УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року

м. Київ

Справа № 737/641/17

Провадження № 51-6562ск18

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини

За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада

2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону від 26 листопада

2015 року № 838-VIII) зараховано ОСОБА_4 у строк покарання строк тримання під вартою з 08 лютого по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 21 березня 2018 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 березня 2021 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ухвалу апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Скасовуючи згадане судове рішення, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд всупереч статтям 2, 7, 370, 404, 419 КПК, визнавши вирок місцевого суду законним, не навів в ухвалі мотивів прийнятого рішення і переконливо не спростував суттєвих доводів сторони захисту.

За наслідками нового апеляційного розгляду Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 08 червня 2021 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2022 року ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 червня 2021 року стосовно ОСОБА_4 скасовано у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Цією постановою апеляційному суду надано вказівки, згідно з якими під час нового розгляду у суді апеляційної інстанції необхідно: (1) врахувати наведене в цій постанові та в постанові від 02 березня 2021 року; (2) виключити з вироку суду першої інстанції посилання на докази в тій частині, в якій вони визнані недопустимими; (3) перевірити допустимість інших доказів, про які йдеться у цій постанові, та з`ясувати, чи є достатньою сукупність решти доказів для визнання ОСОБА_4 винуватим «поза розумним сумнівом»; (4) якщо винуватість ОСОБА_4 буде встановлена, то виключити з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, специфічні обставини, що ґрунтуються виключно на відомостях, отриманих від засудженого в період, в який було порушено його права і основоположні свободи, перевіривши, чи відповідає уточнене формулювання обвинувачення вимозі конкретності; (5) розглянути клопотання сторони захисту та належно перевірити аргументи цієї сторони, надавши на них змістовні відповіді.

За наслідками нового апеляційного розгляду Київський апеляційний суд ухвалою від 10 січня 2023 року вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_4 змінив.

Постановив виключити з мотивувальної частини вироку посилання як на докази винуватості ОСОБА_4 на показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в частині зізнання ОСОБА_4 у вбивстві та показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в частині відтворення пояснень ОСОБА_4 під час огляду місця події 08 лютого 2017 року.

Крім цього, постановив виключити з мотивувальної частини вироку з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а саме, встановлених судом обставин вчинення ОСОБА_4 злочину, дані про знаряддя, механізм заподіяння ушкоджень, послідовність дій, встановивши, що ОСОБА_4 за встановлених судом обставин, на ґрунті особистих неприязних відносин з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_11 завдав йому невстановленим тупим предметом з обмеженою поверхнею не менше двох ударів в обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови і не менше двох ударів у потилицю, спричинивши тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.

Також, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року

№ 838-VIII) постановив зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 07 лютого 2017 року по 21 березня 2018 року, з 02 березня по 08 червня 2021 року, з 26 вересня 2022 року по 10 січня 2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У решті вирок залишено без змін.

Згідно з вироком місцевого суду, з урахуванням змін, внесених ухвалою апеляційного

суду від 10 січня 2023 року, ОСОБА_4 17 січня 2017 року близько 21 години, прямуючи разом з ОСОБА_11 до залізничної станції «Вересоч», знаходячись у лісопосадці, що неподалік пасажирської залізничної станції Київської дирекції Південно-Західної залізниці на лінії «Чернігів-Ніжин», що розташована у Куликівському районі Чернігівської області, під час конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли раптово, з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_11 завдав йому невстановленим тупим предметом з обмеженою поверхнею не менше двох ударів в обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови і не менше двох ударів у потилицю, спричинивши тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.

Вказані дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо нього і призначити новий розгляд у місцевому суді. Зазначаючи стосовно порушень, допущених судами обох інстанцій, засуджений переважно вдається до переоцінки доказів та аналізу фактичних обставин.

Посилається на невиконання апеляційним судом вказівок, викладених у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року та від 26 вересня 2022 року, оскільки колегія суддів цього суду послалася як на доказ його винуватості у вбивстві на фактичні дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 08 лютого 2017 року, коли його було незаконно затримано, а також на показання працівників поліції, які здійснили таке затримання.

