Справа № 131/508/22
Провадження №11-кп/801/539/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000115 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 22.03.2023, яким засуджено

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Козятин Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , судимого 15.11.2022 Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч. 4 ст. 185 КК України до позбавлення волі на 5 років. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбуття призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

- за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України покарання ОСОБА_7 визначено за сукупністю кримінальних правопорушень та призначено покарання за цим вироком та вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 15.11.2022 виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_7 , 15.06.2022 о 07 годині 29 хвилині, з метою крадіжки чужого майна, зайшов через вхідні двері до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » що в АДРЕСА_1 , де здійснювалась торгівля різного роду продукцією.

З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, перебуваючи біля вхідних дверей магазину, переконавшись що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, протиправно, шляхом вільного доступу, з лівого боку від вхідних дверей магазину з тумби, таємно викрав законсервовану скляну банку, ємністю 3 л., для благодійної допомоги військовим (ЗСУ) з написом «Збір» військовим на взуття», в середині якої знаходились грошові кошти в сумі 4500 грн., які належать ОСОБА_8 , поклавши їх до своєї сумки.

Після цього, ОСОБА_7 , вийшов з магазину розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Своїми протиправними діями, ОСОБА_7 , завдав ОСОБА_8 , матеріальної шкоди на загальну суму 4500 грн.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорює доведеність своєї вини та просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та застосувати до нього ст. 75, ст. 76 КК України звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що у нього на утриманні перебуває малолітній син, мати якого померла, а тому після ізоляції обвинуваченого ОСОБА_7 від суспільства немає кому забезпечувати та доглядати сина, тому вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу адвоката слід залишити без задоволення.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину за обставини, що пом`якшують покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше судимий та не має законного та стабільного джерела доходу.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст. 75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції статті.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, щирого каяття та наявності на утриманні сина, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 4 ст. 185 КК України, покарання в мінімальних межах санкції.

На переконання колегії суддів, необхідність догляду за сином не може бути підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки ця обставина не утримала обвинуваченого від вчинення тяжкого корисливого кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає звертає увагу, що обвинувачений в період військового стану викрав кошти, що збирались для військових.

Підстав для зміни або скасування вироку в частині призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин апеляційну скаргу обвинуваченого необхідно залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 22.03.2023, яким засуджено ОСОБА_7 залишити без зміни.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4