Справа № 601/2016/23
Провадження № 1-кс/601/988/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2023 року місто Кременець

Слідчий суддя Кременецького районного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременець клопотання прокурора Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000035 від 21 липня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника Почаївської Свято-Успенської Лаври адвоката ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В :

Прокурор Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна. На обґрунтування клопотання зазначив, що у провадженні СВ Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області перебувають матеріали кримінального провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000035 від 21.07.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України.

Службова особа управління Держкомзему у Кременецькому районі вчинила службову недбалість при реєстрації земельної ділянки державної власності. Зокрема, службова особа земельну ділянку із кадастровим номером 0:02:001:1252 площею 12,3912 га на якій знаходяться об`єкти державного майна комплекс споруд Почаївської Свято-Успенської Лаври віднесла до комунальної власності та визначила Почаївську Свято-Успенську лавру (, м. Почаїв Кременецького району Тернопільської області, вулиця Лаврська (Возз`єднання), 8) користувачем цієї земельної ділянки. Водночас, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо розмежування земель державної та комунальної власності» вказана земельна ділянка перебувала у державній власності. Через службову недбалість цієї особи державним інтересам в особі Міністерства культури та інформаційної політики України заподіяно істотну шкоду.

21.07.2023 Кременецької окружної прокуратурою за вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР за №0000035 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

Зокрема, на даний час земельна ділянка, на якій розташовано споруди лаври (к.н. :02:001:1252), за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, перебуває у власності Почаївської міської ради Кременецького району, та водночас, у постійному користуванні релігійної організації чоловічого монастиря УПЦ Почаївського Свято-Успенської лаври.

Проте, встановлено за матеріалами «Висновку по технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельної ділянки» від 23.02.2010 №171 тогочасного управління Держкомзему у Кременецькому районі, відповідна земельна ділянка віднесена до категорії «4.2. Державна регіональна власність».

Разом з тим, 07.03.2014 під час формування Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (НВ-014) в основі якого лежить вищевказаний висновок, відділом Держземагенства у Кременецькому районі зазначено, що дана ділянка перебуває у комунальній власності.

В подальшому, службовими особами Почаївської міської ради, на адресу реєстраційної служби Кременецького районного управління юстиції в Тернопільській області, для реєстрації права комунальної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, направлено лист від 11.03.2014 №95, в переліку документів з яким доданий вищевказаний витяг (НВ-014) та надалі 05.06.2023 державним реєстратором Кременецького районного управління юстиції в Тернопільській області було зареєстроване речове право власником якого є Почаївська міська рада.

Крім того, слід зазначити, згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником будівель та споруд лаври є держава в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, а їхнім балансоутримувачем Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник. Вищевикладене, має місце невідповідність вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо питань розмежування земель державної та комунальної власності» (2013р.), а саме положенням п. 4 Прикінцевих та перехідних положень, де зазначено наступне: «У державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності».

Також, ситуація з визначенням форми власності земель унормовується згідно з п. 24 Розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України (2002 р.): «З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності».

Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктом права власності на землю являються:

а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;

б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;

в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.

Виходячи із вищезазначеного, вказує, що земельна ділянка із кадастровим номером 0:02:001:1252 площею 12,3912 га на якій знаходяться об`єкти державного майна комплекс споруд Почаївської Свято-Успенської Лаври,( АДРЕСА_1 не можуть бути передані у комунальну власність. Відповідно витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, де вказується, що земельна ділянка із кадастровим номером 0:02:001:1252 площею 12,3912 га є таким, що суперечить законодавству.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, просив його задоволити.

Представник Почаївської Свято-Успенської Лаври адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні та у запереченнях на арешт майна вважає дане клопотання таким, що не підлягає задоволенню. Вказує, що прокурор зазначає норми земельного законодавство, яке існувало на час прийняття Почаївською міською радою рішення від 04.03.2010 №1445. Так, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», на який посилається прокурор, набрав чинності лише 01.01.2013.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла станом на 04.03.2010) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Державні органи приватизації здійснюють розпорядження (крім відчуження земель, на яких розташовані об`єкти, що не підлягають приватизації) землями, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, а також продаж земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації.

Зазначив, що у складі 12,3912 га не було жодних земельних ділянок, які до 04.03.2010 перебували на законних підставах в користуванні будь-яких державних підприємств. Таким чином, станом на 04.03.2010 єдиним законним розпорядником земельної ділянки площею 12,3912 га за адресою: АДРЕСА_1 , була саме Почаївська міська рада.

Вказав, що орган досудового розслідування допускає, що під час реєстрації земельної ділянки відбулася службова недбалість. Проте, факт службової недбалості можуть підтвердити або спростувати лише документи, які стали підставою для реєстрації земельної ділянки. Сама ж земельна ділянка, як річ, не містить ніяких відомостей, які б могли бути використані як доказ факту чи обставин, що мають встановлюватися під час даного кримінального провадження. Таким чином, земельна ділянка не є речовим доказом в розумінні ст. 98 КПК України. Прокурор звертається з клопотанням про арешт земельної ділянки, якою ОСОБА_5 вільно і відкрито користується більше 13 років, що порушує принцип правової визначеності, як одного з головних елементів верховенства права. Зазначає, що клопотання подається в межах кримінального провадження, у якому розслідується кримінальне правопорушення, за яким закінчився строк давності. Таким чином, будь-яке обмеження Почаївської Лаври у праві користування земельною ділянкою буде непропорційним втручанням у її право на мирне володіння майном.

Окрім того, вказує, що на земельній ділянці 12,3912 га розташовано 13 об`єктів нерухомого майна, які належить Почаївській Лаврі на праві приватної власності. Будь-яке нове будівництво або реконструкція існуючих об`єктів нерухомого майна ніяк не може вплинути на технічні властивості, розмір і конфігурацію земельної ділянки. Таким чином, вважає що будь-яке нове будівництво або реконструкція існуючих об`єктів нерухомого майна не може вплинути на хід та якість досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

Вказує, що відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, вважаю клопотання таким, що не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що СВ Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000035, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367КК України.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України. Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно п. 1 ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст.170КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно положень ст.98КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Прокурор в клопотанні зазначив, що з метою запобігти відчуженню, розпорядженню та використанню вищевказаного майна існує необхідність у накладені на нього арешту з метою позбавлення права на подальше відчуження, розпорядження та користування, оскільки є реальні ризики того, що їх незастосування призведе до пошкодження, використання та інших негативних наслідків правого характеру.

Згідно п.5ч.1,2ст.173КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Так, під час розгляду клопотання про арешт майна прокурором не доведено належними та допустимими доказами, що існує реальна загроза відчуження, розпорядження та використання земельних ділянок.

За таких обставин у слідчого судді відсутні законні підстави для задоволенню клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.171,172,173 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволені клопотання прокурора Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали складено 18.09.2023 .

Слідчий суддя: ОСОБА_1