Ухвала

Іменем України

12 червня 2023 року

м. Київ

провадження № 51-3528 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 2 серпня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 березня 2023 року відносно ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Мостиського районного суду Львівської області від 2 серпня 2022 року

ОСОБА_6 , (13.12.2021 року змінила прізвище із прізвища ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та мешканку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 2 березня 2023 року апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 8 жовтня 2021 року близько 14:50 год., перебуваючи на зупинці громадського транспорту в селі Черневе Львівської області, на ґрунті особистих неприязних стосунків, кулаком лівої руки нанесла ОСОБА_4 один удар в голову, два удари по спині та два удари по правій руці, чим завдала потерпілій фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

Представник потерпілої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить змінити вирок Мостиського районного суду Львівської області від 2 серпня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 березня 2023 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 126 КК України з 850 грн штрафу на громадські роботи на строк до 200 годин або виправні роботи на строк до 1 року.

Свою вимогу обґрунтовує тим, що призначене місцевим судом ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості кримінального проступку та особі винної, що є підставою для зміни судових рішень. Адвокат ОСОБА_5 не погоджується з призначеним ОСОБА_6 покаранням у виді штрафу, оскільки таке, на його думку, є недостатнім для її покаяння, виправлення та усвідомлення протиправної поведінки.

Зазначає, що ОСОБА_6 офіційно не працює, має на утриманні дітей, тому вважає, що їй потрібно обрати міру покарання у виді громадських робіт, а не штрафу, оскільки остання не буде мати змоги оплатити цей штраф.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_5 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій ОСОБА_6 . Натомість, вказує, що призначене судом покарання у виді штрафу не відповідає ступеню тяжкості кримінального проступку та її особі внаслідок м`якості.

На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі статті 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженій міру примусу, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, наслідки та обставини його вчинення , кількість ударів, завдана потерпілій шкода, те, що потерпіла синців чи інших ушкоджень не отримала; особу винної, її вік, матеріальний та сімейний стан, яка має на утриманні трьох малолітніх дітей, які проживають разом з нею; вчинення кримінального правопорушення вперше, відсутність судимостей; стан здоров`я ОСОБА_6 , яка на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває; наявність постійного місця проживання та позитивної характеристики, згідно з якою обвинувачена є багатодітною матір`ю, громадського порядку не порушувала, скарг на її поведінку не надходило; відношення винної до вчиненого діяння; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Судом першої інстанції також враховано думку потерпілої та її представника, які наполягали на призначенні ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт.

Доводи представника потерпілої про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 внаслідок м`якості, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу на вирок місцевого суду, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи її без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими. Зокрема, апеляційний суд вірно вказав, що призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення й попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що думка потерпілої та її представника має істотне значення при призначенні обвинуваченій покарання, однак не є вирішальною при прийнятті судом відповідного рішення. Думка потерпілої повинна враховуватися в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Крім того, невизнання обвинуваченою вини у вчиненні кримінального проступку є її правом, а тому і не може бути підставою для призначення їй більш суворого покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла вірного висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 126 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. у повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, і таке буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З такими висновками погоджується й колегія суддів касаційного суду.

На думку колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням обставин кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання ОСОБА_6 .

Касаційна скарга представника потерпілої не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваних судових рішень, які відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду ще й вимогам ст. 419 КПК України.

Слід зауважити, що представник потерпілого у касаційній скарзі просить посилити призначене засудженій покарання.

Однак стаття 437 КПК України передбачає, що Суд касаційної інстанції не має права застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання. Що само по собі також є підставою для відмови у задоволенні скарги.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 2 серпня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 березня 2023 року відносно ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3