УХВАЛА

Іменем України

21 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 695/946/16-к

провадження № 51 - 4893 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 08 травня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000449 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Подільське, Золотоніського району, Черкаської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Золотоніського районного суду Черкаської області від 31 січня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі статей 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до вироку суду 26 квітня 2015 року, близько 05:00 год., водій ОСОБА_4 , у порушення вимоги п. 2.1 а) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії «А», у порушення вимог п. 2.9 в) ПДР України, керував мотоциклом МТ, без номерного знака, рухаючись по автомобільній дорозі сполученням автодорога «Золотоноша-Драбів» с. Подільське Золотоніського району Черкаської області на 1 км + 100 м, у напрямку с. Подільське. Порушуючи вимоги п. 19.1. а) та п. 10.1. ПДР України виїхав на зустрічну смугу руху та скоїв зіткнення із автомобілем «ВАЗ-2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , який рухався у зустрічному напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди:

- пасажир мотоцикла МТ, без реєстраційного номера, потерпілий ОСОБА_6 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №376 від 09 жовтня 2015 року, отримав тяжкі тілесні ушкодження;

- інший пасажир, потерпілий ОСОБА_7 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №372 від 07 жовтня 2015 року отримав тяжкі та середнього ступеня тяжкості тілесні ушкоджень.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм мотоцикла «МТ», без реєстраційного номера, ОСОБА_4 , а саме вимог п. 2.3 б ПДР України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілим тяжких тілесних ушкоджень.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 08 травня 2023 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та прокурора залишив без задоволення, а вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2023 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, засуджений вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, щосуди:

· не взяли до уваги наявність суперечливих доказів, а саме показань потерпілих та свідка;

· порушили принцип презумції невинуватості;

· надали перевагу доказам, які були зібрані з урахуванням показань одного із учасників ДТП, при цьому повністю обмежили іншого учасника - ОСОБА_4 у зібранні та поданні доказів;

Стверджує, що:

· його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не доведена поза розумним сумнівом;

· судовий розгляд кримінального провадження не відповідає критеріям права на справедливий суд, оскільки орган досудового розслідування та суди не перевірили іншу версію подій, а місцевий суд не задовольнив ряд клопотань обвинуваченого та йому не було надано достатньо часу для підготовки до захисту;

· орган досудового розслідування обмежив його право на захист;

· відмова у проведенні слідчого експерименту із учасниками ДТП унеможливила встановлення всіх обставин кримінального правопорушення;

· деякі технічні записи судових засідань суду першої інстанції не належної якості;

· ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого про те, що судами порушено принцип презумції невинуватості. Винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена поза розумним сумнівом. Орган досудового розслідування фактично обмежив забезпечення права ОСОБА_4 на захист та фактично переклав на нього доведення своєї невинуватості. Суди не взяли до уваги наявність суперечливих доказів, а саме показань потерпілих та свідка

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження, ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, правильно оцінених судом.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_5 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 26 квітня 2015 року, відповідно до якого оглянуто і описано місце дорожньо-транспортної пригоди за участю мотоцикла МТ під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля «ВАЗ-2121» під керуванням ОСОБА_5 ; даними протоколу слідчого експерименту від 29 грудня 2015 року та доданого до нього плану-схеми; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи від 13 листопада 2015 року, відповідно до якого місце зіткнення автомобіля «ВАЗ-2121» д.н.з. НОМЕР_1 та мотоцикла МТ без реєстраційного номера розташоване перед початком утворення подряпини по напрямку руху автомобіля «ВАЗ-2121», позначеної « l1 » на схемі до протоколу огляду місця події від 26 квітня 2015 року; висновком судової автотехнічної експертизи № 4/22 від 15 січня 2016 року, відповідно до якого у дорожній обстановці, яка склалася на момент ДТП, водій автомобіля «ВАЗ-2121» ОСОБА_5 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.2, 12.3 ПДР України. У дорожній обстановці, що склалася, водій мотоцикла МТ ОСОБА_4 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 10.1, 19.1 а) ПДР України. У причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події був виїзд мотоциклом МТ на смугу руху, яка призначена для зустрічного руху; висновком експерта № 376 від 09 жовтня 2015 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_6 виявлено тяжкі тілесні ушкодження, у зв`язку з небезпекою для життя; висновком експерта № 372 від 07 жовтня 2015 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_7 виявлено тяжкі та середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження; відповідно до висновку експерта № 370 від 07 жовтня 2015 року, у ОСОБА_4 виявлено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Пунктом 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.

Згідно із ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Також такий конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК України), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК України). Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Разом з тим, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.

Так, під час судового засідання у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та зазначив, що рухався мотоциклом по своїй смузі для руху, від правого краю проїжджої частини було близько 1 м. раптом стався удар і він втратив свідомість.

