справа № 208/16/15-к
№ провадження 1-кп/208/8/23
УХВАЛА

Іменем України

24 липня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

у відкритому судовому засіданні розглянувши матеріали кримінального провадження № 0003951 відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянки України, освіта вища, підприємець, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

по обвинуваченню у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_4 19.04.2011 року зареєстрований, як суб`єкт господарської діяльності ФОП « ОСОБА_7 » на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. ч. 1,3 ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з неналежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.

Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня…

Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України та ст. 1 Закону дни «Про пенсійне забезпечення» робітники мають право на забезпечення в порядку соціального страхування в старості. Аналогічні положення передбачені в 256 Кодексу законів про працю України.

Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю України - трудовий договір є угода працівником і власником підприємства, установи, організації або зневаженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або повноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, або працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до ст. 24-1 Кодексу законів про працю України та п. 2 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю», який затверджено Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260 укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Згідно ст. 50 Кодексу законів про працю України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Статтею 59 Кодексу законів про працю України передбачено, що тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід).

Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється.

Згідно ст. 70 Кодексу законів про працю України тривалість щотижневого безперервного відпочинку повинна бути не менш як сорок дві години.

Статтею 254 Кодексу законів про працю передбачено, що основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески власників підприємств, установ, організацій або уповноважених ними органів чи фізичної особи, працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Пунктом 1 ст. 14 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року передбачено, що страхувальниками є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно - правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Пунктом 1 ч.1 ст. 8 вказаного Закону передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягай встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Пунктом 10 ч.1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що страхувальниками є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч.2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно ст.ст. 16, 51, 168 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Податковий агент зобов`язаний подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку контролюючому органу за місцем свого обліку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

ОСОБА_7 фактично використовуючи найману працю, будучи внаслідок цього особою уповноваженою на прийняття на роботу та зобов`язаною здійснювати нарахування та виплат найманим працівникам заробітної плати та відчислення з повного об`єму виплачених сум заробітної плати страхових внесків у фонд загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та інші державні цільові фонди соціального страхування, діючи умисно, грубо порушуючи законодавство про працю, зокрема порушуючи вимоги ст. 46 Конституції України, ст. ст. 2, 21, ч. ч. 3, 4 ст. 24, ст. 24-1, 48, 254 Кодексу законів про працю України, ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 8, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, ст.ст. 4, 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст.ст. 14, 15, 16, 18, 51, 162, 168 Податкового кодексу України, ст.ст. 1, 3, 21 Закону України «Про оплату праці», п. 2 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю», всупереч інтересам громадян і держави, умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків для потерпілих осіб з метою ухилення від сплати податків і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, перебуваючи у своєму робочому кабінеті за адресою: м. Кам`янське (м. Дніпродзержинськ), вулиця Гайдамацька (пров. Більшовицький) 3 офіс 30,32,36, у період часу з червня 2012 року по серпень 2013 року, допустив до роботи ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , з якими не уклав трудові договори, не вніс до трудових книжок вказаних осіб відповідні відомості про прийняття на роботу, не здійснював перерахування із заробітної плати працівників до Пенсійного фонду України та Державної податкової інспекції, чим позбавив їх права на передбачені діючим законодавством трудові та соціальні гарантії, визначені зокрема ст.ст. 43, 45, 46 Конституції України, якими закріплені права громадян, які вступили в трудові відносини, насамперед «право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.», «Кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки», «Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у випадку повної, часткової, або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття, з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом» «Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ та організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення»; порушив положення ст.ст. 2, 3, 21.24, 24-1,48, 50, 59, 70, 254 Кодексу законів про працю України, регламентуючих порядок укладання, оформлення трудових книжок, трудових договорів з робітниками та порядок їх розірвання, а також не надавав звітність за вищезазначених працівників до державних контролюючих органів, не перераховував відповідно за них внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного Фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності України та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві України.

Досудовим слідством зазначені умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172 УК України як грубе порушення законодавства про працю.

