, який має місце в даному кримінальному провадженні, колегія суддів також вважає зазначити наступне.

Приписами ст.2 КПК визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одночасно, всі норми кримінального процесуального закону створені задля забезпечення учасників кримінального провадження гарантіями для неможливості порушення фундаментальних прав людини державними органами (правоохоронними органами), які мають право на здійснення кримінального провадження та його подальший розгляд (судові інституції).

Тобто процесуальні норми є певним чином створеними законодавцем правилами задля захисту осіб, які потрапляють в орбіту кримінального провадження. Ці правила є запобіжниками від свавілля держави по відношенню до людини.

Відповідно істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст. 412 КПК, повинні бути пов`язані з порушенням фундаментальних прав людини або щонайменше такими порушеннями закону, які так чи інакше призвели до порушень, які вплинули саме на реалізацією людиною своїх прав у кримінальному процесі.

На думку колегії суддів, недотримання судом процесуального закону, в деяких випадках, дійсно може впливати на реалізацію захисту інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень.

Водночас не можна вважати, що істотні порушення вимог КПК, як інститут захисту прав осіб у кримінальному провадженні, був створений лише для реалізації права сторони обвинувачення для оскарження рішення суду, лише з мотивів формального недотримання судом приписів процесуального закону, які фактично не стали передумовою для ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, оскільки протилежне підміняло б зміст завдань кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що ст. 376 КПК не містить за своєю формою обов`язку проголошення вироку суду в повному обсязі, оскільки за буквальним тлумаченням частин 1,2,3 зазначеної норми закону, можливо дійти висновку, що суд зобов`язаний проголосити судове рішення прилюдно і негайно, після виходу з нарадчої кімнати. Головуючий також у судовому засіданні роз`яснює зміст такого рішення, порядок і строк його оскарження.

Колегія суддів вважає, що все це можливо зробити не проголошуючи повного тексту такого рішення, що підтверджується положеннями ч.15 ст.615 КПК (в діючий редакції).

При цьому, слід звернути увагу, що вимога щодо ухвали суду, яка вимагає значного часу для її складання, стосується лише виготовлення повного тексту такої ухвали в подальшому (не пізніше п`яти діб). Натомість вимоги про оголошення буквального повного змісту вироку суду, вказана норма процесуального закону не містить. Проголошення може бути і частковим, вимога існує лише щодо роз`яснення змісту судового рішення, для чого не має потреби в оголошенні повного і буквального тексту судового рішення. Будь-яке інше тлумачення такої норми є лише певною її інтерпретацією.

Оцінюючи процедуру проголошення вироку в даній справі, апеляційний суд також враховує правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 02.02.2021 року (справа №519/41/20, провадження №51-5036км20), відповідно до якої однією з підстав для скасування рішень першої та апеляційної інстанції стало оголошення судом першої інстанції резолютивної частини вироку суду.

Порівнюючи обставини двох кримінальних проваджень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що кожне кримінальне провадження за своїм змістом, фактами та обставинами правопорушення є унікально-індивідуальним, а тому цілком логічним є неможливість механічно, без розумного аналізу наявних фактичних обставин справи, застосовувати до правовідносин, що вирішуються судом в конкретній справі, вже існуючі правові позиції Верховного Суду.

Порівнюючи обставини справи №519/41/20 (провадження №51-5036км20), що розглядалась Верховним Судом та даним кримінальним провадженням, колегія суддів приходить до висновку про те, що в даних кримінальних провадженнях існував різний підхід і різна процедура оголошення вироку суду (резолютивної частини) в суді першої інстанції.

Так, з постанови Верховного Суду від 02.02.2021 року (справа №519/41/20, провадження №51-5036км20) вбачається, що оголошення резолютивної частини вироку було здійснено судом першої інстанції за власною ініціативою. При цьому, суд не з`ясовував думку учасників судового провадження можливості оголошення резолютивної частини вироку. Окрім того, вирок суду був надісланий в Єдиний державний реєстр судових рішень майже через місяць після його ухвалення. Ухвала суду апеляційної інстанції була скасована у зв`язку з тим, що на вказані порушення ст. 376 КПК, судом не була надана жодна розумна відповідь стороні обвинувачення.

Натомість, обставини кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_12 свідчать про те, що дана справа є такою, яка має інші елементи в процедурі оголошення судового рішення, роз`яснення його суті та вручення копій учасникам судового розгляду, а тому на думку колегії суддів, є іншою за змістом та фактичними обставинами.