Суди першої та апеляційної інстанції позицію обвинуваченого ОСОБА_4 про невизнання винуватості оцінили критично, зазначивши при цьому, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом», підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

Так, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що він 25 квітня 2015 року, у період часу з 20.00 по 21.00 год. разом з іншими друзями прийшов до ОСОБА_4 , де вони відпочивали та вирішили на мотоциклі ОСОБА_4 поїхати у нічний клуб. Після того, як вони відпочили у нічному клубі він, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вирішили повертатися додому. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вживали пиво, вже не пам`ятає в якій кількості. Близько 05 год. ранку вони на мотоциклі ОСОБА_4 поверталися додому, за кермом перебував ОСОБА_4 , він сидів за ним, а ОСОБА_6 сидів позаду. Мотоцикл був без коляски та не мав світла. Рухались вони зі швидкістю близько 60 км на год., була темна пора доби, видніло за 4-5 м. Коли вони об`їжджали яму на зустріч їм виїхав автомобіль «Нива», який також рухався без світла та вони зіткнулись із ним. Після зіткнення ОСОБА_5 надав їм необхідну допомогу та викликав на його прохання «швидку».

Потерпілий ОСОБА_6 надав суду показання, що 25 квітня 2015 року він відпочивав разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_7 і вони вирішили поїхати у нічний клуб. Хоч він був проти такої поїздки, однак погодився їхати та вони вирушили на мотоциклі ОСОБА_4 у м. Золотоноша, де відпочивали в нічному клубі. Він вживав алкогольні напої та був в стані сильного алкогольного сп`яніння, ОСОБА_4 теж випив щонайменше один бокал пива, однак точної кількості випитого ОСОБА_4 не пам`ятає. Перед закриттям клубу вони вирішили їхати додому, однак виявили, що у мотоциклі ОСОБА_4 не працює світло, намагалися його полагодити, проте це не вдалося, а тому вирішили їхати без світла. Видимість була непоганою, дорога вся була у вибоїнах, не мала роздільної смуги, хоча ОСОБА_4 , який був за кермом, добре знав дорогу, об`їжджав ями та рухався за пів метра від обочини. Коли вони з`їжджали з гори, то він помітив автомобіль, що рухався за 5-10 м від них, у автомобіля було також виключено світло фар, у цей момент відбулося зіткнення. Вказував, що знаходився позаду та не бачив точно як рухався автомобіль, однак вважає, що останній рухався майже біля умовної роздільної смуги руху.

Свідок ОСОБА_5 у наданих суду показаннях, також зазначив, що коли він рухався на автомобілі «ВАЗ-2121» по своїй смузі для руху на гору, раптово виїхав мотоцикл без увімкненого світла і відбулося зіткнення у водійську сторону автомобіля.

Таким чином, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні слушно зазначив, що як встановлено судом першої інстанції, і не оспорюється обвинуваченим, він 26 квітня 2015 року близько 05 год. керував мотоциклом МТ з порушенням вимог п. 2.1 а), 2.9 в), 19.1 а) ПДР України, зокрема не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії «А», без номерного знаку та без увімкнутих світлових приборів ближнього (дального) світла фар.

Суд апеляційної інстанції також слушно зауважив, що показання потерпілого ОСОБА_7 узгоджуються зі схемою ДТП, де місцем зіткнення транспортних засобів є позначка 3, розташована на відстані 4 м. від краю проїжджої частини, а також із висновком експерта № 4/457 від 13 листопада 2015 року, відповідно до якого місце зіткнення автомобіля «ВАЗ-2121» та мотоцикла МТ розташоване перед початком утворення подряпини по напрямку руху автомобіля «ВАЗ-2121», позначеної «11» на схемі до протоколу огляду місця події від 26 квітня 2015 року (позначка 5) та показаннями свідка ОСОБА_5 .

При цьому, апеляційний суд врахував, що потерпілий ОСОБА_6 у своїх показаннях, наданих суду першої інстанції, також вказував про те, що обвинувачений об`їжджав ями на дорозі, а про рух автомобіля пояснити нічого не зміг, оскільки на мотоциклі сидів у якості пасажира за ОСОБА_7 . Потерпілий ОСОБА_6 стверджував, що він у нічному клубі вживав алкогольні напої та перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння.

У зв`язку з вищевикладеним суди дійшли слушного висновку, що місце зіткнення транспортних засобів розташоване на смузі руху автомобіля «ВАЗ-2121», що спростовує посилання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо виїзду автомобіля «ВАЗ-2121» на смугу руху мотоцикла МТ і, що саме ОСОБА_4 , рухаючись на мотоциклі МТ, створив небезпеку для руху автомобілю «ВАЗ-2121» і виїхав на зустрічну смугу для руху, що знаходиться у причинному зв`язку із виникненням ДТП.

За результатами апеляційного розгляду, суд дійшов обґрунтованого висновку, що твердження ОСОБА_4 про те, що судом не усунуто суперечності в його показаннях, показаннях потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_5 щодо дотримання останнім вимог п. 19.1 а) ПДР України, не узгоджуються із дослідженими під час судового розгляду та наведеними у вироку доказами,

Оцінюючи в сукупності зібрані та досліджені докази, суди зауважили, що сторона захисту не навела жодної обставини, на підставі якої можна було б піддати сумніву вказані докази, надані на підтвердження вини ОСОБА_4 .

Крім того, слід звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Відповідно до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому згідно ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Таким чином, з огляду на приписи ст. 22 КПК України, суд дотримався приписів цієї норми закону, зазначений висновок апеляційного суду, всупереч доводам захисника, жодним чином не порушує презумцію невинуватості.

У зв`язку з вищевикладеним доводи касаційної скарги засудженого в цій частині є безпідставними.

Щодо доводів касаційної скарги, що відмова у проведенні слідчого експерименту із учасниками ДТП унеможливила встановлення всіх обставин кримінального правопорушення

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Частина 3 цієї статті визначає, що до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні обґрунтовано зазначив, що у цьому кримінальному провадженні 29 грудня 2015 року проведено слідчий експеримент, а 15 січня 2016 року автотехнічну експертизу, яка не містить суперечливих висновків і дає однозначні відповіді на запитання без подвійного його тлумачення.

Так, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 , перебуваючи у процесуальному статусі свідка, а у подальшому підозрюваного, 11 лютого та 14 березня 2016 року дійсно заявляв клопотання про проведення у цьому кримінальному провадженні судової автотехнічної експертизи.

Крім того, ним 10 лютого та 11 березня 2016 року під час досудового розслідування також були заявлені клопотання про проведення слідчого експерименту.

Однак, листами від 16 лютого 2016 року та постановами від 14 та 17 березня 2016 року в задоволенні вказаних клопотань стороною обвинувачення відмовлено.

Разом з цим, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що будь-яких даних про оскарження вказаних відмов, у визначеному процесуальному порядку, стороною захисту не надано.

При цьому, суд апеляційної інстанції також врахував показання допитаного у судовому засіданні в якості свідка слідчого ОСОБА_8 , який повідомив, що на стадії досудового розслідування цього кримінального провадження проведені необхідні слідчі дії та відповідні експертизи, тому потреби для проведення слідчих експериментів з підозрюваним, потерпілим або свідком, а також призначення за їх результатами експертиз, у слідчого були відсутні.

Водночас, апеляційний суд слушно зауважив, що зі змісту процесуального закону випливає, що слідчий, прокурор, у залежності від тих чи інших фактичних обставин, сам приймає рішення про необхідність проведення слідчих дій, у тому числі слідчого експерименту для встановлення об`єктивної істини, призначення і проведення експертиз, крім випадків, коли обов`язковість їх проведення прямо передбачена ст. 242 КПК України.

Як вже зазначалося вище відповідно до ст. 22 КПК України, суд створює умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав.

При цьому, варто зауважити, що сторона захисту могла ініціювати питання про проведення відповідних експертиз під час судового розгляду, проте, як убачається із оскаржуваних судових рішень та не оспорюється у поданій касаційній скарзі, таким правом не скористалася.

Варто зауважити, що з поданої касаційної скарги також убачається, що суди розглянули, подані стороною захисту клопотання, та, навівши відповідні мотиви, відмовили у їх задоволенні.

Разом з тим, слід наголосити, що, відмова у задоволенні клопотань не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо сторона захисту з такими висновками суду не погоджується.

Суд апеляційної інстанції також визнав безпідставними доводи ОСОБА_4 з приводу обмеження органом досудового розслідування його права на захист, оскільки він перебував у статусі підозрюваного лише 10 днів.

Так, обґрунтовуючи своє рішення у цій частині, апеляційний суд слушно зазначив, що чинний КПК України не визначає мінімального строку досудового розслідування з дня оголошення підозри. При цьому, колегії суддів зауважила, що за час перебування ОСОБА_4 у статусі підозрюваного сторона захисту могла скористатися усім обсягом своїх прав.

Таким чином, об`єктивних даних на підтвердження доводів засудженого про позбавлення його можливості реалізовувати процесуальні права та порушення його права на захист, яке б могло призвести до істотного обмеження його прав, передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3 та 4 ст. 42 КПК України, у касаційній скарзі не міститься.

Відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були безпосередньо допитані місцевим судом у судовому засіданні. Саме ці показання потерпілих, які вони надавали суду, були покладені в основу вироку, оскільки суд їх сприймав безпосередньо та надав їм у вироку відповідну оцінку.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Разом з тим, Суд звертає увагу, що посилання на неналежну якість технічного запису судових засідань само по собі не може визнаватись істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, з огляду на вимоги ст. 412 КПК України.

Крім того, як убачається із ухвали суду апеляційної інстанції, сторона захисту під час апеляційного розгляду не ставила питання щодо невірного викладення показань потерпілих у вироку місцевого суду.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, зазначив, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи засудженого про не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Решта доводів касаційної скарги засудженого висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги засудженого та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 08 травня 2023 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3