Крім того, ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення в тому, що він приблизно о 12.00 годині 30.04.2012 року, знаходячись в приміщенні офісу, розташованому за адресою АДРЕСА_2 , який він орендував для здійснення господарської діяльності в сфері надання публічних послуг, являючись приватним підприємцем, зареєстрованим у встановленому законом порядку, маючи у користуванні вказаний офіс, необхідні атрибути приватного підприємця (печатка, свідоцтво про реєстрацію), найманих працівників, скориставшись обстановкою, яка створювала у потерпілої ОСОБА_13 враження, яке унеможливлювало її сумніви щодо правдивості намірів ОСОБА_7 , та реалізовуючи свій злочинний намір направлений на заволодіння її грошовими коштами шляхом обману, діючи умисно, з корисливих мотивів, запевнив останню в тому, що в разі якщо вона укладе з ним угоду про довірче управління належними їй грошовими коштами, передасть йому гроші які він покладе на торгівельний рахунок компанії «Forex4you», то вона зможе отримувати грошовий відсоток з покладеної на торгівельний рахунок суми, на що ОСОБА_14 погодилась. Після укладання зазначеної угоди, ОСОБА_14 зважаючи, що ОСОБА_7 перерахує належні їй грошові кошти на торгівельний рахунок, добровільно передала тому грошові кошти в сумі 191 757 гривень. ОСОБА_7 отримавши реальну можливість розпоряджатись грошовими коштами потерпілої ОСОБА_14 здобутими шляхом обману, розпорядився ними на власний розсуд, тим самим спричинивши їй матеріального збитку в зазначеній сумі.

Досудовим слідством зазначені умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене у великих розмірах.

20.05.2013 року ОСОБА_4 знаходячись в приміщенні офісу, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , який він орендував для здійснення господарської діяльності в сфері надання публічних послуг, являючись приватним підприємцем, зареєстрованим встановленому законом порядку, маючи у користуванні вказаний офіс, необхідні атрибути приватного підприємця (печатка, свідоцтво про реєстрацію), найманих працівників, скориставшись обстановкою, яка створювала у потерпілої ОСОБА_15 враження, яке унеможливлювало її сумніви щодо правдивості намірів ОСОБА_7 , та реалізовуючи свій злочинний намір направлений на заволодіння грошовими коштами потерпілої шляхом обману, діючи умисно, повторно та з корисливих мотивів, запевнив останню в тому, що в разі якщо вона укладе з ним угоду про довірче управління її грошовими коштами та передасть йому гроші, які він покладе на торгівельний рахунок компанії «Forex4you», то вона зможе отримувати грошовий відсоток з покладеної на торгівельний рахунок суми, на що ОСОБА_16 погодилась. Після укладання між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 угоди про довірче управління, остання вважаючи, що ОСОБА_7 перерахує належні їй грошові кошти на торгівельний рахунок, добровільно передала йому грошові кошти в сумі 87 923 гривень. Отримавши гроші потерпілої, ОСОБА_7 , не маючи наміру на повернення їх ОСОБА_16 , розпорядився ними на власний розсуд, тим самим спричинивши останній матеріального збитку у зазначеному розмірі.

Досудовим слідством зазначені умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, що завдало значної шкоди потерпілому, вчинене повторно.

В період часу з 21.01.2013 по 20.05.2013 року, приблизно о 13.00 годині, ОСОБА_4 знаходячись в приміщенні офісу, розташованому за адресою АДРЕСА_3 , який він орендував для здійснення господарської діяльності в сфері надання публічних послуг, являючись приватним підприємцем, зареєстрованим у встановленому законом порядку, маючи у користуванні вказаний офіс, необхідні атрибути приватного підприємця (печатка, свідоцтво про реєстрацію), найманих, працівників, скориставшись обстановкою, яка створювала у потерпілої ОСОБА_17 враження, що унеможливлювало її сумніви щодо правдивості намірів ОСОБА_7 , та реалізовуючи свій злочинний намір направлений на заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_18 шляхом обману, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, запевнив потерпілу останню в тому, що в разі укладення з ним угоди про довірче управління її грошовими коштами, які він покладе на торгівельний рахунок компанії «Forex4you», вона зможе отримувати грошовий відсоток з покладеної на торгівельний рахунок суми, на що ОСОБА_18 погодилась. Уклавши з ОСОБА_7 угоду про довірче управління, та вважаючи, що останній перерахує належні їй грошові кошти на торгівельний рахунок, ОСОБА_18 добровільно передала ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 47 958 гривень. ОСОБА_7 не маючи наміру на повернення грошових коштів здобутими ним шляхом обману потерпілої, розпорядився ними на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_18 матеріального збитку у зазначеному розмірі.