Крім того, зазначає, що апеляційний суд у порушення приписів КПК не дав вмотивованих відповідей на всі доводи сторони захисту, а також безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів, зокрема допиті свідків. При цьому, формально виключив

з мотивувальної частини вироку місцевого суду посилання як на доказ його

винуватості фактичні дані, що містяться у показаннях свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у частині відтворення зізнавальних показань засудженого під час його незаконного затримання.

Зазначає, що фактичні дані, які містяться у показаннях свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є неправдивими та наданими під тиском працівників правоохоронних органів, а тому є недопустимими доказами.

Крім того, зазначає про те, що місцевий суд допустив припущення щодо наявності у нього мотиву на вбивство ОСОБА_11 через конфлікт з приводу повернення коштів за ноутбук. Вказує, що речові докази (одяг, взуття, зрізи нігтьових пластин потерпілого) всупереч вимогам ст. 290 КПК стороні захисту не відкривалися та в суді першої інстанції не досліджувалися. Стверджує, що матеріали судової справи взагалі не містять доказів відкриття йому матеріалів досудового слідства. Посилається на невідповідність обвинувального акта вимогам КПК.

Зазначає, що фактичні дані, які містяться у висновках судових експертиз також є недопустимими доказами, оскільки об`єктами їх дослідження були речі, предмети та біологічні матеріали, вилучені під час незаконного огляду місця події від 08 лютого

2017 року. Окрім того, сліди крові, виявлені на одязі потерпілого можуть походити від ОСОБА_13 , ОСОБА_12 або іншої особи з відповідною групою крові, а тому ці докази не доводять його винуватості.

Крім того, стверджує, що стосовно нього неправильно застосовано приписи ч. 5 ст. 72 КК.

Мотиви Суду

Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).

Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставить питання в касаційній скарзі засуджений, зокрема щодо численних версій про вчинення злочину іншими особами, зокрема свідком ОСОБА_13 тощо.

Тобто засуджений переважно не погоджується з установленими судом фактичними обставинами справи. Однак з урахуванням статей 433 та 438 КПК Суд позбавлений можливості встановлювати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Натомість зазначені засудженим доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який вцілому погодився з рішенням суду попередньої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 та юридичною кваліфікацією його дій, при цьому виключив з доказової бази частину фактичних даних, що були покладені в основу доведення його винуватості, уточнивши встановлені фактичні обставини кримінального провадження.

За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою

31 КПК.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності та обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За статтею 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.

Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого, погодився з доводами ОСОБА_4 про те, що його затримання 07 лютого 2017 року було з порушенням вимог КПК. Внаслідок цього фактичні дані, які повідомив ОСОБА_4 під час спілкування з працівниками правоохоронного органу, у тому числі при проведенні огляду місця події, в період з 07 по 19:10 08 лютого 2017 року, за відсутності захисника та з порушенням права не свідчити проти себе, колегією суддів обґрунтовано визнано такими, що отримані з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, що призвело до визнання їх недопустимими.

Окрім цього, у зв`язку з вищевказаним, апеляційний суд обґрунтовано відкинув показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині відтворення пояснень ОСОБА_4 щодо зізнання у вбивстві ОСОБА_11 , які були надані ним під час огляду місця події 08 лютого 2017 року, та покладені місцевим судом в обґрунтування висновку про винуватість засудженого.

З цих же підстав, а також у зв`язку з прямим порушенням судом першої інстанції приписів ч. 7 ст. 97 КПК, колегією суддів апеляційного суду обґрунтовано відкинуто показання свідків (працівників правоохоронного органу) ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині, що стосується зізнання ОСОБА_4 у вбивстві,

місця знаходження трупа, а також обставин вбивства, зокрема, механізму завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_11 та предмета, який при цьому використовувався ОСОБА_4 .

