УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 759/4200/22

провадження № 51-5217ск23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003307, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрований та проживаючий в тому ж місті ( АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ), раніше неодноразово судимого, останнього разу - вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 14 червня 2018 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України), на підставі ст. 71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років 6 місяців,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 24 грудня 2021 року приблизно о 22 год 50 хв, перебуваючи на перехресті вулиць Булгакова та Симиренка в м. Києві, зі сторони буд. АДРЕСА_3 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння і грубо порушуючи громадський порядок, з хуліганських спонукань, голосно кричав в бік своєї співмешканки ОСОБА_5 , супроводжуючи свої дії нецензурною лексикою та наносячи при цьому їй удари в область голови та обличчя, в цей час до них підійшов ОСОБА_6 , з метою припинення конфліктної ситуації та почав відштовхувати ОСОБА_4 і пояснювати, що вказана поведінка є негідною по відношенню до жінки, проте ОСОБА_4 кухонним ножем, який до цього взяв зі своєї квартири, наніс ОСОБА_6 два удари в область грудної клітини та живота, тобто у місця розташування життєво-важливих органів, спричинивши тим самим останньому тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_6 помер на місці.

Київський апеляційний суд ухвалою від 22 березня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій засуджений звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на свою невинуватість у вчиненні умисного вбивства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, допущене, на його думку, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно нього і змінити кваліфікацію його дії на з п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України.

На обґрунтування своїх вимог засуджений указує на відсутність в його діях умислу на вбивство потерпілого. Також звертає увагу, що саме потерпілий розпочав конфлікт з ним.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Попри те, що засуджений посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги засудженого фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.

Зокрема, висновку щодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого, який свою вину визнав частково і не заперечував нанесення потерпілому удару в життєво-важливі органи, та показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які були очевидцями вчиненого кримінального правопорушення, а також показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є поліцейськими та за орієнтуванням затримували ОСОБА_4 та його співмешканку ОСОБА_5 , свідка ОСОБА_12 - брата загиблого ОСОБА_6 , якому одразу після події зателефонував останній та повідомляв про нанесення йому тілесних ушкоджень, даних протоколів слідчих дій, висновків експертів та інших письмових доказів детально наведених у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам та порушення вимог кримінального процесуального закону, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним захисником у касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

При цьому апеляційний суд наголосив на тому, що про наявність в обвинуваченого ОСОБА_4 прямого умислу на вбивство ОСОБА_6 свідчить характер, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень. Зокрема те, що ОСОБА_4 кухонним ножем, який був у нього при собі та який взяв зі своєї квартири, наніс ОСОБА_6 два удари в область його грудної клітини та живота, тобто у місця розташування життєво-важливих органів. Смерть ОСОБА_6 настала від проникаючого колото-різаного поранення грудей з ушкодженням легеневого стовбура та розвитком крововтрати, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя та знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті.

Крім того, як зазначив апеляційний суд слід врахувати і поведінку обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення та динаміку його дій. Так, згідно показань свідка ОСОБА_8 , яка була безпосереднім очевидцем подій, вийшовши з автомобіля, вона побачила як обвинувачений почав наносити жінці, яка сиділа біля нього, удари кулаками по голові та обличчю, а інший чоловік, який підійшов до них, намагався заступитись за неї без застосування будь-якої сили, а лише словами, запитуючи навіщо ти її б`єш. Після чого обвинувачений дістав з карману якийсь предмет та двічі вдарив у груди даного чоловіка, після чого останній почав бігти в її сторону, однак впав. Обвинувачений, наздогнавши його, наніс ще два-три удари зверху. Потерпілий відбивався та намагався підвестись, після чого обвинувачений наніс йому ще один удар з боку, та пішов в іншу сторону, а даний чоловік, вставши на ноги, викрикнув, що в обвинуваченого є ніж.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду та приходить висновку, що неможливо вважати, що засуджений не мав умислу на вбивство потерпілого в ситуації, коли він наніс йому один за одним у короткий проміжок часу удари ножем в ділянку грудної клітини та живота, тобто у місця розташування життєво-важливих органів людини.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу й на поведінку засудженого після заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у життєво-важливі органи, оскільки він залишив останнього у важкому стані та не викликав швидкої медичної допомоги.

Отже, судами ретельно перевірялась версія захисту про те, що ОСОБА_4 не мав умислу на вбивство особи. Проте, вона правильно визнана безпідставною, оскільки суперечить встановленим фактичним обставинам, спростовується показаннями свідків та висновкам експерта, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що у даному конкретному випадку засуджений діяв з прямим умислом на вбивство потерпілого ОСОБА_6 .

Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин провадження дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України. Підстав для зміни судових рішень у частині перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 121 КК України Верховний Суд не вбачає.

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що засуджений у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3