Справа № 209/3530/17
Провадження № 1-о/209/3/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2023 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши заяву засудженої ОСОБА_3 про перегляд вироку Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 вересня 2020 року за нововиявленими обставинами, за яким її засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

За вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 вересня 2020 року ОСОБА_3 визнано винуватою і засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вказаним вироком судом встановлено, що приблизно о 21.00 годині 08 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 зустрілась з ОСОБА_4 біля магазину «Велес» по бульвару Незалежності в м. Кам`янське, де придбала спиртні напої, після чого вона та ОСОБА_4 направились до кв. АДРЕСА_1 , де разом розпивали алкогольні напої.

В ході сумісного вживання спиртних напоїв між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ґрунті особистих раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка, під час якої у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, спрямований на протиправне спричинення смерті ОСОБА_4 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, став погрожувати їй фізичною розправою.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на протиправне спричинення смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 близько 02.00 години 09.10.2017 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у вказаному місці, діючи умисно, цілковито усвідомлюючи протиправність своїх дій та розуміючи, що шляхом завдання удару ножем в тіло людини можливо позбавити її життя, передбачаючи такі тяжкі наслідки та свідомо допускаючи їх настання, взяла ніж та утримуючи його в правій руці лезом вгору, застосовуючи достатню м`язову силу, нанесла йому вказаним ножем один удар в область правої грудини, спричинивши ОСОБА_5 тілесні ушкодження: в 9-му міжребір`ї по білягрудинній лінії праворуч, на відстані 2 см праворуч від середньогрудинної лінії та 132 см вгору від підошви - веретеноподібна рана, розташована відповідно 8-ми та 2-м годинам умовного годинника, з рівними краями, нижнім гострим М-подібним верхнім кутами в просвітку жирова клітковина та рідка кров, розміром 2,7х0,8 см, довжиною по зведенні краями 3 см, яка продовжується лінійним рановим каналом, який проникає в черевну порожнину з ушкодженням діафрагми, лівої долі печінки та сліпо скінчується в поза черевному просторі з напрямком ранового каналу спереду-назад, знизу-вгору, справа-наліво та глибиною 19 см; на розгинальній поверхні правого передпліччя в нижній третині дугоподібна садно з підсохлим дном темно-червоного кольору нижче рівня шкіри, випуклою частиною звернута в бік 1-го пальця, розміром 0,6х0,2 см.

Виявлене проникаюче поранення грудної клітини відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та в даному випадку призвело до смерті. Давність утворення пошкоджень незадовго до настання смерті.

Виявлене садно правого передпліччя - відноситься до легких тілесних пошкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки, незадовго до настання смерті, та у зв`язку з настанням смерті не перебуває.

Близько 06-00 год. ІНФОРМАЦІЯ_1 потерпілий ОСОБА_4 помер від спричиненого поранення в кареті швидкої медичної допомоги.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1174-Е від 09.10.2017 року, смерть ОСОБА_4 настала від проникаючого поранення правої половини грудної клітини з пошкодженням діафрагми та печінки, що ускладнилося гострою крововтратою, про що свідчить: наявність вказаних пошкоджень, нерівномірного кровонаповнення судин внутрішніх органів, розпливчастих, синюшно-червоних крововиливів під внутрішньою оболонки серця, у черевній порожнині 1000 мл рідкої та 500 г рихлих згортків крові.

Не погодившись із ухваленим вироком суду від 2 вересня 2020 року, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій обвинувачена просила вказаний вирок, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, змінити і застосувати статтю закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме застосувати ст. 36 КК України та/або ст. 118 КК України та/або іншу статтю закону України про кримінальну відповідальність. Зазначила, що під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема судом першої інстанції були відхилені її клопотання та клопотання її захисника-адвоката ОСОБА_6 щодо дослідження доказів - переписки із мессенджера Viber (Вайбер) та інших месенджерів, які містяться у вилучених у неї та ОСОБА_4 мобільних телефонах, у яких ОСОБА_4 неодноразово погрожував побити її та погрожував вбивстом. Також обвинувачена зазначала, що судом першої інстанції було відхилено її клопотання про допит певних осіб, а саме ОСОБА_7 , яка була допитана на досудовому слідстві і якій відомі факти щодо неодноразових погроз ОСОБА_4 , у тому числі щодо позбавлення її життя. Також обвинувачена не згодна, що обставиною, яка обтяжує покарання, є те, що вона вчинила злочин у стані алкогольного сп`яніння. Факт її нібито алкогольного сп`яніння не був встановлений, нічим не підтверджений. Під час її перебування у відділенні поліції вона сама наголошувала на необхідності пройти медичне посвідчування та здати аналізи на предмет алкогольного та/або наркотичного сп`яніння, щоб у подальшому були відсутні будь-які маніпуляції з цього приводу. Проте співробітники поліції категорично відмовили їй у проходженні медичного посвідчування. На її думку, висновки суду в частині того, що вона перебувала в стані алкогольного сп`яніння не підтверджені жодними доказами та є надуманими. На думку апелянта, суд першої інстанції досліджуючи висновок експерта від 09.10.2017 року, щодо тілесних ушкоджень, які були виявлені у неї зазначив, що відсутні будь-які докази того, що вказані тілесні ушкодження були заподіяні її саме ОСОБА_4 . Проте ці тілесні ушкодження завдав їй саме ОСОБА_4 , тим паче він неодноразово погрожував їй розправою, що підтверджується матеріалами переписки у мобільних телефонах. Зазначала, що вона не мала жодного умислу щодо заподіяння смерті ОСОБА_4 . На час події, що трапилася вона любила його, як друга. Тілесне ушкодження ОСОБА_4 , яке спричинило смерть було заподіяне випадково, вона неодноразово наголошувала на тому, що перебувала в стані необхідної оборони від протиправних дій ОСОБА_4 , який у стані алкогольного сп`яніння у неї вдома ображав її, бив її, що підтверджується висновком експерта про наявність в обвинуваченої тілесних ушкоджень, намагався вступити зі нею у статевий зв`язок, якого вона не хотіла. Матеріалами кримінального провадження підтверджується той факт, що ОСОБА_4 був тричі судимий, у тому числі й за злочини, пов`язані із наркотичними речовинами. ОСОБА_4 їй неодноразово погрожував розправою, погрожував вбивством, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Також зазначала, що вона щиро розкаюється, що так сталося та загинула людина. Вона жодного разу не притягувалась як до кримінальної, так і адміністративної відповідальності.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 25 лютого 2021 року апеляційні скарги обвинуваченої та прокурора залишив без задоволення, а вирок районного суду від 2 вересня 2020 року щодо ОСОБА_3 без змін.

Постановляючи дану ухвалу Дніпровським апеляційним судом було встановлено, що доводи апеляційної скарги головною мірою полягають у переоцінці окремих доказів, із наданням їм упередженої оцінки на користь сторони захисту, яка не відповідає їх дійсному змісту та не узгоджується з іншими дослідженими доказами. Висунуті обвинуваченою версії про те, що тілесне ушкодження потерпілому було заподіяне випадково, коли він напоровся на ніж під час рольової гри, а також про те, що удар ножем потерпілому було нанесено нею, втім у межах захисту від нападу з боку останнього, були ретельно перевірені, при цьому було встановлено, що ці версії суперечать низці досліджених доказів, зокрема:

- показанням свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є медичними працівниками і надавали допомогу ОСОБА_4 , і зазначили зокрема, що по приїзду на місце пригоди тілесних ушкоджень в обвинуваченої не бачили, при цьому остання їм повідомила, що вона чистила рибу ножем, а потерпілий її повернув і напоровся на ніж, а потім сказала, що вони з потерпілим любили грати в рольові ігри з ножами, і під час такої гри він напоровся на ніж. ОСОБА_3 не вказувала, що ОСОБА_4 бив її, а вона захищалася, не казала про конфлікт між ними, а також, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, поводилася неадекватно, лягала і падала на потерпілого як в квартирі, так і в автомобілі швидкої допомоги;

- висновку експерта від 09.10.2017 р. № 1149-Е, яким зафіксовано наявність в ОСОБА_3 незначних тілесних ушкоджень, які за характером та обсягом очевидно не збігаються з її показаннями щодо обставин нападу на неї з боку ОСОБА_4 , зокрема в обвинуваченої не було виявлено слідів стискання її горла, пошкоджень від удару зверху по голові рукою, в якій було затиснуто ніж, слідів множинних ударів по тулубу;

- протоколу огляду місця події від 09.10.2018 р., з фототаблицею до нього, з якого вбачається, що на місці події не було виявлено маленького кухонного ножа, яким ОСОБА_4 , згідно показанням ОСОБА_3 , їй нібито погрожував. При цьому п`ять кухонних ножів знаходилися в кухні в шкафчиках, і лише ніж, яким було заподіяно тілесні ушкодження потерпілому, знаходився в кухні на столі;

- висновку судово-медичної експертизи від 03.11.2017 р. № 1174-Е-Д, яким встановлено, що тілесне ушкодження ОСОБА_4 не могло бути заподіяне за механізмом, вказаним у слідчому експерименті за участю ОСОБА_3 , - при натиканні потерпілого на клинок ножа, - і виникло саме від удару сплощеним колюче-ріжучим предметом, який утворив раньовий канал глибиною 19 см, тобто цей удар був нанесений цілеспрямовано та із значною силою.

Проаналізувавши зазначені та інші докази у сукупності, суд першої інстанції ґрунтовно відкинув висунуті обвинуваченою версії як неспроможні і спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене. Колегія суддів із цими висновками погодилася і визнала їх такими, що відповідають дійсному змісту досліджених доказів і фактичних обставин, що ними підтверджуються, у зв`язку зі чим критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо неправильного встановлення судом фактичних обставин справи, перебування її у стані необхідної оборони та помилковості кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 115 КК України. На думку колегії суддів, встановлені судом фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення - обране знаряддя вчинення злочину, нанесення ним удару у місце розташування життєво важливих органів, сила і спрямованість удару, - поза розумним сумнівом свідчать про те, що умисел обвинуваченої був направлений саме на умисне позбавлення життя потерпілого. Посилання апелянта на те, що судом не було досліджено переписку між нею та потерпілим у месенджерах, а також не було допитано свідка ОСОБА_7 , колегія суддів не прийняла до уваги з огляду на те, що вказані докази мають непрямий характер, не стосуються безпосередньо події злочину та, згідно поясненням самої обвинуваченої, можуть лише охарактеризувати певним чином стосунки між останньою та ОСОБА_4 у період часу до вчинення злочину, а отже не мають істотного значення для справи. Крім того, питання про дослідження вказаних доказів та про допит свідка ОСОБА_7 у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції стороною захисту порушене не було. Доводи апеляційної скарги щодо особи потерпілого ОСОБА_4 , який є раніше неодноразово судимим, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги, оскільки вони не спростовують доведеності вчинення ОСОБА_3 інкримінованого їй кримінального правопорушення. Посилання обвинуваченої на безпідставність висновку суду про перебування її на час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння колегія суддів оцінила критично, оскільки правильність такого висновку підтверджується поза розумним сумнівом низкою досліджених доказів, зокрема:

- показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є медичними працівниками і надавали допомогу ОСОБА_4 , і зазначили зокрема, що на час їх прибуття до місця події ОСОБА_3 очевидно перебувала у стані алкогольного сп`яніння - від неї було чути запах алкоголю, в неї була нестійка хода, нескладна мова, з її боку мала місце неадекватна агресивна поведінка;

- показаннями самої ОСОБА_3 під час слідчого експерименту за її участю про те, що їй стало погано від алкоголю і вона вирвала у ванній кімнаті, що узгоджуються із протоколом огляду місця події від 09.10.2018 р., з фототаблицею до нього, згідно якому у ванній кімнаті було виявлено в умивальнику залишки біологічної речовини зі специфічним запахом, за зовнішніми ознаками схожої на рвоти. Колегія суддів звернула увагу на те, що Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема у Постанові № 51-138км18 від 15.03.2018 р., неодноразово вказував на те, що факт перебування особи у стані алкогольного сп`яніння не обов`язково має підтверджуватися відповідним медичним висновком і може бути встановлений шляхом дослідження інших доказів.

Не погодившись із ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, захисник ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просив скасувати судові рішення щодо ОСОБА_3 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує, що умислу позбавляти потерпілого життя у його підзахисної не було, вона лише хотіла зупинити його протиправну поведінку щодо неї. У зв`язку з чим її дії необхідно кваліфікувати за ст. 118 КК. Стверджував, що суди не дали належної оцінки поясненням ОСОБА_3 , а безпідставно взяли до уваги показання потерпілої, свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . До того ж безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про дослідження переписки між потерпілим та його підзахисною і у допиті свідка ОСОБА_7 , чим порушено право на справедливий суд. За твердженням сторони захисту, апеляційний суд не зважив на допущені порушення й необґрунтовано відхилив вимоги її підзахисної, постановивши ухвалу, яка не відповідає статтям 370, 374, 419 КПК.

Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року Вирок Дніпровського районного суду Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 вересня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року щодо ОСОБА_3 залишено без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвалюючи дану постанову Верховним Судом було встановлено, що висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості засудженої ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК. Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями обвинуваченої ОСОБА_3 , яка визнавала себе винуватою частково у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та не заперечувала, що потерпілому було спричинено тілесне ушкодження ножем, який вона тримала у руках; свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (медичні працівники), які зазначили, що по приїзду на місце пригоди тілесних ушкоджень на ОСОБА_3 не бачили, остання їм повідомила, що вона чистила рибу ножем, а потерпілий її повернув і напоровся на ніж, а потім сказала, що вони з потерпілим любили грати в рольові ігри з ножами, і під час такої гри він напоровся на ніж. Також пояснювали, що ОСОБА_3 їм не казала, що у неї з потерпілим був конфлікт, що він її бив, а вона захищалася від його дій. ОСОБА_3 була у стані алкогольного сп`яніння, вела себе неадекватно, лягала і падала на потерпілого як в квартирі, так і в автомобілі швидкої допомоги. Окрім того, як обґрунтовано зазначив місцевий суд, що винуватість ОСОБА_3 також підтверджується даними протоколів слідчих дій, висновками судово-медичних експертиз та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку. Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності достатніми, місцевий суд, з чим погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їй злочину і правильно кваліфікував її дії за ч. 1 ст. 115 КК. Суди навели переконливі доводи на обґрунтування такого висновку, тому суд касаційної інстанції визнав його правильним. Доводи захисника про перебування його підзахисної в стані необхідної оборони, а відтак вчинення умисного вбивства при перевищенні її меж (ст. 118 КК), належним чином судами перевірено та таку версію сторони захисту спростовано. Так, умисне вбивство, передбачене ст. 115 КК, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання. На відміну від умисного вбивства, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мотив діяння, який обумовлений захистом винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. Частина 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнає дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК). Вирішуючи питання про відсутність чи наявність в діях особи стану необхідної оборони у разі вчинення злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи слід оцінювати акт суспільно небезпечного посягання й акт захисту, встановлювати їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. Місцевий та апеляційний суди, врахувавши вищезазначене, дійшли висновку, що обране знаряддя вчинення злочину (ніж), завдання ним удару у місце розташування життєво важливих органів, сила і локалізація удару (довжина ранового каналу 19 см) свідчать саме про усвідомлення засудженою суспільної небезпечності своїх дій, передбачення нею суспільно небезпечних наслідків та свідомо допускаючи їх настання. Також суди дійшли висновку, що у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які би підтверджували, що під час конфлікту ОСОБА_4 використовував предмети (ніж), оскільки п`ять кухонних ножів знаходилися на кухні в шафі, і на жодному з них не виявлено відбитків пальців. Крім того, згідно висновку експерта від 09.10.2017 р. № 1149-Е, яким зафіксовано наявність у ОСОБА_3 незначних тілесних ушкоджень, які за характером та обсягом очевидно не збігаються з її показаннями щодо обставин нападу на неї з боку ОСОБА_4 , зокрема в обвинуваченої не було виявлено слідів стискання її горла, пошкоджень від удару зверху по голові рукою, в якій було затиснуто ніж, слідів множинних ударів по тулубу. Це все свідчить про те, що засуджена не могла відчувати реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, а відтак дії потерпілого ані за своїм характером, ані за об`єктивними проявами не могли бути розцінені засудженою такими, що досягли ступеню суспільної небезпечності та викликати стан необхідної оборони. З такими висновками погодився Верховний Суд. З урахуванням конкретних обставин справи дії ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковані правильно. Що стосується тверджень сторони захисту про те, що судом не дано оцінки показанням його підзахисної про те, що їй погрожував потерпілий та ці погрози вона сприймала реально і непокоїлася за своє життя, то вони є безпідставними. Показанням ОСОБА_3 суди попередніх інстанцій надали критичну оцінку, навівши в судових рішеннях мотиви і аргументи своїх висновків, з якими погодився Верховний Суд. Доводи сторони захисту у касаційній скарзі про те, що висновки місцевого суду про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, ґрунтуються на недостатніх доказах, колегія суддів визнала безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами провадження та вищенаведеними доказами, яким суд надав належну оцінку, навівши ґрунтовні мотиви своїх висновків. Доводи у касаційній скарзі сторони захисту про те, що місцевим судом не досліджено переписку між ОСОБА_3 та потерпілим у месенджерах, а також не було допитано свідка ОСОБА_7 , є безпідставними, оскільки вказані докази не стосуються безпосередньо події злочину, а можуть лише охарактеризувати певним чином стосунки між останньою та ОСОБА_4 у період часу до вчинення злочину, а отже не мають істотного значення для справи. Крім того, з матеріалів провадження убачається, що сторона захисту в порядку ч. 3 ст. 404 КПК у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не заявляла клопотань про дослідження вказаних доказів та допит свідка ОСОБА_7 . Судом провадження розглянуто повно та дотримано змагальності його розгляду. Доводи, наведені в касаційній скарзі щодо інших порушень кримінального процесуального закону, не є такими, що тягнуть скасування оскаржуваних судових рішень. Крім того, суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження у тому числі й за апеляційною скаргою засудженої на вирок місцевого суду, належним чином, відповідно до вимог статей 404, 405, 407, 412414 КПК, перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги її захисника, визнав їх безпідставними, мотивувавши належним чином своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу засудженої визнано необґрунтованою. При цьому апеляційний суд не надавав іншої, ніж суд першої інстанції, оцінки дослідженим письмовим доказам та показанням свідків, а лише оцінив ці докази кожен окремо та в сукупності і дійшов до обґрунтованого висновку, що доказів, які є належними та допустимими і обґрунтовано покладені місцевим судом в основу вироку, достатньо для визнання ОСОБА_3 винуватою у пред`явленому їй обвинуваченні та ці докази у своїй сукупності беззаперечно «поза розумним сумнівом» доводять її винуватість.

