Справа №295/6970/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2023 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря ОСОБА_2 ,

слідчого ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Житомира, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , неодруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, винесене в кримінальному провадженні № 0001530 від 18.05.2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий звернувся до суду з указаним клопотанням, посилаючись на те, що досудовим розслідуванням встановлено, що в достовірно не встановлений слідством день у квітні 2023 року близько 19 год. 00 хв. ОСОБА_5 знаходився в кімнаті № 63 за адресою: АДРЕСА_3 , де у нього виник злочинний умисел, направлений на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою мав дружні відносини, з використанням геніталій. Реалізуючи свій злочинний умисел, цього ж дня, у вказаний період часу та місці, ОСОБА_5 , перебуваючи разом з малолітньою ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що ОСОБА_7 є малолітньою та не досягла чотирнадцятирічного віку, скориставшись її згодою, яка в силу малолітнього віку не здатна була в повній мірі усвідомлювати характер та значення вчинюваних відносно неї дій, оголив свій статевий орган та вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням у тіло малолітньої ОСОБА_7 з використанням геніталій.

Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло іншої особи з використання геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, а також наявністю ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику переховуватись від органів досудового розслідування та суду, ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків, ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

У судовому засіданні слідчий та прокурор підтримали клопотання з наведених у ньому підстав, пояснивши, що підозрюваний не проживає за місцем реєстрації, постійно змінює місце проживання, на виклики слідчого з`являвся.

Підозрюваний та його захисник заперечували проти застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Підозрюваний пояснив, що з його сторони ніякого насильства по відношенню до ОСОБА_7 не було, вони протягом двох місяців на початку 2023 року проживали разом у помешканні матері Софії, яка також проживала з ними та є хрещеною його брата. Із середини березня вони припинили спільне проживання та до квітня між ними були дружні відносини, а потім він взагалі припинив спілкування з нею, після чого з`явилася заява про вчинення кримінального правопорушення. Один раз мав із нею статевий контакт, не пам`ятає за чиєю ініціативою, претензій до нього вона не мала. Починаючи з квітня 2023 року і на теперішній час він проживає із сім`єю своєї двоюрідної сестри ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 .

Захисник звернув увагу на те, що наразі слідством не встановлено конкретних даних на підтвердження вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 надала показання про те, що ОСОБА_5 є її двоюрідним братом, який з середини квітня 2023 року проживає з нею та допомагає їй доглядати малолітніх дітей, так як чоловік є військовослужбовцем та знаходиться в складі ЗСУ, та оскільки з матір`ю в брата стосунки не склалися, тому він не може проживати з нею. Їй відомо про те, що з Софією він зустрічався та два дні в березні 2023 року проживав разом із нею.

Заслухавши слідчого, прокурора, підозрюваного та його захисника, свідка, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до висновку, що в задоволенні клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно відмовити та слід застосувати до підозрюваного більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 ст. 177 КПК України визначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі.

За положеннями п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Також згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав, а відтак слідчий суддя приймає до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Органом досудового 31.05.2023 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

У ході розгляду клопотання не встановлено, що ОСОБА_5 необґрунтовано підозрюється у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, про що можна зробити висновки з доданих до клопотання копій матеріалів кримінального провадження.

Згідно приписів ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , слідчий суддя враховує вимоги п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, варто зауважити, що існують усталені правові позиції ЄСПЛ, згідно з якими сама лише тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, не може виправдовувати застосування найбільш суворого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , що відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за нього передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років, зважаючи на його молодий вік (на час вказаної в повідомленні про підозру події - вісімнадцять років) та на відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, а також відсутність у матеріалах клопотання негативної характеристики підозрюваного, слідчий суддя дійшов до висновку про необхідність застосування відносно підозрюваного в межах строку досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем фактичного проживання для забезпечення його належної процесуальної поведінки, що є достатнім для запобігання ризикам переховування від органів досудового розслідування з метою уникнення від кримінальної відповідальності й незаконного впливу на потерпілу та свідків.

Керуючись ст. ст. 176-178, 181, 184, 193, 194, 196, 205, 395 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заборонити ОСОБА_5 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 цілодобово до 30 липня 2023 року включно.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 такі обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду;

2) не відлучатися за межі населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.

Роз`яснити підозрюваному, що у разі ухилення або невиконання покладених на нього даною ухвалою обов`язків, до нього буде застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту направити для виконання до Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області та для контролю до Житомирської окружної прокуратури.

Строк дії ухвали - до 30 липня 2023 року включно.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оголошення повного тексту ухвали о 14-40 год. 06.06.2023 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1