Номер провадження: 11-сс/813/867/23
Справа № 522/8658/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року, про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000047 від 07 лютого 2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364; ч.3 ст.368 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року задоволено клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , та до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.3 ст.368 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 02 липня 2023 року.

У якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава у розмірі 373 прожиткових мінімуми для працездатних осіб, тобто у сумі 1 001 132,00 грн. (один мільйон одна тисяча сто тридцять дві грн.).

Також зазначеною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та заяви ОСОБА_10 про передачу підозрюваного під особисту поруку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі у вигляді домашнього арешту в нічний період доби за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що підозра ОСОБА_8 за ч.3 ст.368 КК України є необґрунтованою.

Захисник зазначає, що ОСОБА_8 став жертвою провокації зі сторони співробітників УСБУ, які наказали йому відвідувати роботу зі спеціальною апаратурою з метою зробити провокацію отримання його начальником ОСОБА_11 неправомірної вигоди. Після того, як ОСОБА_8 відмовився від таких дій йому було повідомлено про підозру.

Захисник звертає увагу на те, що після нібито вчинення тяжкого злочину ОСОБА_8 з 14.04.2023 року по 03.05.2023 року, вільно переміщувався по місту, ходив на роботу та не був затриманий.

Покази свідків, ім`я яких не розкрито, не можуть бути достатніми доказами обґрунтованості підозри.

Крім того, надані прокурором протоколи НСРД не відповідають змісту повідомлення про підозру та змісту протоколу огляду місця події віл 14.04.2023 року, оскільки в цих документах фігурують різні суми грошових коштів, які нібито складають неправомірну вигоду.

Також у повідомлені про підозру зазначено, що ОСОБА_8 мав певні службові повноваження відносно прийняття рішень про видачу дозволів на участь у дорожньому русі транспортних засобів, проте його посадова інструкція не передбачає таких повноважень.

Разом з тим, слідчий суддя у своїй ухвалі зробив висновок про доведеність вини підозрюваного, що свідчить про порушення презумпції невинуватості.

Крім того, слідчим суддею проігноровано відсутність доказів на підтвердження заявлених прокурором ризиків.

Слідчий суддя не врахував, що ОСОБА_8 раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , працевлаштований, є офіцером поліції, має на утримання хворих батьків та малолітню дочку.

Щодо визначеної суми застави, захисник зазначив, що з січня 2022 року по грудень 2022 року дохід ОСОБА_8 без врахування податків та зборів, склав 660 214, 21 гривень, що з огляду на наявність у нього хворих батьків та дитини, позбавляє його права скористатися інститутом застави.

Захисник зазначив, що полковник ЗСУ ОСОБА_10 готовий взяти на поруки ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржену ухвалу без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження за клопотанням слідчого, та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.3 ст.368 КК України, є обґрунтованою.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що на початку 2023 року, але до 07.02.2023, ОСОБА_12 звернувся до свого знайомого працівника УПП в Одеській області ДПП ОСОБА_13 , з метою уточнення умов перевезення великогабаритного вантажу. Останній знаючи, що посаду керівника відповідного профільного підрозділу з цього питання, а саме начальника відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції займає ОСОБА_8 , звернувся до нього. ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_13 , що отримання вказаного дозволу на перевезення великогабаритного вантажу та його супроводження можливе за умови передачі ОСОБА_8 в залежності від обставин суми неправомірної вигоди у сумі від двох до трьох тисяч доларів США. При цьому зазначив, що у зв`язку з тим, на момент їх розмови відбувались резонансні затримання посадовців за підозрою вчинення корупційних правопорушень, необхідно щоб ОСОБА_12 не поспішав з подачею документів та перечекав певний час.

В подальшому ОСОБА_14 , у зв`язку з необхідністю перевезення великогабаритного вантажу подав відповідні документи, але 17.03.2023 отримав відмову.

В телефонній розмові ОСОБА_8 пояснюючи причину відмову зазначив ОСОБА_13 , що потрібно було повідомити його про надходження документів та на майбутнє вказав про необхідність цього.

Після подачі ОСОБА_12 повторно документів 17.03.2023 на отримання дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні при супроводженні автомобілем поліції, 21.03.2023 йому надано відповідний дозвіл № 2023-13855101-1 НГ та виділено відповідний супровід у кількості однієї машини з екіпажом з двох осіб для супроводження вантажу 29.03.2023.

28.03.2023 приблизно о 00.00 годині, перебуваючи на території УПП в Одеській області ДПП, за адресою: місто Одеса, вул. Академіка Корольова, 5, ОСОБА_8 отримав у ОСОБА_13 500 доларів США, за безперешкодне отримання дозволу ОСОБА_12 № НОМЕР_1 та виділення відповідного супроводу у кількості однієї машини з екіпажом з двох осіб для супроводження вантажу 29.03.2023. При отриманні неправомірної вигоди ОСОБА_8 отримавши 500 доларів США особисто у руки, зазначив про необхідність поділу вказаної суми на три частини і повернув ОСОБА_13 частину суми у розмірі 200 доларів США.