На переконання колегії суддів, головною відмінністю даного кримінального провадження є той факт, що оголошення резолютивної частини вироку відбулось за добровільною згодою всіх учасників судового провадження. Повний текст вироку суду був отриманий всіма учасниками процесу одразу після оголошення його резолютивної частини. Сторона обвинувачення в межах визначеного законом строку реалізувала своє право на оскарження вироку, що свідчить про обізнаність сторін процесу як зі змістом рішення, так і з обставинами провадження. Вирок суду був внесений судом до ЄДРСР у встановлені законом строки та відповідно кожний учасник, а також кожна зацікавлена сторона та сторонні спостерігачі мали доступ до повного тексту вироку. Окрім того, за результатами судового розгляду в даному кримінальному провадженні обвинувачена виправдана.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для скасування оскарженого вироку суду в даному кримінальному провадженні лише тільки тому, що сторона обвинувачення вважає, що фактам і обставинам надана така оцінка, яка не узгоджується з правовою позицією обвинувачення, а головною причиною для скасування вироку прокурор вважає лише недотримання судом приписів ч.1 ст.376 КПК. При цьому, слід враховувати, що сторона захисту не вважає свої права у даному випадку порушеними.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що проголошення судового рішення, дійсно має важливе значення не тільки для сторін і учасників судового провадження, але й в цілому для суспільства та держави, оскільки таким чином реалізується головна функція правосуддя вирішення кримінально-правових спорів і доведення остаточного судового рішення до суспільства. Проголошення публічно вироку є важливою гарантією від таємного (незаконного) правосуддя. Таким засобом, суд дійсно укріплює довіру суспільства до своєї діяльності.

Водночас на переконання колегії суддів, не можна ототожнювати проголошення судового рішення і справедливість судового процесу в цілому, оскільки на справедливість процесу впливає багато факторів.

Так, зокрема, під час судового розгляду суду необхідно забезпечити повагу до людської гідності, рівність перед законом і судом, презумпцію невинуватості, свободу від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів, забезпечення права на захист, змагальність сторін і верховенство права. Все це і багато іншого складають фактори справедливого судового розгляду.

Публічне проголошення вироку суду також є частиною справедливого процесу, однак таке проголошення повинно бути розумним.

Колегія суддів вважає, що у разі якщо суд першої інстанції проголосив лише резолютивну частину вироку, однак невідкладно надав сторонам одразу доступ до повного тексту такого рішення, здійснив всі необхідні заходи для того, щоб вказаний вирок був доступний суспільству через Єдиний державний реєстр судових рішень, такий алгоритм дій суду не порушує будь-які засади кримінального провадження, і тим більше, не порушує справедливість судового процесу в цілому.

В такому випадку у стороннього спостерігача не можуть виникнути розумні сумніви щодо порушення закону, які призвели до порушення прав будь-якої сторони кримінального процесу.

Такий висновок колегії суддів ґрунтується також на сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Так, в практиці Європейського суду існує рішення, яке за своїм змістом дуже ґрунтовно відповідає на всі аргументи і доводи будь-якої особи, які стосуються оголошення не повного тексту вироку суду (резолютивної частини вироку).

Так, у справі «Рякіб Бірюков проти Росії» (Ryakib Biryukov v. Russia) (Рішення від 17.01.2008 року, Скарга №14810/02), Високий Суд у п. 33 зазначає «Колишня Комісія з прав людини (ЕС) визнала неприйнятною для розгляду по суті скаргу на те, що по кримінальній справі вирок не був проголошений публічно, оскільки в судовому засіданні було оголошено вирок тільки в частині призначення покарання, а мотивувальна частина вироку була пізніше зареєстрована в канцелярії суду. Комісія з прав людини вказала, що «в державах - учасницях Конвенції існує стандартна практика, відповідно до якої мотиви прийняття рішення у кримінальній справі часто підписуються пізніше, а в публічному судовому засіданні оголошуються вироки тільки в частині призначення покарання». Комісія звернула особливу увагу на ту обставину, що в тексті вироку в частині призначення покарання, оприлюдненого в публічному судовому засіданні, містилися вказівки на злочини, які ставилися в провину заявникам, висновок суду щодо винності підсудних, рішення суду щодо наявності обтяжуючих обставин і визначалося покарання, призначене заявникам. Комісія постановила, що «рішення, оголошене в суді, незважаючи на свою стислу форму, було досить ясним і відповідало вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. Рішення Комісії з прав людини від 18 грудня 1980 року по справі «Крочіані і інші заявники проти Італії» [Crociani and Others v. Italy], скарги №№8603/79 і 8729/79, Збірник рішень та доповідей Комісії з прав людини [Decisions and Reports] 22, стр. 228).

