Справа № 214/4286/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

провівши відкрите судове засідання в м. Кривому Розі по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000523 від 28.04.2023 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження №0000523, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 28.04.2023 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

17.08.2023 року володілець майна ОСОБА_7 звернулася до суду з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023року у вказаному кримінальному провадженні.

В обґрунтування клопотання володілець майна зазначила, що ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська на належний їй автомобіль марки AUDI A6 д.н.з. НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ) був накладений арешт. Так, арешт на вилучений у неї автомобіль на стадії досудового слідства був виправданий потребами кримінального провадження та накладався з метою збереження доказів у даному кримінальному провадженні для забезпечення можливості проведення необхідних експертиз. Зазначає, що за час досудового слідства слідчим було оглянуто її автомобіль та виконанні усі необхідні слідчі дії з ним. Також зауважує, що її автомобіль спеціальній конфіскації не підлягає і до теперішнього часу цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений. Таким чином, для виконання завдання даного кримінального провадження вважає відпала потреба у такому заході забезпечення кримінального провадження як арешт належного їй автомобіля.

В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення клопотання, оскільки вважає, що клопотання заявлено передчасно.

Представник потерпілого, також заперечував проти задоволення клопотання, зазначивши, що доля речових доказів вирішується після розгляду кримінального провадження. Крім того, зазначив, що до суду подано цивільний позов, оскільки збитки не відшкодовані.

Потерпілий підтримав думку свого представника.

Обвинувачений заперечував проти скасування арешту майна.

Суд, вислухавши думки учасників судового засідання, дослідивши матеріали обвинувального акту з реєстром матеріалів досудового розслідування та клопотання про скасування арешту майна, вважає, що воно не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

В силу ст.41 Конституції України та ст.1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Згідно з ст.131 КПК України, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При цьому, ч.6 ст.170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Окрім цього, згідно з ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023року накладено арешт на майно, а саме: автомобіль марки AUDI A6 д.н.з. НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_7 із забороною відчужувати, розпоряджатись та користуватись вказаним автомобілем до закінчення досудового розслідування та судового провадження.

Метою його застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження зазначено забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні. Підставами накладення арешту є можлива необхідність проведення експертизи, об`єктом дослідження якої може бути даний автомобіль, виникнення потреби провести за допомогою цього автомобіля слідчого експерименту чи інших слідчих дій. При цьому, суд наголосив, що використання автомобіля, його ремонт, відчуження, можуть приховати сліди кримінального правопорушення, які маються на автомобілі.

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР ОСОБА_8 , під час досудового розслідування було призначено авто-технічну експертизу та експертизу технічного стану вказаного транспортного засобу.

Частиною 1 статті 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Нормами ч.1 ст.100 КПК України передбачено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9 ст.100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із ст.ст.171-174 цього Кодексу.

Суд не приймає до уваги посилання володільця майна ОСОБА_7 про те, що за час досудового слідства слідчим було оглянуто її автомобіль та виконанні усі необхідні слідчі дії з ним, а тому відпала потреба у арешті майна, оскільки арешт майна застосований саме з метою збереження речових доказів.

Крім того, твердження щодо відсутності цивільного позову у кримінальному провадженні спростовуються, оскільки 25.08.2023 року представником потерпілого ОСОБА_5 було подано позовну заяву про відшкодування моральної шкоди через канцелярію суду.

Також, вимоги клопотання в частині передати ОСОБА_7 на відповідальне зберігання з правом користування автомобіль марки AUDI A6 д.н.з. НОМЕР_1 не підлягають задоволенню, оскільки нею не доведено обставин, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність на теперішній час підстав для задоволення клопотання ОСОБА_7 про скасування арешту майна, що був накладений ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023року.

Окремо, суд наголошує, що за вказаних обставин певне тимчасове втручання в реалізацію права власності, яке прямо передбачено законом, не суперечить змісту статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, оскільки переслідує легітимну мету в суспільних інтересах розгляду кримінального провадження, з дотриманням справедливого балансу інтересів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.170, 174, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_7 про скасування арешту накладеного на автомобіль «AUDI A6» реєстраційний номер НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 ) по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000523 від 28.04.2023 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ували складений 18 вересня 2023 року.

Суддя ОСОБА_1