КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/3321/2023 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року, -

за участі:

прокурора - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ Національної поліції України ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене під час проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (перелік майна згідно резолютивної частини оскаржуваної ухвали).

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 подав в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання сторони обвинувачення відмовити.

На думку сторони захисту, оскаржувана ухвала постановлена у результаті неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішеннs, фактичним обставинам справи, а отже є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Мотивуючи апеляційні вимоги, представник зазначає, що ухвалою слідчого судді серед іншого накладено арешт на грошові кошти у сумі 3200 доларів США, які є власністю іншої особи, а саме ОСОБА_10 , які останній передав ОСОБА_6 з метою придбання автомобіля. Факт законності походження грошових коштів підтверджується розпискою від 08.03.2023 року про отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_10 коштів у розмірі 3200 доларів США для придбання автомобіля. За таких обставин вказані грошові кошти не містять ознак, передбачених ст. 98 КПК України, а відтак на них не може бути накладено арешт з метою забезпечення збереження речових доказів.

Крім того апелянт зазначає, що вилучений під час обшуку ноутбук марки Lenovo модель 20157 s/n WB10089088 належить ОСОБА_11 і був придбаний нею за особисті кошти до шлюбу з підозрюваним.

Щодо вилучення іншої документації за місцем проживання ОСОБА_6 сторона захисту зазначає, що предметом розслідування кримінального провадження № 0000839 від 29.08.2022 року являється одержання службовими особами ТСЦ 0742 неправомірної вигоди, зокрема за перереєстрацію транспортних засобів громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , однак вилучені документи не мають жодного відношення до перереєстрації транспортних засобів вказаним особам.

Щодо строку на апеляційне оскарження представник зазначає, що розгляд клопотання слідчого про накладення арешту на майно був здійснений за відсутності власника майна та його представника. Копію оскаржуваного судового рішення стороною захисту отримано 11.05.2023 року, апеляційну скаргу представник направив засобами поштового зв`язку 15.05.2023 року.

В доповненнях до апеляційної скарги представник зазначає, що 08.06.2023 року підозрюваному ОСОБА_6 вручено повідомлення про нову підозру та про зміну раніше повідомленої підозри, якою зокрема змінено кваліфікацію інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а саме із ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 2 ст. 369-2 КК України. Тобто ОСОБА_6 інкримінують вчинення нетяжкого злочину, санкція якого не передбачає конфіскацію майна. Крім того підозрюваному вручено повідомлення про завершення досудового розслідування, тобто констатовано факт того, що зібрані під час розслідування докази є достатніми для складання обвинувального акту у зв`язку чим сторонам кримінального провадження відкрито матеріали в порядку ст. 290 КПК України. Тобто як зазначає захисник, в ході кримінального провадження стороною обвинувачення здійснено всі можливі та необхідні слідчі та процесуальні дії, спрямовані на перевірку можливої відповідності вилучених у ОСОБА_6 речей та грошових коштів критеріям для арешту майна, однак таких доказів не здобуто.

В судове засідання власник майна та його представник у кримінальному провадженні не з`явилися. Адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 направив до суду до суду клопотання про здійснення розгляду апеляційної скарги за його відсутності.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що причина неприбуття у судове засідання представника власника майна не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України, а відтак вирішила за можливе розглянути дане провадження за відсутністю представника власника майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Відповідно до положень ч. 1. ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Адвокат ОСОБА_7 ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року. Разом з тим як вбачається зі змісту наданих до суду матеріалів, розгляд клопотання слідчого про накладення арешту на майно був здійснений за відсутності власника майна та його представника. Копію оскаржуваного судового рішення стороною захисту отримано 11.05.2023 року, апеляційну скаргу представник направив засобами поштового зв`язку 15.05.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в розумінні вимог ст. 395 КПК України строк на апеляційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року представником власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , не пропущений, а отже такий строк не підлягає поновленню.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000839 від 29.08.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368 КК України.

15.03.2023 року ОСОБА_6 затриманий у порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України.

16.03.2023 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК.

15.03.2023 року відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.03.2023 року проведено обшук за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході здійснення якого вилучено ряд речей та документів (перелік майна згідно резолютивної частини оскаржуваного судового рішення).

16.03.2023 року постановою слідчого у кримінальному провадженні майно, тимчасово вилучене під час проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовими доказами.

24.03.2023 року старший слідчий в ОВС ГСУ Національної поліції України ОСОБА_14 за погодженням із прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Метою арешту вказаного майна прокурор зазначив виявлення та фіксація відомостей про обставини вчинення вищевказаного кримінального правопорушення, проведення ряду експертних досліджень та збереження речових доказів.

24.03.2023 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене під час проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (перелік майна згідно резолютивної частини оскаржуваної ухвали).

Задовольняючи клопотання слідчого про накладення арешту на майно, слідчий суддя врахував правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за ознаками якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000839 від 29.08.2022 року, оскільки таке майно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України є об`єктом кримінального правопорушення та визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні органом досудового розслідування доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Зокрема, посилаючись у клопотанні, що вилучене під час обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 майно є речовими доказами та відповідають критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України, слідчий повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Як вбачається зі змісту клопотання, вищевказане майно постановою слідчого від 16.03.2023 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні. Крім того процесуальний керівник зазначив обставини вчинення кримінального правопорушення та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

На даний час є достатньо підстав вважати, що перелічене майно зберегло на собі сліди вчиненого злочину, а також містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Тобто майно містить критерії речових доказів, передбачені ст. 98 КПК України.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання представника власника майна на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Крім того колегія суддів не може залишити поза увагою доводи апелянта стосовно зміни повідомленої раніше підозри ОСОБА_6 та врученню повідомлення про завершення досудового розслідування і вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів провадження, а саме з клопотання сторони обвинувачення та оскаржуваної ухвали, орган досудового розслідування ініціював застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а слідчий суддя в свою чергу задовольнив таке клопотання з метою збереження речових доказів. Як зазначалося раніше, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

На даний час є достатньо підстав вважати, що перелічене майно зберегло на собі сліди вчиненого злочину, а також містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Тобто майно містить критерії речових доказів, передбачені ст. 98 КПК України.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів зміна повідомленої ОСОБА_6 підозри у вчиненні кримінального правопорушення та завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме спосіб накладення арешту на майно та буде співмірним обмеженню права власності завданням кримінального провадження, для виконання яких прокурор звернувся із клопотанням. А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для арешту майна, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ Національної поліції України ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене під час проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (перелік майна згідно резолютивної частини оскаржуваної ухвали), - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4