В той же час, взявши до уваги виключення з доказової бази у цьому кримінальному провадженні згаданих вище фактичних даних, які були закріплені в окремих джерелах доказів, суд апеляційної інстанції не погодився з доводами засудженого пронедоведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і вказав на те, що виключення цих фактичних даних з показань вищевказаних свідків та протоколу огляду місця події від 08 лютого 2017 року ніяким чином не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_4 .

З урахуванням цього апеляційний суд дійшов висновку щодо зміни формулювання обвинувачення, визнаного місцевим судом доведеним, в частині знаряддя злочину, механізму заподіяння ОСОБА_11 тілесних ушкоджень та послідовності дій ОСОБА_4 , оскільки місцевий суд використав відомості, отримані зі слів засудженого, тобто недопустимі показання свідків та ОСОБА_4 , отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, оскільки інші докази, які б підтверджували, що ОСОБА_4 дістав з рюкзака металеву арматуру і умисно завдав нею потерпілому не менше двох ударів у ділянку обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови, від яких останній впав на землю, а потім не менше двох ударів каменем, який підібрав із землі, в ділянку потилиці, в кримінальному провадженні відсутні.

Разом з тим, апеляційний суд доречно зауважив, що немає підстав для визнання недопустимими в цілому показань свідків (працівників правоохоронного органу)

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та свідків (які були понятими під час огляду місця події) ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , а також у повному обсязі фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 08 лютого 2017 року, за участю засудженого.

Так, колегія суддів зазначила, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК підтверджена дослідженими в судовому засіданні місцевого суду доказами, зокрема показаннями свідка ОСОБА_12 (дружини засудженого), яка зазначила, що 14 січня 2017 року вона, ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та її син гуляли на площі біля ялинки у м. Чернігові і на початку 22 год всі разом на таксі поїхали в с. Вересоч до них додому. Зазначене підтверджується показаннями свідка ОСОБА_14 , який підвозив їх як водій таксі. При цьому свідок зазначила, що наступного дня ОСОБА_4 і ОСОБА_11 випили пляшку горілки і розмовляли про ноутбук, який зник з квартири, яку вони орендували. Зранку 17 січня ОСОБА_4 поїхав до військової частини в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_11 залишився у них вдома. Після чого вони удвох ходили до ОСОБА_15 , позичити гроші, що підтвердила сама ОСОБА_15 під час судового розгляду. О 18:30 повернувся ОСОБА_4 і привіз цигарки та пляшку горілки, яку вони випили. Близько 20:30 ОСОБА_4 і ОСОБА_11 пішли на електропотяг, що прямував у м. Чернігів, а вони з дитиною лягли спати. Близько 23 год ОСОБА_4 повернувся, сказав, що болить шлунок, тому ОСОБА_11 поїхав сам, і довго курив біля груби. 18 січня ОСОБА_4 зранку поїхав до госпіталю у м. Чернігів, звідки зателефонував їй і сказав, що ОСОБА_11 почав бійку, він вдарив його палицею по голові і той впав, казав, що посварились. Наступного дня сказав, що пожартував і нікого не вбивав. Також одного разу ОСОБА_4 телефонував зі слідчого ізолятора і просив, щоб вона не говорила, що він розповідав, що вбив ОСОБА_11 .

Також суд врахував показання свідка ОСОБА_13 , який зазначив, що у квартирі, яку знімав ОСОБА_4 з ОСОБА_11 , зник його ноутбук. Тому вони були винні йому 2500 грн. 19 січня 2017 року йому зателефонував ОСОБА_4 і просив приїхати до нього в госпіталь. Він приїхав близько обіду і засуджений розповів, що коли вони удвох з ОСОБА_11 йшли на електропотяг, той не хотів віддавати гроші за ноутбук і почав погрожувати. Надалі ОСОБА_4 вдарив ОСОБА_11 палицею по голові, а тіло відтягнув у лісосмугу. При цьому засуджений просив його переховати тіло, щоб не знайшли залізничники. Він не хотів цього робити, тому говорив ОСОБА_4 , що зайнятий на роботі, не брав слухавку. Близько тижня ОСОБА_4 йому телефонував, телефонував також зі слідчого ізолятора і запитував, чи приходили до нього з прокуратури.

