Справа №127/2754/23
Провадження №1-кп/127/81/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.11.2022 за № 0000304, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, розлученого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

11.02.2022 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень; ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2022 несплачену суму штрафу у розмірі 17000 гривень замінено на покарання у виді 240 годин громадських робіт,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною другою статті 389 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи засудженим вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2022 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України (далі КК), до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, який в подальшому ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2022 був замінений на покарання у виді 240 годин громадських робіт, ухилився від відбування зазначеного призначеного.

21.06.2022 ОСОБА_4 поставлений на облік у Вінницькому міському відділі філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області для відбування покарання у виді 240 годин громадських робіт. В цей же день ОСОБА_4 ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, а також його письмово попереджений, що у разі ухилення від відбування покарання, призначеного йому судом, на підставі частини другої статті 389 КК, він буде притягнений до кримінальної відповідальності, та роз`яснено, що згідно зі статтею 37 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) він зобов`язаний додержуватися встановлених законодавством порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до відпрацювання громадських робіт, повідомляти про зміну місця проживання.

21.06.2022 ОСОБА_4 видане направлення до Міського комунального підприємства «Управляюча компанія «Замостя» (далі - МКП «УК «Замостя»), розташованого за адресою: просп. Коцюбинського, 11 в м. Вінниці, для відбування з

22.06.2022 покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Згідно з наказом директора МКП «УК «Замостя» № 33 від 21.06.2022 ОСОБА_4 прийнятий на підприємство на відпрацювання громадських робіт в кількості 240 годин, тривалістю робочого дня не більше 4 годин на день, безоплатно (крім суботи та неділі, святкових днів) з 22.06.2022, про що одночасно складений відповідний графік виходу на роботу засудженого до громадських робіт. З вказаним наказом та правилами техніки безпеки ОСОБА_4 був ознайомлений 21.06.2022, про що він поставив свій особистий підпис у наказі.

У подальшому, в період часу з 22.06.2022 по 08.09.2022 ОСОБА_4 , достовірно знаючи про призначене йому покарання, діючи з прямим умислом та маючи на меті ухилитись від його відбування, для відпрацювання громадських робіт до МКП «УК «Замостя» не з`явився та підтверджуючих документів про поважність причин свого не виходу на громадські роботи не надав, тим самим не виконував встановлені обов`язки та порушував порядок і умови відбування призначеного судом йому покарання у виді громадських робіт.

Згідно з частиною другою статті 40 КВК за порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт 09.09.2022 до ОСОБА_4 уповноваженим органом з питань пробації застосоване застереження у виді письмового попередження про притягнення до кримінальної відповідальності відповідно за статтею 389 КК у разі продовження ним порушення порядку та умов відбування покарання, про що він поставив свій особистий підпис.

У подальшому, в період часу з 12.09.2022 по 19.12.2022 ОСОБА_4 , достовірно знаючи про призначене йому покарання, будучи письмово попередженим про наслідки ухилення від відбування покарання, діючи з прямим умислом та маючи на меті ухилитись від його відбування, згідно з затвердженими графіками виходу на роботу для відпрацювання громадських робіт до МКП «УК «Замостя» не з`явився та підтверджуючих документів про поважність причин свого не виходу на громадські роботи не надав, тим самим не виконав встановлені обов`язки та порушив порядок і умови відбування призначеного судом йому покарання у виді громадських робіт.

Невідбута ОСОБА_4 частина покарання станом на 30.12.2022 становила 240 години громадських робіт, для відпрацювання яких останній до МКП «УК «Замостя» не з`явився та підтверджуючих документів про поважність причин свого не виходу на громадські роботи не надав, тим самим у порушення вимог частини третьої статті 40 КВК більше двох разів протягом місяця не вийшов на громадські роботи без повалених причин.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що він засуджений Вінницьким міським судом Вінницької області до покарання у виді громадських робіт. Орган пробації направив його на відпрацювання в МКП «УК «Замостя», при цьому його ознайомили з порядком відбування покарання та наслідками ухилення. Однак до відпрацювання громадських робіт вчасно він не приступив, оскільки перебував за межами міста на заробітках.

До відпрацювання громадських робіт він приступив орієнтовно на початку лютого та на даний час відпрацьовує по 4 години на день.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази:

-копію вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2022, відповідно до якого ОСОБА_4 засуджений за частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень;

-копію ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2022, згідно з якою покарання у виді 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2022 замінено покаранням у виді 240 годин громадських робіт;

-копію розпорядження Вінницького міського суду Вінницької області від 07.06.2022 про виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2022, яка набрала законної сили;

-копію підписки ОСОБА_4 від 21.06.2022, відповідно до якої останній ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання, а також попереджений про наслідки ухилення від відбування покарання;

-копію направлення від 21.06.2022, згідно з яким ОСОБА_4 направлений до МКП «УК «Замостя»» для відбування призначеного йому покарання;

-копію наказу начальника МКП «УК «Замостя»» ОСОБА_5 від 21.06.2022 про прийняття ОСОБА_4 на відпрацювання громадських робіт;

-копію графіку виходу на роботу за червень 2022 року засудженого ОСОБА_4 ;

-копію табеля виходу на роботу засудженого до громадських робіт ОСОБА_4 за червень 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_4 на відпрацювання не з`являвся;

-копію доповідної за підписом начальника МКП «УК «Замостя»» ОСОБА_5 від 30.06.2022, зі змісту якої випливає, що з 22.06.2022 по 30.06.2022 ОСОБА_4 був відсутній на відпрацюванні громадських робіт;

-копію графіку виходу на роботу за липень 2022 року засудженого ОСОБА_4 ;

-копію табеля виходу на роботу засудженого до громадських робіт ОСОБА_4 за липень 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_4 на відпрацювання не з`являвся;