05.04.2023 у зв`язку з тим, що не відпала необхідність транспортування великогабаритного вантажу, транспортування якого було заплановано на 29.03.2023, та виникнення необхідності транспортування додаткового великогабаритного вантажу, та їх супроводу звернувся з відповідними пакетами документів та 11.04.2023 отримав щодо вантажу, що не було транспортовано 29.03.2023 дозвіл № 2023-13855101-2 НГ на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні при супроводженні автомобілем поліції та для транспортування нового вантажу дозвіл № 2023-13855101-3 НГ на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні при супроводженні автомобілем поліції.

12.04.2023 ОСОБА_8 в ході розмови з ОСОБА_13 визначив, що необхідно передати йому неправомірну вигоду лише щодо транспортування нового вантажу та видачу на це дозволу № 2023-13855101-3 НГ на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні і супроводження його автомобілем поліції у такому ж розмірі як і за вантаж, що планувалось транспортувати 29.03.2023 у сумі 500 доларів США.

14.04.2023 перебуваючи в особистому службовому кабінеті УПП в Одеській області ДПП за адресою: місто Одеса, вул. Академіка Корольова, 5, ОСОБА_8 в ході розмови з ОСОБА_13 отримав від останнього неправомірну вигоду у сумі 500 доларів США, за безперешкодне отримання дозволу ОСОБА_12 № 2023-13855101-3 НГ, на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні і супроводження його автомобілем поліції. Після отримання вказаної неправомірної вигоди ОСОБА_8 поцікавився чи задоволений ОСОБА_12 та повернув ОСОБА_13 частину суми неправомірної вигоди у розмірі 200 доларів США.

Загальна сума отриманої ОСОБА_8 неправомірної вигоди складає 600 доларів США, що еквівалентно 21941,16 (двадцять одна тисяча дев`ятсот сорок одна ціла та шістнадцять сотих) грн.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.3 ст.368 КК України, підтверджується: матеріалами оперативного підрозділу УСБУ в Одеській області від 02.02.2023, заявами про вчинення злочину ОСОБА_13 та ОСОБА_12 від 09.02.2023, матеріалами оперативного підрозділу УСБУ в Одеській області від 09.02.2023, протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 11.02.2023, протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 13.02.2023, протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_12 від 20.02.2023, протоколами додаткового допиту свідка ОСОБА_13 від 02.03.2023, 17.03.2023, 29.03.2023, 14.04.2023, протоколом огляду місця події від 14.04.2023, протоколом освідування особи від 14.04.2023, протоколом допиту в якості свідка ОСОБА_8 від 14.04.2023, матеріалами оперативного підрозділу УСБУ в Одеській області від 26.04.2023, протоколом огляду речей і документів від 05.01.2023, та іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд зазначає, що, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

Разом з тим, апеляційний суд не приймає до уваги твердження захисника ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції зазначив про доведеність вини ОСОБА_8 , оскільки зі змісту оскарженого рішення убачається, що суд мав на увазі обґрунтованість підозри ОСОБА_8 , оскільки оскарженою ухвалою вирішував питання про застосування запобіжного заходу, а не доведеність вини підозрюваного.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненнідвох тяжких злочинів, в тому числі за ч.3 ст.368 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до 10 років з конфіскацією майна.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Разом з тим, слідчий суддя справедливо врахував те, що підозрюваний може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_8 займає посаду начальника відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, що дає змогу останньому знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів відповідних підрозділів Управління патрульної поліції в Одеській області, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення,

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про існування ризику незаконного впливу підозрюваним ОСОБА_8 свідків, покази яких мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, а також вони не допитані в судовому засіданні.

Апеляційний суд зазначає, що ризик незаконного впливу на свідків об`єктивізується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). Тобто ризик впливу на потерпілу та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

З огляду на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, такі соціальні фактори, як наявність хворих батьків та дитини, а також те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, на думку апеляційного суду не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді щодо наявності ризиків та не дають достатніх підстав вважати, що вони може мати стримуючу дію та сприятиме зменшенню ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлені не були.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 .

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є необхідним забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з п.2) ч.5 ст.182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.5 ст.183 КПК України, розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому в абзаці 2 ч.5 ст.182 КПК України зазначено, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та розміру шкоди, який ним завдано, обґрунтовано визначив заставу у розмірі 373 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні слідчого ризикам.

В свою чергу, апеляційний суд зазначає про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що суд, при встановленні суми застави, яка перевищує платоспроможність обвинуваченого повинен враховувати тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, а також його професійне становище. Судом, враховуючи винятковий характер справи, виправдано корегування суми для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникати правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану підозрюваного, не є достатнім для забезпечення його явки у судове засідання.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що 05 травня 2023 року, застава, визначена ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року, була внесена, що підтверджується наданими захисником копіями квитанцій.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року, якою до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.3 ст.368 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 02 липня 2023 року, з визначенням застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4