На підтвердження цих показань додатково колегія суддів апеляційного суду зауважила, що свідок ОСОБА_13 під час досудового розслідування, зокрема, під час слідчого експерименту 13 квітня 2017 року повідомив, за яких обставин ОСОБА_4 зізнався йому у вбивстві ОСОБА_11 під час конфлікту через ноутбук і просив переховати тіло. При цьому, апеляційний суд жодних розбіжностей між цими даними та показаннями свідка в суді першої інстанції не встановив.

Також, на підтвердження показань свідка ОСОБА_13 в тій частині, що

ОСОБА_4 йому постійно телефонував та направляв sms-повідомлення, щоб він переховав тіло потерпілого, чого він намагався уникнути, апеляційний суд навів інформацію за результатами опрацювання даних, отриманих під час тимчасового доступу до документів, якими володіють оператори мобільного зв`язку, згідно з якими

ОСОБА_4 тільки 18 січня 2017 року здійснив 19 вихідних дзвінків та направив одне повідомлення, а з 19 по 22 січня 2017 року продовжував систематично телефонувати свідку та направляти йому повідомлення.

Додатково з оскаржуваної ухвали вбачається, що свідок ОСОБА_16 повідомив, що він разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_11 орендував квартиру. Він телефонував ОСОБА_11 через те, що у нього не було ключів від квартири, і той сказав, що буде близько 20 год у м. Чернігові. По голосу чув, що той п`яний. До 21:30 ОСОБА_11 не прийшов, він йому телефонував, але телефон був вимкнутий. Зранку ОСОБА_4 відчинив квартиру і збирав речі. Зі слів ОСОБА_4 , ОСОБА_11 був у квартирі, він виходив по справах, а коли повернувся ОСОБА_11 вже не було. ОСОБА_4 знав, що ОСОБА_11 шукають, але мовчав.

Також, суд послався на показання потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , ОСОБА_20 , законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_21 щодо обставин зникнення та розшуку ОСОБА_11 .

Крім наведенихпоказань, винуватість засудженого обґрунтовано сукупністю інших доказів, зокрема, фактичних даних, що містяться:

- у протоколі огляду місця події від 08 лютого 2017 року, згідно з яким поблизу залізничної станції «Вересоч» неподалік залізничних колій в лісовому масиві виявлено купу гілля, під яким знаходилось тіло чоловіка;

- у протоколі пред`явлення трупа для впізнання від 09 лютого 2017 року, згідно з яким ОСОБА_17 , оглянувши труп, виявлений в лісосмузі, впізнав свого брата ОСОБА_11 ;

- у протоколі огляду місця події від 10 лютого 2017 року, згідно з яким на ділянці місцевості, неподалік залізничної колії на відстані близько 400 м від залізничної станції «Вересоч» на снігу виявлено речовину бурого кольору схожу на кров;

- у протоколі огляду місця події від 13 лютого 2017 року, згідно з яким оглянуто труп ОСОБА_11 і вилучено зрізи нігтьових пластин з обох рук та одяг потерпілого (кросівки, джинси, натільні штани, шкарпетки, футболку, светр, куртку);

- у висновках судових імунологічних експертиз від 16 березня 2017 року № 142,

від 17 березня 2017 року № 141, 139 та 140, від 23 березня 2017 року № 148, від 24 березня 2017 року № 149 та 150, згідно з якими на натільних штанах, джинсах, реглані, футболці, куртці, що належали ОСОБА_11 , а також у змиві зі снігу, знайдено кров людини, походження якої від ОСОБА_4 не виключається;

- у висновку судово-медичної експертизи від 13 квітня 2017 року № 132, згідно з яким встановлено тілесні ушкодження трупа ОСОБА_11 ;

- у результатах опрацювання даних, отриманих під час тимчасового доступу

до документів, якими володіють оператори мобільного зв`язку, згідно з якими

ОСОБА_4 з 20:30 17 січня по 00:45 18 січня 2017 року перебував у Куликівському районі Чернігівської області, і в цьому ж районі з 21:01 15 січня 2017 року перебував ОСОБА_11 , який о 16:15 16 січня 2017 року здійснив останній вихідний дзвінок.