Далі, у п. 34 Рішення Високого суду зазначено «У кількох справах Європейському Суду доводилося давати оцінку ситуацій, коли рішення вищих судів, які залишали без задоволення скарги з питань права, не оголошувалися у відкритому судовому засіданні. Не встановлюючи в таких випадках ніякого порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції, Суд звертав особливу увагу на стадію провадження у справі і роль судів, які фігурували у справі. Ця роль зводилась до оцінки питань права, і їх рішення означали, що рішення нижчих судів вступали в силу, і нічого не міняли, що стосується наслідків для заявників. Керуючись такими міркуваннями, Суд встановив, що вимога про публічне оголошенні судових рішень виконується в тих випадках, коли повний текст рішення, зданий на зберігання в канцелярію суду, був доступний всім (ріш. у справі «Претто і інші заявники проти Італії », §26), або в тих випадках, коли суд провів відкриті судові засідання, а рішення суду нижчої інстанції було оголошено у відкритому судовому засіданні (ріш. у справі «Аксен проти Німеччини», §32), або в тих випадках, коли будь-яка особа, яка довела свій інтерес у справі, мала можливість отримати повний текст рішень суду при тому, що найбільш важливі рішення цього суду згодом публікуються в офіційному збірнику судових актів (ріш. у справі «Суттер проти Швейцарії», стор. 14, §34).

У п. 35 Рішення також зазначено «Європейський Суд не встановив порушення Конвенції у справі, коли суд першої інстанції провів відкрите судове засідання, але не оголосив своє рішення публічно, а суд другої інстанції публічно оголосив своє рішення, яке містило короткий виклад рішення суду першої інстанції, і залишив це рішення без зміни (ріш. у справі «Ламанна проти Австрії» [Lamanna v. Austria], скарга №28923/95, §33-34).

Тобто, у практиці судів Європейського союзу можливо побачити, що існують випадки, коли суди навіть не оголошують судові рішення у першій інстанції і тільки у другій інстанції сторони можуть почути судове рішення. Все це не призводить до автоматичного визнання порушення вимог ст. 6 Конвенції.

Є очевидним, що проголошення вироку або його резолютивної частини це лише певна форма закінчення судового розгляду, яка за загальним правилом не може бути таким порушенням закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Законність і обґрунтованість є дуже змістовними категоріями, які не можуть бути використані лише як форма порушення певної норми. Для висновку про наявність відповідних підстав потрібні більш змістовні і аргументовані доводи, які б надавали право суду зробити висновок, що при інших умовах, та за іншими діями суду, могли відбутись зовсім інші наслідки. У даному випадку важко уявити, як оголошення повного тексту вироку суду зможе привести до думки про винність обвинуваченої у вчиненні злочину.

З огляду на наведені обставини, колегія суддів вважає очевидним, що оголошення судом першої інстанції лише резолютивної частини вироку в даному кримінальному провадженні, навіть з урахуванням приписів ст.376 КПК (в редакції, яка діяла на день ухвалення вироку), не є в розумінні ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки така процедура оголошення вироку не є порушенням ст. 6 Конвенції, а тому не може свідчити про порушення справедливості судового процесу в цілому.

Окрім того, колегія суддів враховує, що право на оголошення судом першої інстанції (в даному випадку Малиновському районному суду м. Одеси) на території Одеської області лише резолютивної частини вироку суду надано Рішенням Ради суддів України №14 від 28.02.2020 року, яким дозволено застосування на території Одеської області в пілотних судах «Правил організації ефективного кримінального судочинства».

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що трактування прокурором застосованої процедури оголошення вироку суду, яка мала місце у даному провадженні, є штучним створенням факту порушення процесуального закону, що не вплинуло та не могло вплинути на права прокурора в реалізації ним своїх повноважень.

Єдиною метою такої правової позиції прокурора, як зазначено вище, на думку колегії суддів, є незгода з виправдувальним вироку суду першої інстанції. Інших розумних доводів для обґрунтування своєї правової позиції сторона обвинувачення не навела.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 24.11.2020 року, яким в кримінальному провадженні №0002750 від 06.12.2016 року ОСОБА_12 визнана невинуватою та виправдана, у зв`язку із недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4