Номер провадження: 11-сс/813/1420/23
Справа № 496/5162/23 1-кс/496/1611/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

власника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 31 липня 2023 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000002, внесеного до ЄРДР 16.01.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 309 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання старшого слідчого СВ Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджене з прокурором Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , та накладено арешт на вилучене під час санкціонованого обшуку за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, майно, а саме: автомобіль «Volkswagen Golf» 2012 р.в., сірого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який поміщено на майданчик тимчасового затримання транспортних засобів за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням заборони відчуження, користування, розпорядження.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що зазначений транспортний засіб відповідає критеріям ст.98 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вказаного речового доказу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки її постановлено у результаті неповного судового розгляду, із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, виходячи з наступного:

- слідчий суддя порушив ч. 1 ст.172 КПК України, оскільки власника майна не було належним чином повідомлено про дату, час судового засідання клопотання слідчого про накладення арешту;

- в ухвалі слідчого судді не приведено об`єктивних підстав та будь-якого обґрунтування, якому чи яким із критеріїв, визначеним статтею 98 КПК України, відповідає транспортний засіб;

- органом досудового розслідування необґрунтовано, яке відношення до вказаного кримінального провадження має власник автомобіля.

На підставі вищевикладеного апелянт просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою призначити новий розгляд клопотання слідчого про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду.

Адвокат ОСОБА_7 та власник ОСОБА_8 підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважала ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим .

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При цьому, ч. 2 вказаної норми встановлює, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2)спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до клопотання у провадженні СВ Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000002 від 16.01.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 309 КК України.

Відповідно до клопотання слідчого, органом досудового розслідування здійснюється розслідування за фактом незаконне переправлення військовозобов`язаних осіб, чоловічою статі, через державний кордон України, а саме на транзитній ділянці автомобільного сполучення «Маяки-Удобне-Паланка», з метою одержання винагороди від 3000 до 4500 доларів США.

В рамках вказаного кримінального провадження було проведено санкціонований обшук автомобіля «Volkswagen Golf» 2012 р.в., сірого кольору, з номерним знаком НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , користувачем якого являється ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Присутня під час обшуку ОСОБА_10 зазначила, що на автомобілі «Volkswagen Golf», номерний знак НОМЕР_1 , вона здійснювала незаконне перевезення військовозобов`язаних осіб чоловічої статі через державний кордон України, а саме на транзитній ділянці автомобільного сполучення «Маяки-Удобне- Паланка».

У подальшому, ОСОБА_10 було повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Диспозиція ст. 332 КК України передбачає кримінальну відповідальність за незаконне переправлення осіб через державний кордон України. Незаконне переправлення осіб через державний кордон України - це дії особи, які полягають у забезпеченні перетинання (перевезення, переведення) державного кордону України іншими особами.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, зазначене в клопотанні слідчого майно, зокрема, автомобіль марки «Volkswagen Golf» 2012 р.в., сірого кольору, з номерним знаком НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , користувачем якого являється підозрювана ОСОБА_10 , має ознаки речових доказів відповідно до ст. 98 КПК України, зокрема, вилучений автомобіль може бути знаряддям вчинення злочину, передбаченого ст. 332 КК України, міг зберегти на собі сліди або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

З огляду на зазначене, посилання апелянта на те, що власнику майна ОСОБА_8 , не повідомлено про підозру в рамках вказаного кримінального провадження, не має ніякого правового значення при вирішенні питання щодо арешту майна з метою збереження речового доказу, оскільки уданому випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження, а обставини кримінального провадження вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Апеляційний суд звертає увагу, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення досудового розслідування, його межі у часі окреслені строками, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та апеляційним судом не встановлено.

Доводи апелянта про те, що, в порушення ч. 1 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна розглядалось слідчим суддею без участі власника майна, особи в якої тимчасово вилучалось майно є слушними, однак апеляційним судом створені всі умови для відновлення та реалізації права на захист та доступу до суду власника майна.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 98, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 31 липня 2023 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000002, внесеного до ЄРДР 16.01.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 309 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4