Справа № 532/308/15-к
Номер рядка звіту 11
У Х В А Л А

26 липня 2023 року м.Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 ,

присяжних: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 про негайне звільнення з-під варти, клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 про негайне звільнення з-під варти, у кримінальному провадженні за обвинувальним актом від 28.07.2022 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27 ч.2 ст.377, ч.3 ст.27 п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.2 ст.377, ч.3 ст.27 п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в:

Прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, в обґрунтування якого вказав, що ризики того, що обвинувачений вчинить дії, передбачені п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, не зменшились та лише такий вид запобіжного заходу може гарантувати виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків та запобігти існуючим ризикам. Більш м`які запобіжні заходи (домашній арешт, застава, особиста порука чи особисте зобов`язання) не здатні запобігти вказаним ризикам, оскільки вони за своєю суттю в значній мірі залежать від правосвідомості особи, до якої вони застосовуються, та не можуть бути ефективно контрольовані державою.

Захисник ОСОБА_12 подав заперечення на клопотання прокурора, в яких зазначив, що клопотання прокурора фактично повністю відтворює попереднє клопотання, що свідчить про суто формальний, зневажливий підхід до питання виключного обмеження конституційних прав особи на свободу та особисту недоторканість протягом 9 років і автоматичний характер прокурорського підходу до продовження тримання під вартою. Про формальний і зневажливий підхід прокуратури до Закону, Конституції, прав людини свідчить також те, що прокурор жодним чином не реагує на невідповідності його посилань фактичним обставинам справи, змісту рішень ЄСПЛ, на які сторона захисту вже вказувала. Захисник наголошує на тому, що прокурор прямо порушує закон, ігноруючи рішення ЄСПЛ у справі «Комар та інші проти України» за скаргою ОСОБА_8 . Прокурор також ігнорує підтверджені конкретними доказами з боку сторони захисту факти постійного зовнішнього тиску на суди саме з метою незаконного продовження тримання ОСОБА_8 під вартою та «забезпечення» обвинувального вироку незалежно від наявності чи відсутності доказів. Захисник зазначає про те, що йдеться про створення та діяльність незаконної ТСК Верховної Ради України. Також захисник наголошує, що на обґрунтування існування ризиків перешкоджання судовому розгляду прокурор постійно посилається загалом на «досліджені судом докази», але не зазначає жодного дослідженого конкретного доказу та його значення. При цьому йдеться саме про надані докази на доведення винуватості, а не на докази, надані на доведення існування відповідних ризиків, вагомість яких залежить від тривалості застосування запобіжного заходу і які з часом потребують «оновлення». Наголошує на тому, що прокуратурою жодного разу не подавались докази існування обставин, які виникли або стали відомі після попереднього застосування запобіжного заходу, і які б доводили реальність існування ризиків після попереднього застосування запобіжного заходу. Також захисник повторно наголосив на неприпустимості спотвореного використання прокурором рішення ЄСПЛ у справі «Гонгадзе проти України», яке стосується порушення Україною ст.2 Конвенції. З огляду на зазначене захисник просить відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 з урахуванням рішення ЄСПЛ у справі «Комаров та інші проти України».

Обвинувачений ОСОБА_8 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вважає, що доводи, викладені прокурором в клопотанні, є неправдивими та такими, що не відповідають дійсності.

Захисник ОСОБА_11 підтримав заперечення захисника ОСОБА_12 , вважає клопотання прокурора необґрунтованим, таким, що не відповідає Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На його думку, прокурор вважає, що суд зайняв сторону обвинувачення, тому він і не подає доказів на підтвердження доводів клопотання. Прокурор у своєму клопотанні не надає оцінку рішенню ЄСПЛ, ухваленому за заявою ОСОБА_8 у даній справі. Є посилання прокурора на інші рішення ЄСПЛ, які ним повністю викривлені. При цьому ВС зазначав, що прокурор не може посилатися на практику ЄСПЛ, яка погіршує положення обвинуваченого, підсудного. Крім цього прокурором не надано доказів впливу ОСОБА_8 на свідків та потерпілих, як і не надано доказів наявності в нього корупційних зв`язків. Крім цього зазначив, що прокурор не може ініціювати питання про продовження строку тримання під вартою щодо Мельника при наявності рішення ЄСПЛ, яким встановлено незаконність тримання Мельника під вартою.

Обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_9 вважають клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою необгрунтованим, таким, що не підлягає задоволенню.

Захисник ОСОБА_13 заперечував проти задоволення клопотання прокурора. Вважає, що прокурор не приділяє увагу доказам у справі, оскільки існує позасудова воля тримання Мельника під вартою.

Крім того, прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики того, що обвинувачений вчинить дії, передбачені п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та лише такий вид запобіжного заходу може гарантувати виконання обвинуваченим ОСОБА_9 його процесуальних обов`язків та запобігти існуючим ризикам. Більш м`які запобіжні заходи (домашній арешт, застава, особиста порука чи особисте зобов`язання) не здатні запобігти вказаним ризикам, оскільки вони за своєю суттю в значній мірі залежать від правосвідомості особи, до якої вони застосовуються, та не можуть бути ефективно контрольовані державою.

Захисник ОСОБА_13 подав заперечення на клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , в яких просить відмовити прокурору в задоволенні його необґрунтованого клопотання з огляду на наступне. Захисник зазначає, що безальтернативність утримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою за відсутності доказів наявності ризиків того, що він обов`язково буде чи то переховуватися від суду, чи то незаконно впливати на свідків, потерпілих тощо, в цілому свідчать про красномовну упередженість по відношенню до його підзахисного, що спотворює визначені законом гарантії на справедливий суд. Натомість, тримання особи під вартою визначається законодавцем як винятковий запобіжний захід, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу. При цьому доводити він має це кожного разу, виходячи з обставин кожних наступних 60 днів тримання під вартою. Ці ризики мають об`єктивно існувати на час відповідного звернення до суду, а не на час 2014, 2015 років тощо, а термін «доведення» передбачає викладення прямих, об`єктивно існуючих фактів, а не припущень. Прокурору необхідно саме довести наявність об`єктивно існуючих фактичних обставин, які мають бути переконливо підтверджені певними наявними доказами на користь того чи іншого запобіжного заходу, а також відсутність підстав застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу порівняно з триманням під вартою. Існування ризику переховування від суду прокурор обґрунтовує виключно тяжкістю покарання за умови визнання ОСОБА_9 винуватим у скоєнні особливо тяжких злочинів та суворістю покарання, до якого може бути засуджений його підзахисний. Захисник посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Таран проти України» та рішення ЄСПЛ у справі «Мерабишвілі проти Грузії». Також захисник наголошує на тому, що ОСОБА_9 є особою, яка постійно потребує медичного догляду, що унеможливлює ризики втечі чи переховування від суду. Стан здоров`я його підзахисного є для суду цілком достатньою запорукою дотримання ОСОБА_9 покладених на нього законом обов`язків та нівелює будь-які вигадувані обвинуваченням та нічим недоведені ризики. Твердження прокурора про існування ризиків, передбачених п.3 ч.1 ст.177 КПК України також є виключно абстрактними. Оскільки прокурором не зазначено, які саме соціальні зв`язки внаслідок своєї служби за контрактом 30 років тому назад та які такі «оперативні навички» ОСОБА_9 нібито підвищують ризик переховування обвинуваченого від суду. Ризик незаконного впливу ОСОБА_9 на потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 є припущенням прокурора. Ризики впливу обвинуваченого на свідків також відсутні, оскільки всі свідки, допитані в судовому засіданні зазначали, що тиску на себе з боку обвинувачених не піддавалися. Свідок обвинувачення ОСОБА_19 не надавав суду відомостей про те, що на нього незаконно тиснуть обвинувачені, зокрема ОСОБА_9 . Прокурор не наводить фактичних даних про те, що можливості застосування електронних засобів контролю суттєво обмежені у органів Національної поліції. Більш того, домашній арешт може бути застосований до особи і без електронних засобів контролю над ним. Таким чином, на думку захисника, прокурором не вмотивована неможливість застосування по відношенню до ОСОБА_9 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Саме обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням ОСОБА_9 під вартою, свідчило б про виконання державою Україна в особі компетентного суду рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 2022 у справі №16218/17 «Крижановський та інші проти України», яким встановлено порушення параграфу 3 статті 5 Конвенції відносно ОСОБА_9 .

Обвинувачений ОСОБА_9 просив відмовити у задоволенні незаконного клопотання прокурора про продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вважає, що клопотання прокурора містить суцільні вигадки, будується на припущеннях.

Обвинувачений ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , захисники ОСОБА_12 та ОСОБА_11 заперечували щодо задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке, на їх думку, є завідомо незаконним та невмотивованим, ігнорує рішення ЄСПЛ, порушуються розумні строки тримання особи під вартою в очікуванні вироку.

Захисник ОСОБА_12 нагадав, що Конвенція а рішення ЄСПЛ не є словником юридичних термінів. Клопотання прокурора містить перекручування окремих рішень ЄСПЛ, що фактично знецінює зміст цих рішень.

Прокурор також подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики того, що обвинувачений вчинить дії, передбачені п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та лише такий вид запобіжного заходу може гарантувати виконання обвинуваченим ОСОБА_20 його процесуальних обов`язків та запобігти існуючим ризикам. Більш м`які запобіжні заходи (домашній арешт, застава, особиста порука чи особисте зобов`язання) не здатні запобігти вказаним ризикам, оскільки вони за своєю суттю в значній мірі залежать від правосвідомості особи, до якої вони застосовуються, та не можуть бути ефективно контрольовані державою.

Захисник ОСОБА_13 подав заперечення на клопотання прокурора про продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зазначивши, що за заявами ОСОБА_10 вже винесено 3 рішення ЄСПЛ проти України, які свідчать про системне ігнорування державою, її компетентними органами, включаючи органи прокуратури та суди, як міжнародних зобов`язань держави, так і базових принципів Конституції та кримінального процесуального закону. Безальтернативність утримання обвинуваченого під вартою за відсутності доказів наявності ризиків того, що ОСОБА_10 буде чи переховуватися від суду, чи незаконно впливати на свідків, потерпілих тощо, чи намагатися перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вцілому свідчать про упередженість до його підзахисного, що спотворює гарантії на справедливий суд. Обґрунтованість підозри, про яку майже 9 років стверджує прокурор, не встановлювалася Пирятинським районним судом, який розглядає справу по суті, а стандарти доведення вини поза розумним сумнівом, визначені ст.17 КПК України, не дають жодних підстав прокурору стверджувати про обґрунтованість обвинувачення. Тримання під вартою визначається законодавцем як винятковий запобіжний захід, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу. При цьому доводити він має це кожного разу, виходячи з обставин кожних наступних 60 днів тримання під вартою. Ці ризики мають об`єктивно існувати на час відповідного звернення до суду, а не на час 2014, 2015 років тощо, а термін «доведення» передбачає викладення пряміх фактів, а не припущень. Існування ризику переховування від суду прокурор обґрунтовує виключно тяжкістю покарання за умови визнання ОСОБА_10 винуватим у скоєнні особливо тяжких злочинів та суворістю покарання, до якого може бути засуджений його підзахисний. Твердження прокурора про наявність ризику, визначеного п.3 ч.1 ст.177 КПК України, також нічим обґрунтовано не було. Ризик незаконного впливу ОСОБА_10 на потерпілих ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_17 та ОСОБА_18 є припущенням прокурора. Ризики впливу на свідків також відсутні, оскільки всі свідки, допитані в судовому засіданні, зазначали, що тиску на себе з боку обвинувачених не піддавалися. Свідок обвинувачення ОСОБА_19 не надавав суду відомостей про те, що на нього незаконно тиснуть обвинувачені, зокрема ОСОБА_10 . Твердження про наявність ризику, визначеного п.3 ч.1 ст.177 КПК України, також нічим не обґрунтовано. Суду не надано відомостей про залежність ОСОБА_10 від ОСОБА_8 та про узгодженість їх дій у перешкоджанні кримінальному провадженню. Крім цього захисник зазначає, що в цьому судовому засіданні прокурор стверджує про ОСОБА_10 , як особу раніше судиму, з посиланням на вирок Глобинського райсуду Полтавської області від 06.11.2020, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.03.2023. І це єдина обставина, яку на даний час ще не спростував захист зверненням до Верховного Суду. Іншими обставинами, на які, за думкою прокурора, має зважати суд - це об`єктивні обставини, пов`язані з військовою агресією РФ. Фактично, відповідні обставини ставляться в провину обвинуваченим. Серед іншого, прокурор зазначає, що навіть домашній арешт не може гарантувати виконання ОСОБА_10 своїх процесуальних обов`язків через те, що він начебто безперешкодно може користуватися засобами мобільного зв`язку з необмеженим колом осіб. Також прокурор не наводить фактичних даних про те, що можливості застосування електронних засобів контролю суттєво обмежені у органів Національної поліції. Більш того, домашній арешт може бути застосований до особи і без електронних засобів контролю над ним.

Обвинувачений ОСОБА_10 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підтримав заперечення на клопотання, що подане його захисником. Зазначив, що в нього немає негативного ставлення до держави.

Обвинувачений ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_12 та ОСОБА_11 заперечували щодо задоволення необґрунтованого клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Захисник ОСОБА_12 зауважив, що питання по Кунику вже знаходиться на стадії третього рішення ЄСПЛ. Прокурор у клопотанні не навів жодного доводу, чому слід не враховувати указані вище рішення ЄСПЛ. При цьому суд зобов`язаний переглянути можливість тримання особи під вартою з урахуванням рішення ЄСПЛ.

Захисник ОСОБА_11 доповнив, що прокурор не має права звертатися з клопотанням про родовження строку тримання особи під вартою за відсутністю підстав, передбачених КПК.

Захисник ОСОБА_11 звернувся до суду з клопотанням про негайне звільнення ОСОБА_8 з-під варти. У клопотанні зазначає, що судом не застосовується закон, який підлягає застосуванню, та здійснюється неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту. Зокрема, зазначає, що судом здійснюється неправильне тлумачення закону, а як наслідок не застосовано положення абз.5 ч.5 ст.72 КК України (Закон ОСОБА_21 ). Його підзахисний затриманий 04.09.2014 і тримається під вартою до цього часу, що становить 8 років і 10 місяців, що становить 17 років і 08 місяців. Отже, строк попереднього ув`язнення, відбутий невинуватою людиною ОСОБА_8 , перевищує максимально можливий строк позбавлення волі, передбачений Особливою ККУ для злочинів, в яких він підозрюється, тобто перевищує 15 років, а тому ОСОБА_8 має бути негайно звільнений з-під варти. Крім цього захисник зазначає, що у даній кримінальній справі на сьогодні вже ухвалено 5 рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, це рішення ЄСПЛ у справі «Левченко та інші проти України» (заява № 46993/13) від 11.04.2019, яка була об`єднана зі справою «Пасічний проти України» (заява ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 19874/18); рішення у справі «Бевз та інші проти України» від 25.06.2020, яка об`єднана зі справою «Куник проти України» (заява ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 1838/18); рішення ЄСПЛ у справі «Горбачов та інші проти України» від 10.02.2022, яка об`єднана з повторною справою «Куник проти України» (повторна заява ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 1442/21); рішення у справі «Крижановський та інші проти України» (заява ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , № 16218/17) від 06.10.2022. 