Справа № 646/621/23
№ провадження 1-кп/646/100/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2023 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_8 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні клопотання захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання очевидно недопустимими доказами у режимі відеоконференції в м. Харкові у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000165 від 20.09.2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Червонозаводського районного суду м. Харкова знаходиться вищевказане кримінальне провадження.

У судовому засіданні 25.08.2023 при долученні прокурором письмових доказів у кримінальному провадженні захисниками обвинуваченого ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заявлене клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими з посиланням на те, що прокурором подані документи, надані на запит слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава під супровідний лист начальника ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області копії постанов про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні №0002841, винесені 22.07.2020, 04.08.2020, 22.03.2021 та у кримінальному провадженні №0000265, винесені 03.12.2020, 20.05.2021. Кожним захисником окремо висловлена думка, що дані копії постанов є очевидно недопустимими доказами, оскільки не завірені належним чином у відповідності до чинних норм ДСТУ, що регламентують порядок засвідчення копій документів, не відповідають доказам згідно з критеріями ст. 99 КПК України. З цих підстав просили визнати незавірені ксерокопії документів, що надані прокурором очевидно недопустимими доказами.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_5 підтримали клопотання захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував посилаючись на те, що документи, надані під час досудового розслідування на запит ТУ ДБР, були надані стороні захисту під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України, заперечень від сторони захисту не надходило.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, оцінивши доводи клопотання сторони захисту та заперечення прокурора, дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є: 1) захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; 2) охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; 3) забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вказані завдання кримінального провадження вимагають пошуку розумного балансу між необхідністю захистити особу, суспільство і державу від кримінальних правопорушень шляхом забезпечення дієвості кримінальної юстиції та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, з одного боку, та потребами забезпечення прав підозрюваного, обвинуваченого в кримінальному провадженні - з іншого. Порушення цього балансу може мати наслідком у крайніх проявах або тотальне нехтування правами людини з боку правоохоронних органів і судів, внаслідок чого кримінальна юстиція може перетворитися на каральний, репресивний механізм, який порушуватиме фундаментальні засади демократичного суспільства і буде небезпечним не тільки для злочинців, але й невинуватих осіб, або навпаки - створення таких надмірних формальних перешкод для діяльності правоохоронних органів, які практично унеможливлять їх ефективну роботу, що призведе до недієвості правоохоронної функції держави в цілому та до значного підвищення рівня злочинності, що так само є небезпечним як для всього суспільства, так і для прав і свобод кожної окремої людини.

Пошук цього балансу, серед іншого, ґрунтується на такій засаді кримінального провадження, як змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зміст цієї загальної засади кримінального провадження розкрито в ст. 22 КПК України, відповідно до якої кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як показує практика, в умовах змагальності процесу в багатьох випадках досить складно передбачити наперед напрямок розвитку подій під час судового розгляду, оскільки сторона захисту може вільно обирати свою тактику від повного визнання вини до повного її заперечення, вона може визнати певні фактичні обставини або навпаки висловити несподівані аргументи, які потребуватимуть перевірки, вона також може заперечувати допустимість чи достовірність одного, кількох або всіх доказів або навпаки не бачити в цьому сенсу тощо.

Саме така непередбачуваність змагального процесу потребує пошуку судом відповідного балансу конкуруючих інтересів держави, потерпілого, обвинуваченого та інших осіб у кожному конкретному випадку для того, щоб забезпечити справедливість процесу в цілому. Це також вимагає застосування такого підходу до тлумачення норм процесуального права, які мають відомий рівень абстрактності, щоб це не створило, ані невиправданих переваг однієї зі сторін процесу, ані невиправданих формальних перепон для реалізації сторонами своїх прав і обов`язків. Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (див. рішення від 26.07.2007 у справі «Walchliv. France», заява №.35787/03, § 29).

Крім того, ЄСПЛ звернув увагу, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд є те, що кримінальне провадження, в тому числі елементи такого провадження, пов`язані з процедурою, повинні бути змагальними. Право на змагальність означає, що в кримінальному провадженні як стороні обвинувачення, так і стороні захисту повинна забезпечуватись можливість бути обізнаною про факт подання іншою стороною зауважень та коментувати подані зауваження та докази (рішення ЄСПЛ у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії», цит. вище,§ 66- 67).

При цьому, змагальність процесу передбачає свободу сторін у висловленні своїх заперечень, у тому числі щодо допустимості тих чи інших доказів. Це, зокрема, прямо випливає зі змісту ч. 3 ст. 89 КПК України, яка передбачає, що сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Цьому праву кореспондує відповідний обов`язок іншої сторони довести допустимість такого доказу (ч. 2 ст. 92 КПК України).

Принцип диспозитивності (ст. 26 КПК України), який відноситься до основних засад кримінального провадження, передбачає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, які передбачено КПК, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесено на їх розгляд сторонами та віднесенодо їх повноважень цим Кодексом (Постанова Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 242/3982/16-к).

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20.10.2011 у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Отже, кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Крім цього особливе значення судом надається підтримці балансу інтересів різних учасників кримінального судочинства в рамках процесу доказування у кримінальному провадженні, що становить основний зміст кримінально-процесуальної діяльності.

Є очевидним, що не допустити відомості, що містяться в матеріалах кримінального провадження, як докази та визнати їх недопустимими доказами суттєво вплине на реальний баланс прав як обвинуваченого, так і сторони обвинувачення.

Вирішення клопотання сторони захисту до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, буде обмежувати права однієї зі сторін, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню.

Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і перш за все змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

У даному випадку прийняття і дослідження вказаних доказів як реалізація права сторони не може будь-яким чином непоправно нашкодити іншій стороні, оскільки суд у будь-який час може визнати не допустимим та не належним будь-який доказ. Натомість не прийняття і не дослідження будь-яких доказів на думку суду може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особистості в кримінальному процесі так і гарантією правосуддя.

Окрім того, висловивши свою думку щодо поданих доказів, суд заздалегідь до постановлення остаточного судового рішення висловить свою правову позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення згідно з вимогами ч. 1 ст. 89 КПК України, відтак суд вважає, що клопотання стороною захисту подано передчасно, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 86, 87, 89, 94, 290, 322, 369-372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні клопотання захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання очевидно недопустимими доказами копії постанов про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні №0002841, винесені 22.07.2020, 04.08.2020, 22.03.2021 та у кримінальному провадженні №0000265, винесені 03.12.2020, 20.05.2021.

Вирішити питання недопустимості вказаних доказів в порядку, визначеному ч.1 ст.89 КПК України з урахуванням всіх досліджених судом доказів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений та оголошений 28.08.2023 о 10 год. 00 хв.

Суддя ОСОБА_1