-копію доповідної за підписом начальника МКП «УК «Замостя»» ОСОБА_5 від 06.07.2022, відповідно до якої з 01.07.2022 по 06.07.2022 ОСОБА_4 був відсутній на відпрацюванні громадських робіт;

-копію доповідної за підписом начальника МКП «УК «Замостя»» ОСОБА_5 від 31.08.2022, зі змісту якої випливає, що з 01.07.2022 по 29.07.2022 ОСОБА_4 був відсутній на відпрацюванні громадських робіт;

-копію графіку виходу на роботу за липень 2022 року засудженого ОСОБА_4 ;

-копію доповідної за підписом начальника МКП «УК «Замостя»» ОСОБА_5 від 31.08.2022, зі змісту якої випливає, що з 01.08.2022 по 31.08.2022 ОСОБА_4 був відсутній на відпрацюванні громадських робіт;

-копію графіку виходу на роботу за вересень 2022 року засудженого ОСОБА_4 ;

-копію табеля виходу на роботу засудженого до громадських робіт ОСОБА_4 за вересень 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_4 на відпрацювання не з`являвся;

-копію графіку виходу на роботу за жовтень 2022 року засудженого ОСОБА_4 ;

-копію табеля виходу на роботу засудженого до громадських робіт ОСОБА_4 за жовтень 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_4 на відпрацювання не з`являвся;

-копію графіку виходу на роботу за листопад 2022 року засудженого ОСОБА_4 ;

-копію табеля виходу на роботу засудженого до громадських робіт ОСОБА_4 за листопад 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_4 на відпрацювання не з`являвся;

-копію графіку виходу на роботу за грудень 2022 року засудженого ОСОБА_4 ;

-копію доповідної за підписом начальника МКП «УК «Замостя»» ОСОБА_5 від 30.12.2022, зі змісту якої випливає, що з 01.12.2022 по 30.12.2022 ОСОБА_4 був відсутній на відпрацюванні громадських робіт;

-копію табеля виходу на роботу засудженого до громадських робіт ОСОБА_4 за грудень 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_4 на відпрацювання не з`являвся;

-копію графіку виходу на роботу за січень 2023 року засудженого ОСОБА_4 .

Отже, аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт ухилення ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 був засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2022 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень. У подальшому ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2022 призначений ОСОБА_4 був замінений покаранням у виді 240 годин громадських робіт.

Згідно з наданими суду матеріалами ОСОБА_4 був ознайомлений з порядком відбування покарання та наслідками ухилення від нього. Обвинувачений в судовому засіданні зазначених обставин не заперечував.

Суд також встановив, що до відпрацювання громадських робіт ОСОБА_4 вчасно не приступив, при цьому обвинувачений повідомив, що перебував за межами міста на заробітках. Також на запитання прокурора обвинувачений зазначив, що об`єктивних підстав, у тому числі за станом здоров`я, не приступати до відбування призначеного йому покарання у нього не було.

З огляду на викладене, суд вважає, що дії ОСОБА_4 охоплюються складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною другою статті 389 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернув увагу Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к).

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок, винуватість у його вчиненні визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся. Згідно з наданими суду матеріалами ОСОБА_4 на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання скарг на останнього не надходило. Крім того, суд враховує, що 30.05.2023 (тобто на час розгляду справи) ОСОБА_4 був знятий з обліку Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області у зв`язку з відпрацюванням 240 годин громадських робіт.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання, суд враховує роз`яснення, надані в пункті 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010, згідно з якими у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 07.06.2018 (справа № 203/921/16-к).

Згідно зі статтею 34 КК рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Як суд вже зазначив вище, 11.02.2022 ОСОБА_4 був засуджений вироком Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 309 КК. Вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, винуватість у вчиненні якого доведена за результатом судового розгляду, не утворює повторності, однак може свідчить про наявність в діях ОСОБА_4 ознак рецидиву кримінального правопорушення.

Разом з тим, ВС у постанові від 20.12.2018 (справа № 679/783/17) ВС зауважив таке.

Відповідно до статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини першої статті 91 КПК обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Тому, як зазначив ВС у вказаній вище постанові, посилання у вироку на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, яка при формулюванні обвинувачення не була зазначена в обвинувальному акті відповідно до пункту 6 частини другої статті 291 КПК, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК.

Отже, обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді у виді обмеження волі.

Санкцією кримінального закону встановлена тривалість такого виду кримінального покарання як обмеження волі до 3 років за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 389 КК.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як вже суд зазначив вище, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 щиро розкаявся у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, надавши суду чіткі та послідовні показання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді обмеження волі відсутні.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання суд також враховує положення частини першої статті 71 КК, відповідно до яких якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

У постанові від 06.12.2021 у справі № 243/7758/20 (провадження № 51-113кмо21) ВС зауважив, що для застосування закріплених у частині першій статті 71 КК правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності: перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком; друга наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком. Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень частини першої статті 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

В судовому засіданні було встановлено, що 30.05.2023 ОСОБА_4 був знятий з обліку Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області у зв`язку з відпрацюванням 240 годин громадських робіт. Отже на час ухвалення нового вироку ОСОБА_4 повністю відбув покарання, призначене за попереднім вироком, а тому підстави для застосування положень частини першої статті 71 КК відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, суд враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок, винуватість вчиненні якого визнав та щиро розкаявся. Тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, зазначені вище обставини, та вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_4 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною другою статті 389 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази:

- копії документів Вінницького міського відділу філії державної установи «Центр пробації» на 25 арк., копії документів з МКП «УК «Замостя»» на 11 арк., копії документів з МКП «УК «Замостя»» на 4 арк., які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: