Справа № 477/536/21
Провадження № 1-кп/488/194/23 р.
УХВАЛА

01.06.2023 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі колегії:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора- ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7

розглянувши клопотання прокурора про продовження міри запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст. 289, п. 9 ч. 2 статті 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Корабельного районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст. 289, п.9 ч.2 статті 115 КК України, якому обрано міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

01.06.2023 року до суду надійшло клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_6 раніше обраної міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строк дії якої спливає 05 червня 2023 року.

В обгрунтування свого клопотання прокурор зазначає, що продовжують існувати ризики ухилення обвинуваченого від суду, вчинення ним нових злочинів, а також незаконного впливу на потерпілого та свідків, якими є співмешканка обвинуваченого та її діти.

В судовому засіданні прокурор підтримав дане клопотання з мотивів, наведених у ньому та вважав, що більш м`який вид запобіжного заходу не здатен запобігти заявленим ризикам і забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість вчиненого ним злочину та репутацію обвинуваченого. Вважав, що інші більш м`які види запобіжного заходу не здатні запобігти заявленим ризикам, в тому числі домашній арешт, вказуючи на те, що до затримання ОСОБА_6 як підозрюваного за вищенаведеними злочинами, останній мешкав за місцем роботи, де вчинив злочин, через що не має можливості подальшого перебування на території вказаного приміщення.

Захисник та обвинувачений просили у задоволенні клопотання відмовити, вказуючи на недоведеність прокурором реальності існування наведених у клопотанні ризиків. Просили змінити запобіжний захід на більш м`який, зокрема на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю за адресою АДРЕСА_1 .

Приймаючи рішення щодо заявленого клопотання сторони обвинувачення колегія виходить з такого.

Відповідно до приписів ч.3 ст.331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За приписами ч.ч.3 та 4 ст.199 КПК клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Стосовно обґрунтованості підозри, то у відповідності до норм КПК України, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду провадження по суті, а саме питань пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи не винною у вчиненні злочину.

При цьому, у суду на даний час немає підстав вважати, що орган досудового розслідування пред`являючи підозру і висуваючи обвинувачення ОСОБА_6 діяв недобросовісно, не маючи на те обгрнутованих підстав.

Щодо заявлених ризиків, то згідно обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні ряду умисних злочинів, в тому числі у скоєнні особливо тяжкого злочину проти життя людини, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 10 до 15-ти років або ж довічне позбавлення волі. Він неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, в тому числі із застосуванням насилля до потерпілого, після вчинення діянь, намагався їх приховати, як то слідує з версії обвинувачення. Крім того, за висунутим обвинуваченням, ОСОБА_8 вчинив ряд тяжких злочинів у період умовно-дострокового звільнення.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Отже, тяжкість покарання, що може бути застосоване відносно ОСОБА_6 у разі доведення його вини, репутація обвинуваченого та відсутність чинників, які б утримували обвинуваченого від втечі, свідчать про високу ймовірність ризику його переховування від суду.

Також колегія вважає слушними доводи прокурора щодо існування ризику незаконного впливу ОСОБА_6 та потерпілого та свідків, адже з урахуванням тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому у разі доведення його вини, останній може вдатись до заходів впливу на вказаних осіб з метою надання ними показів на його користь.

Окрім того, суд вважає доведеним ризики щодо можливості скоєння обвинуваченим інших кримінальних діянь, який є раніше судимим та знову обвинувачується у вчиненні нових умисних злочинів у період умовно-дострокового звільнення, що у разі доведення його вини, свідчить про суспільну небезпечність обвинуваченого.

За наведеного, приймаючи до уваги положення ч.2 ст.183 КПК України, доведеність вище вказаних ризиків, тяжкість обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 та міри покарання, передбаченої за даним обвинуваченням у разі доведеності його винним, застосування міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою є виправданою та необхідною для запобігання заявленим ризикам, чого неможливо досягти із застосуванням більш м`яких видів запобіжних заходів, в тому числі такого як домашній арешт, і що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стосовно позиції захисника та обвинуваченого щодо можливості обрання відносно нього міри запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, то з огляду на наведені вище обставини, інший запобіжний захід не здатен запобігти заявленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, в тому числі такий як домашній арешт, тим більш в умовах воєнного стану, в якому нині перебуває Україна.

Щодо застави, то враховуючи висунуте обвинувачення та положення п.2 ч.3 ст.183 КПК України, колегія не призначає обвинуваченому застави.

З урахуванням стадії кримінального провадження, суд також вважає слушними доводи прокурора щодо строку, на який сторона обвинувачення просить продовжити даний вид запобіжного заходу.

Керуючись статтями 177, 178, 191, 331, 369-372 КПК України, колегія

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора про продовження міри запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 31 липня 2023 року включно.

На ухвалу протягом п`яти днів з дня її оголошення до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо може бути подано апеляцію, подача якої не зупиняє виконання ухвали.

Для обвинуваченого, який утримуються під вартою, вищевказаний строк на оскарження ухвали обчислюється з дня отримання її копії.

Головуюча ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3