Номер провадження: 11-кп/813/1269/23
Справа № 521/6419/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

15.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000144 за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року про продовження строку тримання під вартою.

в с т а н о в и в:

Цією продовжено строк тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, на строк 60 днів до 26.05.2023р.

Таке рішення суд першої інстанції мотивував тим, що, на даний час продовжують існувати ризики того що, обвинувачений може переховуватись від суду чи вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, суд врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим за кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.307 КК України, за яке може бути призначено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років, вік та стан здоров`я (відомостей про будь-які захворювання обвинуваченим не надано), міцність соціальних зв`язків обвинуваченого (має постійне місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , одружений, має середній рівень освіти), майновий стан останнього (офіційно не працевлаштований), обвинувачений раніше не судимий. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що на сьогодні неможливо застосувати більш м`які запобіжні заходи, оскільки вони не зможуть запобігти наявним ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, які об`єктивно існують.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та застосувати щодо нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або зменшити розмір застави.

В обґрунтуванні вимог апеляційної скарги зазначає, що стороною обвинувачення не доведено існування ризиків його можливої неналежної процесуальної поведінки. Крім того, він перебуває від вартою більше двох років, при цьому прокурор звертається з ідентичними клопотаннями щодо необхідності продовження строку тримання під вартою.

Наголошує на тому, що судом було повністю проігноровано довідки щодо його Одеської реєстрації та постійного місця проживання у м. Одеса. Також, указує на те, що з ним проживає його мати похилого віку. Звертає увагу на свій незадовільний стан здоров`я. У свою чергу зазначає, що визначений судом розмір застави, є непомірним.

Позиції сторін.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, його було належним чином повідомлено про час розгляду справи, тому його неприбуття не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, позиції сторони захисту перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності з вимогами ч.1-3 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001р. ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. «Баришевський проти України», 12.03.2013р. у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999р. «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Під час розгляду клопотання прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчинення тяжкого корисного злочину, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних засобів, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, і в разі доведення його вини, йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років, він офіційно не працевлаштований, що вказує на відсутність у нього постійного та легального джерела прибутку, одружений, має постійне місце проживання, але це не стало на заваді обвинуваченого щодо вчинення ним кримінального правопорушення, що в свою чергу вказує на відсутність осіб, які б мали на нього визначальний вплив з метою забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобіганню існуючим ризикам.

Водночас, суд першої інстанції, врахувавши відомості про тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , характер даного кримінального правопорушення, а також відомості про особу обвинуваченого встановив існування ризиків, передбачених п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України.

На думку суду апеляційної інстанції, такі висновки місцевого суду є обґрунтованими.

Наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України обумовлено тим, що ОСОБА_7 , розуміючи наслідки покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, може вдатися до спроб переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Про наявність існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, вказує те, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, при цьому йому інкриміновано декілька епізодів зберігання наркотичного засобу з метою збуту, що може свідчити про те, що обвинувачений, не маючи місця роботи, може продовжити злочинну діяльність щодо збуту наркотичних засобів.

На переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він має місце проживання, а також соціальні зв`язки, не є такими що в повній мірі нівелюють існування встановлених судом першої інстанції ризиків.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти зазначеним вище ризикам і забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.

Що ж до доводів апеляційної скарги обвинуваченого про його незадовільний стан здоров`я, то вказана обставина не є визначальною для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, відповідно до п.2 глави 2 розділу X Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019р. №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст.8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012р. №239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014р. №1348/5/572.

Відповідно до п.3 глави 2 розділу X зазначеного Наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10 лютого 2012р. №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Отже, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього захворювань можливе в умовах слідчого ізолятора та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги обвинуваченого про непомірний розмір застави, що визначений судом, оскільки оскаржуваною ухвалою йому розмір застави не визначався.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції є вмотивованою і обґрунтованою, постановленою у відповідності до вимог закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, в апеляційній скарзі не зазначено доказів про те, що в ході кримінального провадження змінилися підстави застосування чи обставини, що були враховані при обранні запобіжного заходу.

З огляду на викладене вище, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 належить залишити без задоволення.

Керуючись ч.2 ст. 376, ст.405, 407, 409, 422-1 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України - залишити без задоволення, а ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 до 26.05.2023 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4