22 червня 2023 року Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі «Комар та інші проти України» (заявники № 68786/14 та 6 інших), яка об`єднана зі справою «Мельник проти України» (заява ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , № 33066/16 від 30.05.2016р.), яким встановлено порушення конвенційних прав ОСОБА_8 , зокрема п.3,4 ст.5 Конвенції, тобто встановлено надмірна тривалість тримання під вартою, надмірна тривалість судового розгляду апеляцій, а також порушення ст.3 Конвенції в частині неналежного медичного лікування під час тримання під вартою та в частині неналежних умов тримання під вартою під час транспортування. Захисник наголошує на тому, що рішення ЄСПЛ ухвалене за заявою ОСОБА_8 , підлягає негайному виконанню та на підставі цього рішення останній підлягає негайному звільненню з-під варти. Також, на думку захисника, судом має бути взято до уваги не притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності. Зазначає, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення. В свою чергу ОСОБА_8 у відповідності до КПК не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 10000192 від 11.02.2014, тобто не притягнутий до кримінальної відповідальності за відсутності належного повідомлення уповноваженою особою про підозру у кримінальному провадженні № 0002195 від 26.07.2014. Також вкотре наголошує на тому, що висновки Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради свідчать про втручання у правосуддя. Крім цього надані суду докази стороною захисту свідчать про відсутність ризиків. Серед іншого захисник посилається на стан здоров`я ОСОБА_8 , який має низку підтверджених хвороб, а також як інваліду згідно довідки йому повинно бути забезпечено стаціонарне лікування 1-2 рази на рік. Натомість, лікування за час перебування під вартою він не проходив. З огляду на зазначене, захисник просить негайно, з метою припинення катування людини і інваліда в спосіб свавільного утримання під вартою за межами будь-яких розумних строків та на виконання рішення ЄСПЛ у справі «Комар та Інші проти України», звільнити з-під варти ОСОБА_8 .

Обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , захисники ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтримали клопотання захисника ОСОБА_11 про негайне звільнення ОСОБА_8 з-під варти. Захисник ОСОБА_12 зазначив, що відповідно до практики ЄСПЛ суд повинен демонструвати правосуддя. Тобто суд має зазначити, чи визнає він факт порушення Конвенції внаслідок незаконного тримання Мельника під вартою, яким шляхом це порушення має бути припинене.

Захисник ОСОБА_13 доповнив, що метою перебування особи під вартою 9 років не може бути очікування вироку в шкідливих умовах. Конституційні принципи говорять про інше. Не зрозуміло, яким чином спосіб життя ОСОБА_22 вказує на існування ризику переховування від суду, яким чином він може перешкоджати розслідуванню, якщо всі докази обвинувачення вже зібрані.

Прокурор вважає, що клопотання захисника ОСОБА_11 не підлягає задоволенню, оскільки клопотання про негайне звільнення з-під варти розглядається у випадку, коли сплив строк такого тримання. У цьому випадку строк тримання ОСОБА_22 під вартою не сплив. Інші доводи клопотання вже неодноразово були розглянуті судом при вирішенні питання доцільності подальшого тримання ОСОБА_8 під вартою.

