ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року

м. Київ

справа № 752/13703/17

провадження № 51-477км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва.

Обставини справи

1. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Відповідно до частини 4 статті 70 КК шляхом поглинення покарання у виді арешту на строк 6 місяців, призначеного за вироком цього ж суду від 29 березня 2021 року, більш суворим покаранням за цим вироком, йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статті 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено визначені статтею 76 КК обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

2. Суд визнав доведеним, що 19 червня 2015 року приблизно о 18:45 на вул. Набережно-Печерській, 10 в м. Києві засуджений разом з двома іншими особами відкрито заволодів майном потерпілого ОСОБА_7 на загальну суму 4394 грн.

3. Оскарженою ухвалою апеляційний суд відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора і залишив вирок без змін.

Вимоги і доводи касаційної скарги

4. Прокурор, посилаючись на пункти 1 і 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати оскаржену ухвалу і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

5. Він стверджує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив доводи сторони обвинувачення про необхідність зарахування повністю відбутого покарання за попереднім вироком, в строк покарання, призначеного цим вироком.

6. Крім того, він вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 76 КК, оскільки не виключив з вироку вказівку на обов`язок засудженого повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця навчання.

Позиції учасників касаційного розгляду

7. У судовому засіданні прокурор підтримав касаційні вимоги в повному обсязі, просив її задовольнити.

8. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

Оцінка Суду

9. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити частково.

Щодо застосування статті 76 КК

10. Прокурор вважає, що з вироку має бути виключена вказівка на обов`язок засудженого повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця навчання, оскільки у справі немає відомостей про навчання засудженого.

11. Суд відхиляє цей довід сторони обвинувачення. Відсутність інформації про місце навчання на час постановлення вироку не виключає того, що засуджений може розпочати навчання у період іспитового строку, і з цього моменту він має дотримуватися покладеного на нього судом обов`язку.

Щодо застосування частини 4 статті 70 КК

12. Сторона обвинувачення вважає, що до визначеного судом остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки має бути зараховано відбуте засудженим покарання у виді арешту на строк 6 місяців, призначене вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року.

13. Апеляційний суд зазначив, що оскільки засудженого звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі статті 75 КК, то відсутня необхідність як у визначенні початку строку відбування покарання, так і у зарахуванні відбутого строку покарання.

14. Суд не погоджується з такою позицією апеляційного суду, оскільки вона суперечить точному змісту кримінального закону і судовій практиці.

15. Друге речення частини 4 статті 70 КК передбачає:

«У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу».

16. Цей Суд, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, неодноразово висловлював позицію, що покарання, відбуте за попередніми вироками, має зараховуватися до остаточного покарання.[1]Аналогічні рішення приймав також Верховний Суд України[2].

17. У цьому випадку Суд не вважає за необхідне відступати від практики застосування частини 4 статті 70 КК.

18. З огляду на наведене вирок та ухвала підлягають зміні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Відповідно до частини 4 статті 70 КК в строк остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, призначеного за цим вироком, зарахувати відбуте ним покарання у виді арешту на строк 6 місяців, призначене вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року, з розрахунку 1 день арешту за 1 день позбавлення волі.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Постанови: від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17 , https://reyestr.court.gov.ua/Review/95042469;

від 19 жовтня 2022 року у справі № 214/2264/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/106940471.

[2] Ухвала колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 10 червня 2010 року, «Судова практика Верховного Суду України у кримінальних справах за 2010 рік», Київ, Істина, 2012, с.с. 89-90.