Засуджена ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою проперегляд вироку Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 вересня 2020 року за нововиявленими обставинами. У даній заяві зазначила, що експертиза на алкоголь відносно неї не була проведена, але визнано це обтяжуючою обставиною при призначенні покарання, що вона вважає припущенням, оскільки на той час вона вживала ліки та проходила лікування. Також стверджує, що покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були плутаними, її вина була встановлена з урахуванням доказів обвинувачення, без урахування доказів захисту, судами не враховано наявність судимості у потерпілого, його стан здоров`я, а також не враховані покази батька потерпілого про те, що останній зловживав алкогольними напоями, покази її матері про висловлені їй погрози потерпілим, а також не прийняті до уваги її покази про постійні виклики поліції з приводу поведінки потерпілого, який мав фізичну перевагу у порівнянні з нею, судами не була дана оцінка її листуванню із потерпілим.

Розглянувши подану засудженою заяву, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до статті 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 4) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 460 КПК України учасники судового провадження мають право подати заяву про перегляд за нововиявленими або виключними обставинами судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили.

Згідно ч.1 ст.461 КПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подано протягом трьох місяців після того, як особа, яка звертається до суду, дізналася або могла дізнатися про ці обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 461 КПК України, за наявності обставин, які підтверджують невинуватість засудженого або вчинення ним менш тяжкого кримінального правопорушення, перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами строками не обмежено.

Відповідно до ч.2 ст.462 КПК України у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами зазначаються, в тому числі обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду; обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин.

Нововиявленими слід вважати обставини, як фактичного так і правового характеру, які об`єктивно існували на момент вирішення кримінальної справи; не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі. Наявність обох цих умов для визнання обставини нововиявленою є обов`язковою.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. За змістом наведених норм процесуального закону, роль суду при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами зводиться лише до встановлення наявності таких обставин, оцінки їх з точки зору істотності для даної конкретної справи, їх дослідження та прийняття відповідного рішення. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Викладені у заяві обставини не можуть бути визнані нововиявленими у розумінні ст.459 КПК України, оскільки були предметом судового розгляду.

При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що особа, яка порушує питання про скасування, має довести, що не було можливості надати зазначені докази на остаточному розгляді і що вони є суттєвими.

Враховуючи викладене, заява ОСОБА_3 про перегляд вироку за нововиявленими обставинами підлягає поверненню. При цьому, повернення заяви не позбавляє засуджену право повторного звернення до суду, в порядку, передбаченому КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369-372, 392, 459 467, КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву засудженої ОСОБА_3 про перегляд вироку Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 вересня 2020 року за нововиявленими обставинами повернути заявнику з усіма додатками.

Копію ухвали невідкладно надіслати ОСОБА_3 , разом із заявою та роз`яснити, що повернення заяви не позбавляє права повторного звернення до суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів до Дніпровського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Суддя ОСОБА_1