Захисник ОСОБА_13 подав до суду клопотання про негайне звільнення ОСОБА_10 з-під варти. В обґрунтування клопотання зазначив, що станом на даний час ОСОБА_10 саме як невинувата особа, яка в силу вимог ст.62 Конституції України в праві розраховувати на поводження з ним, як з невинуватою особою, знаходиться під вартою вже більше 8 років та 10 місяців. 25 червня 2020 року Європейським судом з прав людини було ухвалено остаточне рішення у справі «Бевз та інші проти України» (в тому числі по заяві ОСОБА_10 № 1838/18), у якому констатовано порушення п.3 ст.5 Конвенції щодо невмотивованості рішення про продовження тримання останнього під вартою під час досудового розслідування, п. 1 ст. 6 Конвенції щодо надмірної тривалості кримінального провадження. Таким чином, Європейський суд з прав людини, констатувавши порушення ст. 5 Конвенції, надав оцінку судовим рішенням у кримінальній справі відносно позивача стосовно його тримання під вартою, визнав протиправним тримання позивача під вартою в період з 27.02.2015 по 25.06.2020. 10 лютого 2022 року Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення у справі «Горбачов та інші проти України» (заяви номери 14693/20 та інші), в межах якої встановив триваюче порушення права ОСОБА_10 (заява №1442/21) на особисту свободу та недоторканість. Попереднє рішення ЄСПЛ за заявою ОСОБА_10 встановило факти порушення прав ОСОБА_10 гарантованих ст. 5 Конвенції за період до 25.06.2020. Друге рішення ЄСПЛ за новою заявою ОСОБА_10 встановило порушення прав ОСОБА_10 , гарантованих ст. 5 Конвенції за період з 25.06.2020 по час постановлення рішення ЄСПЛ (10.02.2022). Отже, Європейським судом з прав людини надано змістовну правову оцінку всім доводам попередніх судів, які вирішували питання продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у вказаний період часу, в тому числі всім попереднім доводам та висновкам Пирятинського районного суду Полтавської та Полтавського апеляційного суду. Також захисник наголошує на тому, що закон Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015р. №838-VIII (так званий «Закон Савченко») застосовується до осіб, відносно яких вирок у справі не винесений, зокрема, і до ОСОБА_10 . З огляду на зазначене, з метою недопущення катування людини в спосіб свавільного утримання під вартою за межами будь-яких розумних строків захисник просить скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та негайно звільнити з-під варти ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , захисники ОСОБА_12 та ОСОБА_23 підтримали клопотання захисника ОСОБА_13 про негайне звільнення ОСОБА_10 з-під варти.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_13 , яке по своїй суті є запереченням на клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та окремого розгляду не потребує.

Розглянувши вище вказані клопотання сторони обвинувачення та сторони захисту, вислухавши думку учасників судового розгляду, суд присяжних зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.333 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також наявність ризиків, передбачених цим Кодексом.

Частиною другою статті 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

При розгляді судом клопотань прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та клопотань сторони захисту про негайне звільнення обвинувачених з-під варти на стадії судового розгляду суд не з`ясовує обставини вчинення кримінальних правопорушень та не перевіряє їх дослідженням доказів, оскільки вказане є недопустимим на даній стадії судового провадження з огляду на принципи змагальності та диспозитивності кримінального судочинства. Суд лише визначає на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Також суд приймає до уваги принцип невинуватості особи, враховує повагу до особистої свободи і недоторканості особи, однак зважує ці принципи у сукупності із цілями і завданнями кримінального провадження, передбаченими до ст. 2 КПК України.

Прокурор, обґрунтовуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, зазначає, що ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, наразі продовжують існувати.

Оцінюючи наявність вказаних ризиків суд присяжних уважає, що вказані ризики на цей час не зменшилися, є реальними та продовжують існувати, враховуючи зміст пред`явленого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачення, а також тяжкість кримінальних правопорушень, характер та обставини протиправних дій, в яких вони обвинувачуються, та пов`язаними із цим негативними для обвинувачених наслідками.

Так, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у скоєнні, в тому числі, особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.115 КК України, за яке передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

А тому суд уважає, що суворість покарання, яке може бути призначено у випадку доведеності вини обвинувачених та серйозність висунутого їм обвинувачення, характер висунутого обвинувачення, яке має значний суспільний інтерес, дає обґрунтовану підставу вважати наявність ризиків того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, а тому жоден із більш м`яких запобіжних заходів, в тому числі і домашній арешт, не буде достатнім для запобігання вищезазначеним ризикам.