На підставі досліджених доказів місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що час смерті ОСОБА_11 узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_12 , яка стверджувала, що потерпілий із засудженим вийшли близько 20:30 на електропотяг, який відправлявся у м. Чернігів о 21:50, що узгоджується з розкладом руху приміських поїздів між станціями, згідно з яким потяг «Ніжин-Чернігів» на станцію «Вересоч» прибуває о 21:48 та відправляється о 21:50, а також висновком судово-медичної експертизи, згідно з яким смерть ОСОБА_11 могла настати 17 січня 2017 року.

Крім того, оцінивши показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , місцевий суд дійшов переконливого висновку, що конфлікт між засудженим і потерпілим стався з приводу повернення ОСОБА_13 грошей за ноутбук, який, зі слів свідка, зник з квартири, яку орендували ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , поки він там гостював. І засуджений не заперечував, що разом з ОСОБА_11 погодився відшкодувати свідку вартість ноутбука, хоча в дійсності робити це не збирався. А тому апеляційний суд, обґрунтувавши свою позицію, погодився з висновками місцевого суду, що саме це було причиною конфлікту і мотивом вбивства.

У цьому аспекті неспроможними є доводи засудженого про те, що місцевий суд допустив припущення, вказавши мотив злочину - конфлікт з приводу повернення коштів за ноутбук.

Із викладеного видно, що доводи засудженого про недоведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК належним чином перевірені судами обох інстанцій, як і доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційний розгляд справи проведено в межах поданої апеляційної скарги з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Посилання засудженого на порушення апеляційним судом приписів КПК через те, що ним не здійснено повторного дослідження доказів є неспроможним.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як убачається з вищевикладеного апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду та обґрунтовано вказав, що визнання частини доказів недопустимими в цьому кримінальному провадженні не потребувало їх повторного дослідження.

Крім того, апеляційний суд, всупереч доводам засудженого, у повній мірі виконав вказівки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року, а також від 26 вересня 2022 року та не порушив вимог ст. 439 КПК.

У цьому аспекті, Верховний Суд, оцінюючи доводи касаційної скарги про те, що на висновок судів попередніх інстанцій про винуватість ОСОБА_4 категорично впливає оцінка допустимості фактичних даних, отриманих при проведенні 08 лютого 2017 року огляду місця події за участю засудженого, та вилучених під час його проведення доказів, бере до уваги, що Київський апеляційний суд, погоджуючись з рішенням місцевого суду про винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому йому злочині, поклав в основу сукупність інших доказів, які не викликають сумнівів у їх допустимості, в тому числі показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , протоколів огляду місця події від 10 та 13 лютого 2017 року, протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 09 лютого 2017 року, висновків судових імунологічних експертиз та судово-медичної експертизи трупа, протоколу слідчого експерименту від 13 квітня 2017 року за участю свідка ОСОБА_13 , а також інформації, отриманої під час тимчасового доступу до документів, якими володіють оператори мобільного зв`язку, згідно з якою встановлено місцезнаходження мобільних телефонів ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , а також підтверджено показання свідка ОСОБА_13 щодо систематичних дзвінків ОСОБА_4 .

Також, на виконання вказівок, викладених у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року та від 26 вересня 2022 року, апеляційний суд взяв до уваги показання свідків лише у частині виконання ними своїх службових обов`язків та вчинення дій, які не були пов`язані з визнавальними показаннями ОСОБА_4 .

Аналіз КПК дає підстави стверджувати, що цей закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК).

Крім того, згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих, доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Апеляційний суд, навіть з урахуванням визнання недопустимими окремих доказів в частині зізнавальних показань засудженого, правильно зауважив, що сукупність інших фактичних даних, що містяться у джерелах доказів, наданих стороною обвинувачення, свідчать про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, апеляційний суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані протоколів слідчих дій, експертних висновків та інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.

