Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 червня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001480 від 23 липня 2021 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Рівне, громадянина України, українця, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2023 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначено покарання один рік обмеження волі

На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь держави 4460,68 грн. витрат на залучення експерта та вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Як визнав доведеним суд, 21 липня 2021 року близько 12 год. 08 хв. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем Hyundai Sonata р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Енергетиків в напрямку перехрестя вулиць Київської та Федорова у м. Рівне, на проїзній частині вул. Федорова в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пунктів 10.1 та 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі Правила дорожнього руху), проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, і здійснюючи виїзд на перехрестя з другорядної дороги, не надав перевагу в русі транспортному засобу, який наближався до перехрестя по головній дорозі, та допустив зіткнення з автомобілем Ford Focus р.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухався по вул. Київській зі сторони вул. Костромської в напрямку с. Біла Криниця Рівненського району і не мав технічної можливості уникнути зіткнення при своєчасному прийнятті мір реагування з моменту виникнення небезпеки для руху.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла пасажирка автомобіля Ford Focus ОСОБА_8 отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження по критерію довготривалості розладу здоров`я, а транспортні засоби механічні ушкодження.

Порушення ОСОБА_6 вимог пунктів 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

У поданих апеляційних скаргах:

Обвинувачений ОСОБА_6 , не заперечуючи фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини та правильності кваліфікації дій, вважає вирок надто суворим, який не відповідає ступеню його тяжкості. Доводить, що визнав свою вину, щиро розкаявся, частково добровільно відшкодував заподіяну шкоду потерпілій, раніше не судимий і позитивно характеризується, обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено, що, на його думку, дає підстави для призначення покарання у виді штрафу із застосуванням положень ст. 69 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами. Крім того, вважає, що стягнута сума моральної шкоди є завищеною і такою, що не відповідає вимогам розумності та виваженості.

Просить оскаржуваний вирок змінити, призначити більш м`яке покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 12500 грн. без позбавлення права керування транспортним засобами та відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_8 , покликаючись на незаконність вироку в частині вирішення її цивільного позову, зазначає, що є пенсіонером, особою з інвалідністю 1-ї групи, внаслідок ДТП отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження по критерію довготривалості розладу здоровя, перенесла і переносить значний фізичний біль і моральні страждання, а тому вважає, що стягнута судом сума морального відшкодування не відповідає завданій їй моральній шкоді.

Просить вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову змінити, збільшити суму морального відшкодування, крім визначеної судом, на 19000 грн, залишивши вирок щодо призначеного покарання без змін.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги обвинуваченого, які заперечують проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, доводи потерпілої ОСОБА_8 та її представника - адвоката ОСОБА_9 щодо задоволення апеляційних вимог потерпілої та залишення без змін вироку в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, яке відповідає вимогам закону, з чим погоджується і прокурор, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, наведених у вироку, підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, яким дана правильна юридична оцінка, що не заперечується у поданих апеляційних скаргах і не оспорюється ніким з учасників провадження.

Твердження ОСОБА_6 та його захисника про призначення надто суворого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Вирішення судом даного питання ґрунтується на вимогах статей 50, 65 КК України.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував характер та ступінь вчиненого злочину, віднесеного законом до нетяжких злочинів, особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, розкаявся у вчиненому і сприяв розкриттю злочину, у добровільному порядку частково відшкодував потерпілій завдану шкоду, відсутність обтяжуючих покарання обставин і призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, належним чином вмотивувавши прийняте рішення про його звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, яке з врахуванням обставин вчиненого та наслідків для потерпілої сторони не можна вважати надто суворим.

Що ж до вирішення судом позовних вимог ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з доводами потерпілої щодо не співмірності стягнутої судом суми морального відшкодування фізичним і моральним стражданням внаслідок ДТП.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Із позовної заяви та долучених до неї доказів, показань потерпілої під час судового слідства та в суді апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_8 , яка є особою з інвалідністю 1-ї групи, пенсійного віку, внаслідок ДТП, що мала місце з вини ОСОБА_6 , отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження - струс головного мозку, переломи ребер, перебувала на стаціонарному лікуванні, що спричинило їй додаткові моральні страждання через фізичний біль, порушення звичного способу життя та додаткових зусиль щодо догляду, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до визначення суми морального відшкодування потерпілій стороні, яка підлягає збільшенню, що не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, а вирок суду в цій частині зміні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову змінити.

Збільшити суму морального відшкодування з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 до 39000 грн.

В решті вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2