До того ж є важливим та обставина, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, та продовжений Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023 від 26.07.2023 №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб. Очевидно, що в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією російської федерації проти України, в обвинувачених збільшуються можливості для ухилення від суду, адже правоохоронні органи задіяні у діяльності з відсічі збройної агресії російської федерації та у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинувачених.

Наведені обставини у сукупності дають підстави дійти висновку, що обвинувачені, ймовірно, можуть переховуватись від суду.

Актуальними також наразі залишаються ризики незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки, враховуючи стадію судового провадження, коли докази сторони захисту в повному обсязі не досліджені, існує висока вірогідність вчинення з боку обвинувачених впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні.

При цьому не дивлячись на те, що свідки зі сторони обвинувачення вже допитані, однак не виключається додатковий допит вже допитаного свідка ОСОБА_19 .

Судом присяжних враховується думка потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 про те, що зміна запобіжного заходу призведе до додаткових емоційних хвилювань, оскільки є загроза їх життю та членів їх сім`ї і вони сприймають таку загрозу як реальну.

Також прокурором доведено наявність у ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що вони можуть перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Так, родина ОСОБА_8 володіє бізнесом, засобами масової інформації, є заможною. ОСОБА_8 має тісні зв`язки в органах влади. Зазначені фінансові та статусні можливості ОСОБА_8 в сукупності доводять існування ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_8 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Бажання та намагання ОСОБА_10 відмовитись від громадянства України, про що він особисто у серпні 2022 року написав заяву, зухвалі форма та зміст такої відмови, свідчить про наявність ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_10 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність вищевказаних ризиків для скасування обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом не встановлено. Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення існуючих ризиків, суду не надано.

При цьому, питання щодо продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим суд вирішує у кожному конкретному випадку з дотриманням вимог ст.177, 178 КПК України шляхом оцінки в сукупності всіх обставин, конкретних аргументів, прав та свобод людини, ризиків та наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, за наявності ознак того, що цього вимагаються істинні вимоги суспільного інтересу, які в даному випадку переважають правило поваги до особистої свободи обвинувачених, оскільки інкриміновані обвинуваченим кримінальні правопорушення вчинені із застосуванням вогнепальної зброї. В даному кримінальному провадженні суспільний інтерес полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, оскільки злочини, що інкримінуються обвинуваченим, відносяться до категорії злочинів проти життя та здоров`я особи, що відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

На думку суду присяжних, є встановленим факт недостатності застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до обвинувачених, а застосований запобіжний захід - тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діянь, які їм інкримінуються, кореспондується з визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а також характером суспільного інтересу.

Також судом присяжних враховано дані, що характеризують особи обвинувачених, їх вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність родин та утриманців, місця роботи, репутацію та майновий стан, відсутність судимостей у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Наявність цих обставин не є обставинами, які безумовно виключають чи мінімізують до маловірогідності ймовірність настання ризиків стосовно обвинувачених.

Судом також враховується наявність судимості у ОСОБА_10 , яка не знята та не погашена у встановленому законом порядку.

Безперечно, судом взято до уваги наявність у обвинувачених постійного місця проживання і сім`ї, що свідчить про стійкість соціальних зв`язків, однак, за наявності прямо передбачених ст. 177 КПК України ризиків для даного кримінального провадження, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за вказаних умов, і навіть з урахуванням виключності такого заходу забезпечення кримінального провадження, він повністю відповідає як вимогам КПК України, так і обставинам даного кримінального провадження.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд присяжних використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, в тому числі застава, домашній арешт, особиста порука та зобов`язання не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Застосування до обвинувачених особистого зобов`язання не може належним чином забезпечити досягнення мети застосування запобіжного заходу. Адже, у випадку його застосування, з огляду на встановлені судом ризики, відсутні будь-які стримуючі стимули від неналежного виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.