Досудовим слідством зазначені умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене повторно.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі та звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності внаслідок закінчення строків давності. Зазначив, що згідно періоду часу вчинення тяжкого злочину за ч.3 ст. 190 КК України, положення ст. 49 КК України мають право бути застосовані з умови 10 років з дня вчинення ним кримінального правопорушення. Вважає, що на теперішній час закінчилися строки притягнення до кримінальної відповідальності за усіма фактами кримінальних правопорушень, викладеними в обвинувальному акті.

Обвинувачений не заперечував проти закриття кримінального провадження з визначених адвокатом підстав. Нереабілітуючі обставини закриття кримінального провадження з підстав спливу строків давності, йому роз`яснені, є зрозумілими.

Прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання.

Суд вислухав клопотання сторони захисту, учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно ст. ст. 284-288 КПК України, підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Ці умови є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

В п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» зазначено:

«…звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України… Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч.1 ст. 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом,...»

Пунктом 1 частини 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України які інкриміновані ОСОБА_7 , відповідно до ст. 12 КК України є відповідно кримінальним проступком, нетяжким та тяжким злочинами.

Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності передбачено ст. 49 КК України, згідно якої особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло:

- два роки, у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе ніж обмеження волі (ст. 172 ч.1 КК України);

- п`ять років, у разі вчинення нетяжкого злочину (ст. 190 ч.2 КК України);

- десять років, у разі вчинення тяжкого злочину (ст. 190 ч.3 КК України)

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового слідства або суду.

Звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК є безумовним, не пов`язує такого звільнення з визнанням обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання.

Згідно КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й, у випадку встановлення передбачених підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

ОСОБА_7 інкриміновані обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, останнім у часі яке є шахрайські дії відносно потерпілої ОСОБА_18 20.05.2013 року. На час розгляду клопотання сторони захисту минув строк більш ніж 10 років.

Даних про притягнення за цей час обвинуваченого до кримінальної відповідальності, і як слідство переривання строків давності, до суду не надходило. Від слідства та суду ОСОБА_7 не ухилявся. Обвинувачений проти закриття кримінального провадження з зазначеної нереабілітуючої підстави, не заперечує.

З`ясувавши позицію сторін кримінального провадження, впевнившись у добровільності позиції ОСОБА_7 та усвідомленні ними наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд вважає, що умови та підстави звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності відповідають вимогам КК та КПК України, а клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання заявлених у справі цивільних позовів, суд встановив наступне.

Кримінальним законодавством встановлено диспозитивне правило, за яким особа, якій злочином завдано моральної або майнової шкоди, може звернутися з цивільним позовом або ж на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Заявлений потерпілою ОСОБА_13 цивільний позов відшкодовано обвинуваченим у повному обсязі. Претензій матеріального та морального характеру потерпіла до обвинуваченого не має. Відносини які склались у неї з ОСОБА_7 в межах цього кримінального провадження, вважає цивільно-правовими.

Враховуючи викладене, відсутність заяви позивача про закриття провадження, цивільний позов потерпілою ОСОБА_13 суд залишає без розгляду.

Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Разом з тим, тягар доведення обставин позовної заяви, лежить на цивільному позивачеві, а матеріали кримінального провадження не можуть підміняти докази, які повинні долучатися до цивільного позову у кримінальному провадженні на підтвердження його обставин.

У разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, цивільні позови потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 до ОСОБА_4 суд залишає без розгляду.

Великою Палатою Верховного Суду вказано на необхідність вирішення питання щодо процесуальних витрат у різних за процесуальною формою судових рішеннях, однак не визначено які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які відносити на рахунок держави.

Постановою об`єднаної палати ККС у складі Верховного Суду від 12.09.2022 року в справі № 203/241/17 зроблено відступ від правової позиції ВП та зазначено, що у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Беручи до уваги зазначену правову позицію, суд відносить процесуальні витрати по проведенню у справі судової експертизи на рахунок держави.

Речові докази по справі відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, п.1 ч.1 ст. 49 КК України, ст.ст. 284-288, 350 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст. 49 КК України звільнити від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 00003951 по обвинуваченню ОСОБА_4 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.1 ст. 172, ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 190 КК України, на підставі ст. 284 ч.2 п.1 КПК України закрити, у зв`язку звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Процесуальні витрати по проведенню судової експертизи в сумі 1 967,68 гривень, віднести на рахунок держави.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , залишити без розгляду, роз`яснивши їм право вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, через Заводський районний суду м. Дніпродзержинська, протягом 7 днів з дня її оголошення. Рішення суду набирає законної чинності після закінчення строків його оскарження.

Суддя ОСОБА_1