Справа № 444/246/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/809/22 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0000648 за апеляційною скаргою прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Львівської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 05.07.2022 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кременець, Тернопільської області, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, раніше не судимого, не інваліда, непрацюючого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Ковель, Волинської області, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, раніше не судимого, не інваліда, непрацюючого,

обвинувачениху вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 05.07.2022 року, яким:

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення його права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено засудженого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення його права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Скасовано арешт, накладений на майно згідно з ухвалами слідчого судді від 30.06.2021 року ( справа № 461/5389/21; провадження № 1-кс/461/3702/21 та справа № 461/5389/21, провадження № 1-кс/461/3703/21),

Речові докази, а саме:

1) автомобіль марки «BMW 525», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 - повернуто власнику.

2) автомобіль марки «BMW 120d», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ТзОВ "МОТО ГРУПС" - повернуто власнику.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь держави 17161,50 грн. витрат на залучення експертів.

Даний вирок оскаржив прокурор, який просить вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік з покладенням обв`язків за ст. 76 КК України.

Апелянт вважає що у прямому причинному зв`язку є порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 вимог розділу 1 п. п. 1.5, п. 1.10 ( в частині значення терміну «населений пункт»); розділу 2 п. 2.3 б), д); розділу 12 п. п. 12.3, 12.4, 12.9 б). При цьому керуючи транспортним засобом він спричинив тяжке тілесне ушкодження неповнолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та середньої тяжкості тілесне ушкодження ОСОБА_10 , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Апелянт зазначає, що до ОСОБА_6 не було застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами оскільки 24.10.2022 термін дії його водійських прав закінчувався. Однак суд першої інстанції не позбавив і обвинуваченого ОСОБА_7 права керування транспортними засобами мотивуючи думкою потерпілих про не позбавлення ОСОБА_7 , ОСОБА_6 волі та прав водія.

Не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинувачених апелянт наполягає на безпідставності незастосування додаткового покарання до ОСОБА_7 і це суперечить постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , 27.06.2021 приблизно о 22:10 год., керуючи автомобілем марки «BMW-525», реєстраційний номер НОМЕР_3 (іноземна реєстрація), та рухаючись ним автодорогою «Північний підхід до м. Львова» в напрямку до м. Львова, при проїзді її ділянки в районні 3 км + 700м, що у м. Дубляни, Львівського району, Львівської області, порушив вимоги Розділу 1 п. п. 1.2, 1.5, Розділу 2 п. п. 2.3 б), д), Розділу 10 п. п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не урахував дорожню обстановку, при виїзді на смугу зустрічного руху з метою повороту ліворуч, не переконався в тому, що цим маневром не буде створено небезпеки чи перешкоди для руху іншим його учасникам, зокрема не надав дорогу зустрічному транспортному засобу марки «BMW-120d» реєстраційний номер НОМЕР_4 (іноземна реєстрація), під керуванням водія ОСОБА_7 , який також рухався з порушенням правил дорожнього руху, зокрема з перевищенням швидкості біля 98.. 100 км/год. (дозволена швидкість руху - 50 км/год), що призвело до зіткнення вищевказаних транспортних засобів, в результаті чого пасажири автомобіля «BMW-320» неповнолітня ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, а пасажир ОСОБА_10 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало порушення водієм ОСОБА_6 вимог розділу 1 п. п. 1.2, 1.5, розділу 2 п. п. 2.3 б), д), розділу 10 п. п.10.1,10.4 Правил дорожнього руху України.

Таким чином, ОСОБА_6 , порушив правила безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило тяжке тілесне ушкодження неповнолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та середньої тяжкості тілесне ушкодження ОСОБА_10 , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