Звернень про взяття обвинувачених на поруки до суду не надходило, що унеможливлює застосування до них вказаного запобіжного заходу.

Застосування до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді застави є неможливим в силу положень ч.4 ст.183 КПК України, оскільки їм висунуте обвинувачення у скоєнні злочинів, що спричинили загибель людей.

Отже застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання ними покладених на них процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ними встановлених ризиків. Ця позиція суду присяжних обґрунтовується сукупністю усіх без винятку обставин, наведених вище, з урахуванням відомостей про особи обвинувачених.

Крім цього матеріали кримінального провадження не містять будь-яких відомостей про неможливість утримувати обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою за станом здоров`я, та суду таких доказів не надано.

Отже, на думку суду присяжних, в сукупності всі вищевказані обставини дають достатні підстави вважати, що у разі відмови у продовженні строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених, перебуваючи на свободі, вони можуть вчинити активні дії щодо переховування від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, і які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Твердження захисту, що ризиків, на які посилається прокурор, не існує, оскільки останні тривалий час перебувають під вартою і в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази їх винуватості, що є підставою для скасування їм запобіжного заходу, суд не вважає підставою для скасування запобіжного заходу обвинуваченим, так як питання доведеності вини та оцінку доказів по справі у розумінні ст.84, 85, 86 КПК України суд вирішує в нарадчій кімнаті при постановленні остаточного рішення по справі.

Підстави для застосування положень ст.72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 №838-VIII («Закон Савченко»), на застосуванні яких наполягає сторона захисту, відсутні, оскільки такі положення закону можуть бути застосовані лише до особи, стосовно якої ухвалено обвинувальний вирок та призначено відповідне покарання.

Щодо посилань сторони захисту в своїх клопотаннях на рішення ЄСПЛ «Левченко та інші проти України», «Бевз та інші проти України», «Горбачов та інші проти України», «Крижановський та інші проти України», «Комар та інші проти України» суд присяжних зазначає, що у своїх попередніх судових рішеннях суд зазначав, чому до обвинувачених не можуть бути застосовані такі додаткові заходи індивідуального характеру як відновлення попереднього юридичного стану.

Доводи захисника ОСОБА_11 про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не набув статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні, а також досудове розслідування проводилось неуповноваженими особами, не заслуговують на увагу з огляду на те, що на даній стадії судового розгляду суд не дає оцінки обґрунтованості підозри, статусу особи підозрюваного чи обвинуваченого та не дає відповідної правової оцінки доказам через призму їх належності, допустимості та достовірності, які суд в силу ч.1 ст.89 КПК України повинен вирішувати під час оцінки доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

Посилання захисника ОСОБА_11 на висновки Тимчасової слідчої комісії ВРУ не беруться до уваги, оскільки не стосуються кримінально-процесуального аспекту питань, які з`ясовуються судом під час розгляду клопотань про продовження тримання під вартою та негайне звільнення з-під варти.

Щодо інших доводів сторони захисту суд зазначає, що суд не повинен надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін, про що неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, «Серявін та інші проти України від 10 лютого 2011 року).

На підставі викладеного суд присяжних уважає необхідним відмовити в задоволенні клопотання захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_13 про негайне звільнення з-під варти обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 та вважає доцільним продовжити застосування до обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Керуючись ст.176-178, 183, 194, 331, 350, 372, 395 КПК України, суд

у х в а л и в:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженцю с.Манулівка Козельщинського району Полтавської області, громадянину України, дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 23 вересня 2023 року включно.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 про негайне звільнення з-під варти відмовити.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженцю м.Кременчук Полтавської області, громадянину України, дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 23 вересня 2023 року включно.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженцю м.Христинівка Черкаської області, громадянину України, дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 23 вересня 2023 року включно.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 про негайне звільнення з-під варти відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, їх захисникам, прокурору та направити до ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» після її оголошення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Повний текст ухвали оголошено 01.08.2023.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Присяжні ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5