ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1063/23 Справа № 185/4681/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника третьої особи,

щодо майна яких вирішується

питання про арешт адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000727,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року задоволено клопотання слідчого СВ Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області, погодженого прокурором Павлоградської окружної прокуратури, про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000727, та накладено арешт на вилучене 08 квітня 2023 року під час обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 майно, а саме: грошові кошти у кількості 7 купюр номіналом по 200 грн., 2 купюри номіналом по 500 грн., 2 купюри номіналом по 20 грн., 1 купюра номіналом 1000 грн., 1 купюра номіналом 100 євро, банківську картку Райфайзен Банк № НОМЕР_1 , банківську карту Пумб № НОМЕР_2 , банківську карту іноземного банку № НОМЕР_3 , мобільний телефон марки Huawei пошкоджений, розбите переднє скло SIM карта MTC BEST НОМЕР_4 , SIM карта Водафон.

Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя зазначив, що вилучені речі та предмети мають суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, їх арешт потрібен для забезпечення подальшого повного, неупередженого доказування у кримінальному провадженні, а також те, що вилучене майно є доказом злочину. Також зазначив, що існує реальна загроза відчуження, зміни або знищення вказаного майна, його втрата може слугувати втратою доказової бази по кримінальному провадженню. Крім того, зазначив, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді про арешт майна.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги вказує на те, що під час обшуку було вилучено особисті кошти ОСОБА_8 , які вона отримала згідно поштового переказу до події, вказаної в заяві про відкриття кримінального провадження. Зазначає, що потерпіла не бачила, що саме ОСОБА_8 вчинила крадіжку та не має відомостей про ідентифікуючі ознаки купюр. Звертає увагу, що ОСОБА_8 не було повідомлено про підозру.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати ухвалу слідчого судді, прокурора, який не заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Апеляційний суд вважає, що зазначених вимог закону слідчим суддею не дотримано з огляду на таке.

Обґрунтовуючи своє рішення про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, слідчий суддя посилався на положення п.1 ч.2 ст.170 КПК та в ухвалі зазначив, що вказане у клопотанні тимчасово вилучене майно має значення речових доказів у даному кримінальному провадженні, тому для виконання завдань кримінального процесуального законодавства, з метою забезпечення збереження речових доказів та попередження можливості зникнення, втрати, знищення використання, перетворення, пересування, передачі майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні є необхідність накладення арешту на вищезазначене майно.

Між тим з такими висновками слідчого судді апеляційний суд не може погодитись, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

За загальними правилами, передбаченими ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження допускається лише у разі, якщо слідчий, дізнавач, прокурор доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.167 та ч.2 ст.168 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.

Положеннями ч.ч.1,2,5,6 статті 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя, суд, відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що в провадженні СВ Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000727 від 07 квітня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за фактом того, що 07 квітня 2023 року приблизно о 13.00 год. до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , прийшли дві жінки ромської національності та викрали грошові кошти у розмірі 44 000 грн.

Слідчий СВ Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, в якому просив накласти арешт на майно, вилучене 08 квітня 2023 року під час обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 майно, а саме: грошові кошти у кількості 7 купюр номіналом по 200 грн., 2 купюри номіналом по 500 грн., 2 купюри номіналом по 20 грн., 1 купюра номіналом 1000 грн., 1 купюра номіналом 100 євро, банківську картку Райфайзен Банк № НОМЕР_1 , банківську карту Пумб № НОМЕР_2 , банківську карту іноземного банку № НОМЕР_3 , мобільний телефон марки Huawei пошкоджений, розбите переднє скло SIM карта MTC BEST НОМЕР_4 , SIM карта Водафон.

В обґрунтування своїх вимог слідчий зазначив, що виявлене в ході обшуку 08 квітня 2023 року майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, а також є достатні підстави вважати, що вони можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального правопорушення.

Однак, слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого та накладаючи арешт на вказане майно, в порушення вимог ст.ст. 132, 170 КПК України не надав належної правової оцінки клопотанню у контексті відповідності його вимогам процесуального закону.

Так, слідчим у клопотанні лише формально зазначено, що вилучене 08 квітня 2023 року під час обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 майно є речовим доказом і є підстави вважати, що вони можуть використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального правопорушення. При цьому, у клопотанні слідчого не зазначено, яким саме критеріям речових доказів згідно ст.98 КПК України відповідає вилучене під час проведення огляду майно, а також наявність ризиків, передбачених ст.170 КПК України, а саме можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Крім того, у клопотанні слідчого не визначено осіб, яким кримінальним правопорушенням було завдано матеріальний збиток, а в доданих до нього матеріалах відсутні будь-які документи, які підтверджують розмір завданої шкоди, заподіяння якої охоплюється диспозицією ч.4 ст.185 КК України, а посилання слідчого про те, що розмір шкоди встановлюється, не може свідчити про її наявність.

Крім цього слід зазначити, що в клопотанні взагалі не доведено та не встановлено факту вчинення саме ОСОБА_9 крадіжки грошових коштів у розмірі 44 000 грн. з квартири АДРЕСА_3 , оскільки з часу внесення до ЄРДР відомостей про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч. 4 ст. 185 КК України, тобто з 07 квітня 2023 року, їй не було повідомлено про підозру, стороною обвинувачення навіть не встановлено осіб, які можуть бути причетними до вчинення даного кримінального правопорушення, а також не надано доказів на підтвердження наявності об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Зі змісту клопотання слідчого та доданих до нього документів не вбачається за можливе встановити, яка шкода була заподіяна внаслідок злочинних дій. Також неможливо встановити, яким чином цей злочин пов`язаний із належним ОСОБА_8 майном, на яке накладено арешт. Фактично клопотання слідчого складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування, та посилання на положення ст. 170 КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень матеріального і процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження і без підтвердження необхідності накладення арешту.

Не встановлено слідчим та не зазначено в клопотанні і власників вилучених грошових коштів, банківських карток та мобільного телефону із сім-картами з наданням належним чином підтверджуючих документів на вказане майно, що належить арештувати.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, вищенаведене свідчить про те, що наведені в оскаржуваній ухвалі слідчого судді доводи, за яких він дійшов до переконання про необхідність задоволення клопотання слідчого про арешт майна не відповідають вимогам ч.1 ст.173 КПК України, оскільки стороною обвинувачення під час судового розгляду клопотання про арешт тимчасово вилученого майна не доведено необхідності у накладенні на нього арешту.

Не було слідчим суддею при вирішенні питання про арешт майна враховано і те, що відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом з тим, згідно зі ст. 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Аналізуючи вищенаведені обставини апеляційний суд приходить до висновку про те, що з клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів не вбачається достатніх підстав, що обґрунтовували б достатньою мірою необхідність накладення арешту на відповідне майно.

Слідчий суддя не звернув увагу на викладені обставини та постановив ухвалу, яка не відповідає нормам права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості, не обґрунтував висновку про наявність сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що арештоване майно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Крім того, під час апеляційного перегляду прокурор погодився з доводами апеляційної скарги представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та вказав про відсутність необхідності арешту майна, вилученого 08 квітня 2023 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 ,тобто фактично відмовився від підтримання заявленого органом досудового розслідування клопотання про арешт майна.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна і необґрунтована, із постановленням у межах повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ч. 3 ст. 407 КПК України, нової ухвали, якою у задоволенні клопотання слідчого належить відмовити як у безпідставному.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000727 скасувати.

Постановити нову ухвалу апеляційного суду, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області, погодженого прокурором Павлоградської окружної прокуратури, про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000727, вилученого 08 квітня 2023 року під час обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді

______________ _________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4