Оцінка достовірності цих доказів перебуває у компетенції апеляційного суду і не віднесена до повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів апеляційного суду, надавши оцінку вищевказаним доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, зазначила про неспроможність численних версій засудженого щодо його непричетності до вбивства ОСОБА_11 та неправдивість його показань про що, серед іншого, свідчить те, що, приховавши від працівників поліції і свідка ОСОБА_16 той факт, що потерпілий напередодні зникнення гостював у нього вдома, свою поведінку він логічно пояснити не зміг, хоча достовірно знав, що розпочалися пошуки ОСОБА_11 .

Крім того, апеляційний суд ретельно перевірив доводи засудженого щодо застосування до нього працівниками правоохоронного органу незаконних методів слідства (психологічного та фізичного насильства), внаслідок чого він зізнався у вчиненні вбивства ОСОБА_11 .

Так, колегія суддів зазначила, що під час складання протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, будучи забезпечений захисником, ОСОБА_4 про такі обставини не повідомляв. Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які, фактично, затримали ОСОБА_4 і були присутні при проведенні огляду місця події за його участю, категорично заперечили застосування до останнього будь-яких заходів примусу. Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 14 лютого 2017 року № 131 при зовнішньому огляді ОСОБА_4 видимих тілесних ушкоджень виявлено не було, хоча засуджений повідомляв, що коли працівники поліції викинули його з автомобіля, то наносили удари ногами по тілу. Крім того, із заявами про вчинення щодо нього кримінального правопорушення з повідомленням фактичних обставин незаконного поводження з ним, що б створювало обов`язок її розслідування, засуджений не звертався.

Також, колегія суддів обґрунтовано відхилила доводи засудженого про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК та недопустимість речових доказів (одяг та біологічні зразки потерпілого), оскільки вони не відкривались стороні захисту і були вилучені під час незаконного огляду місця події, і, як наслідок, висновків експертів, об`єктом дослідження яких були ці речові докази, зазначивши, що ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2017 року за клопотанням слідчого ОСОБА_4 та його захиснику було встановлено строк для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування з 28 липня по 01 серпня 2017 року, а тому ОСОБА_4 є таким, що реалізував своє право на ознайомлення. У зв`язку з цим порушень вимог

статей 290 та 291 КПК під час досудового слідства не допущено.

Крім того, колегія суддів зазначила, що зрізи нігтьових пластин, одяг і взуття потерпілого вилучалися в морзі і участі в цій слідчій дії ОСОБА_4 не брав.

Обґрунтовано відкинуто і посилання на те, що місцевий суд не досліджував речові докази, оскільки клопотання про дослідження речових доказів ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту не заявлялося, вони не досліджувалися і свої висновки суд ними не мотивував.

Суд касаційної інстанції не має підстав не довіряти вищевказаним висновкам суду апеляційної інстанції.

Також апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що ніяким чином на висновки суду не могло вплинути і те, що в ході досудового слідства не було встановлено місцезнаходження мобільного телефону і банківської карти потерпілого, знаряддя злочину.

Крім того, неспроможними є доводи засудженого щодо неправильного застосування стосовно нього приписів ч. 5 ст. 72 КК.

Як убачається з ухвали апеляційного суду від 10 січня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 було змінено і в частині застосування положень ч. 5 ст. 72 КК, та обґрунтовано зараховано йому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 07 лютого 2017 року по 21 березня 2018 року, з 02 березня 2021 року по 08 червня 2021 року, з 26 вересня 2022 року по 10 січня 2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таке правозастосування не суперечить правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17.

Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання, на думку колегії суддів, воно є справедливим.

Відповідно до статей 414, 438 КПКскасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Інші доводи засудженого, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи засудженого, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Наведені у касаційній скарзі доводи не ставлять під сумнів правильності висновків суду першої інстанції з урахуванням змін, внесених у вирок апеляційним судом і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що ці судові рішення постановлено без додержання вимог статей 370,

419 КПК.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року стосовно нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3