ОСОБА_7 , 27.06.2021 приблизно о 22:10 год., керуючи автомобілем марки «BMW-120d», реєстраційний номер НОМЕР_4 (іноземна реєстрація), рухаючись ним по автодорозі «Північний підхід до м. Львова» в напрямку з м. Львова до с. Гамаліївка, при проїзді її ділянки в районні 3 км. + 700 м., у м. Дубляни, Львівського району, Львівської області, порушив вимоги Розділу 1 п. п. 1.5, п. 1.10 ( в частині значення терміну «населений пункт»); розділу 2 п. 2.3 б), д); розділу 12 п. п. 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він перевищив швидкість руху на ділянці, де максимально дозволена швидкість руху у населеному пункті складала 50 км/год, вів свій транспортний засіб зі швидкістю біля 98.. 100 км/год, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не зменшив швидкості руху керованого ним автомобіля до допустимої у населеному пункті, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді виїзду на його смугу транспортного засобу марки «BMW-525», реєстраційний номер р.н. НОМЕР_3 (іноземна реєстрація), під керуванням водія ОСОБА_6 , який на той час пересікав її, виконуючи лівий поворот із автодороги «Північний підхід до м. Львова» з порушенням правил дорожнього руху (не переконався в тому, що цим маневром не буде створено небезпеки чи перешкоди для руху іншим його учасникам) не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної його зупинки, що призвело до зіткнення вищевказаних транспортних засобів, в результаті чого пасажири вказаного автомобіля «BMW-320» неповнолітня ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, а пасажир ОСОБА_10 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало порушення водієм ОСОБА_7 вимог Розділу 1 п. п. 1.5, п. 1.10 ( в частині значення терміну «населений пункт»); Розділу 2 п. 2.3 б), д); Розділу 12 п. п. 12.3, 12.4, 12.9 б) .

Таким чином, ОСОБА_7 , порушив правила безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило тяжке тілесне ушкодження неповнолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та середньої тяжкості тілесне ушкодження ОСОБА_10 , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 про задоволення апеляційної скарги, міркування обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відмову у задоволенні апеляційних вимог прокурора та залишення без змін вироку суду першої інстанції, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованими і відповідають фактичним обставинам, які ніким не оскаржуються.

Дії ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , за ч.2 ст. 286 КК України, кваліфіковано правильно, оскільки обоє водіїв будучи особами, які керують транспортним засобом, порушили правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілим тяжке та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Призначену судом першої інстанції міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ніхто з учасників процесу не оскаржує.

Покликання апелянта на те, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 , покарання в межах санкції статті однак без позбавлення права керування транспортними засобами на певний період на переконання колегії суддів є обгрутованим так, як санкція статті 286 ч.2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, то судом першої інстанції міра покарання була призначена в межах даної статті однак без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний період..

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. по справі № 759/5339/19, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував вимоги ст.50, 65 КК України, а також врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є необережним злочином, який відноситься до категорії тяжкого злочину, фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків для потерпілих, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, усвідомив суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено. З врахуванням викладеного судом першої інстанції було призначено ОСОБА_7 основне покарання в межах санкції статті обвинувачення але без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами протягом певного періоду.

Таку позицію в цьому питанні суд першої інстанції прийняв з врахуванням характеризуючих даних особи обвинуваченого ОСОБА_7 та думки потерпілих, які просила призначити обвинуваченому покарання без позбавлення волі та не позбавляти водійських прав.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що повністю усвідомив свої дії та їх наслідки, у потерпілих просив вибачення, щиро розкаявся у скоєному та просив не позбавляти його права керувати транспортними засобами, оскільки права водія йому необхідні для роботи, яка пов`язана з водінням автомобілів, так як це є джерело доходу, про що суду апеляційної інстанції надано копію трудового договору та довідку про місце праці, посаду водія та доход, який ви має.

Вимоги зазначені в апеляційній скарзі прокурора про те, що судом першої інстанції безпідставно не призначено обвинуваченому ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італіївід 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 і ст .287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд першої інстанції не в повній мірі дотримався зазначених вимог закону при призначенні покарання.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 слід скасувати у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, є підставою для скасування вироку та ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

Колегією суддів належним чином дослідила матеріали кримінального провадження, при цьому при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 враховує обставини скоєння кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих обставин: щирого каяття обвинуваченого та активного сприяння розкриттю злочину, думку потерпілих висловлену в суді першої інстанції, які прийняли вибачення та просили не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами; відсутність обтяжуючих вину обвинуваченого обставин, та дійшла висновку, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у відповідності до діючого законодавства, в межах санкції статті обвинувачення, призначивши додаткове покарання з мінімальним строком.

Керуючись ст. 615 ст.ст. 404, 405, 407, 414, 420, 424 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії Львівської обласної прокуратури ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 05.07.2022 року відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , засуджених за вчиненнякримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,- скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_7 .

Вважати засудженим ОСОБА_7 , за вчиненнякримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням його права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: