У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000060 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 , на вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2022 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Братське Братського району Миколаївської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, приватного підприємця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч. 2 ст. 286-1, КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачений ОСОБА_5

представник потерпілої адвокат ОСОБА_10

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі; за ч. 2 ст. 286-1 КК України, у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання ОСОБА_5 у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання ОСОБА_5 після набрання вироком законної сили.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами ухвалено обчислювати з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати пов`язані із залученням експерта у сумі 4118 грн. 88 коп. Позовну заяву ОСОБА_11 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_12 до обвинуваченого ОСОБА_5 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 , 250 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Стягнуто ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 6000 (шість тисяч) грн. витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений зауважує, що в обвинувальному акті не інкримінувалось порушення вимог п.п.2.9 «а» ПДР України, що є обов`язковим в для підтвердження кваліфікації, а тому суд помилково визнав його винним за ч.2 ст.286-1 КК України.

Вказує, що в матеріалах справи міститься висновок про стан сп`яніння, проте докази, що підтверджують правову підставу такого висновку відсутні, зокрема відсутній акт медичного огляду на стан сп`яніння, чек з технічного приладу драгер, яким здійснювалось вимірювання алкоголю. Викликають сумніви у апелянта, і тілесні ушкодження, які описані в судово-медичному висновку та які були отримані експертом, як вихідні дані з медичної картки ОСОБА_12 .

Зауважує, що тимчасового доступу до медичної картки на досудовому слідстві не отримувалось, судовим експертом особисто потерпіла не оглядалась, будь-які клопотання з боку експерта про надання медичних документів відсутні. Крім того, відсутній опис лікаря-рентгенолога, на який посилається судово-медичний експерт у своїй експертизі №57. Вважає, що слідчий експеримент за його участі, не відповідає фактичним обставинам, а за участі свідків, які були пасажирами його автомобіля, взагалі не проводився. Щодо вилучення автомобіля, вважає його незаконним, а докази здобуті внаслідок дослідження речового доказу транспортного засобу, недопустимими.

Пояснює, що відразу після ДТП зупинився та вийшов з машини до потерпілої, щоб зрозуміти наслідки того, що сталося, та за необхідності надати допомогу, з потерпілою в цей час знаходився її чоловік, який намагався спричинити йому тілесні ушкодження і не давав можливості наблизитися до потерпілої із-за чого він був вимушений повернутися до автомобіля та закритися в ньому. Відтак, вважає, що безумовні ознаки, наслідки, а тим більш умисел, як обов`язкові ознаки для правової кваліфікації його дій за я.1 ст.135 КК України, відсутні.

На думку апелянта, надані суду стороною обвинувачення докази не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки частина їх є сумнівними, а інші ні самі собою, ні в сукупності не підтверджують прямо чи опосередковано існування обставин, про які зазначено в обвинуваченому акті.

Узагальнені доводи заперечення.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор пояснює, що під час розгляду кримінального провадження стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_5 підтверджено висновком щодо результатів медичного огляду останнього від 23.03.2022р. та квитанцією до алкотестеру, окрім того, обвинувачений під час надання показів у судовому засіданні лише підтвердив вказаний факт, зазначивши, що перед вчиненням кримінального правопорушення вживав вино. Щодо медичної карти потерпілої, то її під час досудового розслідування було отримано безпосередньо від потерпілої, що підтверджується її заявою, а тому потреби для звернення до суду з клопотанням про тимчасовий доступ до документів під час досудового розслідування не було, оскільки медичну документацію було надано безпосередньо володільцем персональних даних, до якої було долучено рентгенограму. Вказує, що не заслуговує на увагу посилання обвинуваченого на те, що слідчий експеримент не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки він був проведений за участі обвинуваченого та його захисника, під час проведення якого від учасників вказаної слідчої дії зауважень не надходило.

Вважає, що ОСОБА_5 ніяких активних дій для надання допомоги потерпілій не вчиняв не викликав швидку, не увімкнув аварійну сигналізацію, не встановив знак аварійної зупинки, не повідомив про ДТП органи поліції, хоча й міг винити вказані дії перебуваючи при цьому в автомобілі, однак після ДТП обвинувачений покину місце пригоди, чим порушив п.2.10 ПДР України, та залишив автомобіль на відкритій місцевості.

Всі інші доводи апеляційної скарги прокурор вважає такими, що не заслуговують на увагу, а тому просить вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_5 приблизно о 16 год. 50 хв. 23 березня 2022 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки «АЗЛК 2141», синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у світлу пору доби по сухій, неосвітленій міським електроосвітленням, автомобільній дорозі по вул. Богдана Хмельницького в смт. Братське Вознесенського району (Братська ОТГ) Миколаївської області, зі сторони вул. Миру в смт. Братське Вознесенського району (Братська ОТГ) Миколаївської області в напрямку с. Антонове Вознесенського району (Братська ОТГ) Миколаївська область, проявляючи злочинну самовпевненість, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, легковажно розраховував на їх відвернення, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , внаслідок чого потерпіла отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому надбрівної дуги та очної пластини з права, перелому основи черепа з струсом головного мозку і раною в потиличній ділянці з права, перелому 7-го ребра з права по задньо-пахвинній лінії, перелом правої ключиці. Дані тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя.

Допущенні водієм ОСОБА_5 грубі порушення вимог п.2.3 «б», п.12.3, п.2.10 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень отриманих потерпілою ОСОБА_12 .

Крім того, ОСОБА_5 , одразу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 23 березня 2022 року, внаслідок якої пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження та опинилась в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, діючи з прямим умислом та з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, усвідомлюючи, що в результаті наїзду автомобілем марки «АЗЛК 2141», синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , він сам поставив потерпілу у небезпечний для життя стан, не вжив заходів для надання потерпілій першої медичної допомоги, не викликав екстрену (швидку) медичну допомогу, не доставив потерпілу до закладу охорони здоров`я, не звернувся за допомогою до інших осіб, ніяких заходів по наданню допомоги не вжив і з метою уникнення відповідальності залишив місце пригоди, хоча мав можливість і повинен був прийняти міри по наданню допомоги потерпілій ОСОБА_12 , чим порушив вимоги п. 2.10 ПДР України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження та за ч. 1 ст. 135 КК України, як завідомо залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку вимог апеляційної скарги, заперечення прокурора та представник потерпілої, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаних кримінальних правопорушень.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.1 ст.135, ч. 2 ст. 286-1, КК України є вірною.

Крім того, обвинувачений у своїй апеляційній скарзі не наводить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, щодо доведеності його винуватості в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, а лише посилається на порушення, на його думку, судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону при розгляді даного кримінального провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого та які перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо нього.

В апеляційний скарзі обвинувачений вказує, що в обвинувальному акті не інкримінувалось порушення вимог п.п.2.9 «а» ПДР України, що на думку останнього є обов`язковим для підтвердження кваліфікації, а тому суд помилково визнав його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд критично ставиться до таких заперечень обвинуваченого.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 -1 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 -1 КК України.

Суд першої інстанції чітко зазначив у вироку, які саме з порушень ПДР стали причиною настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 286-1 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які могли лише сприяти порушенню правил, що викликали наслідки.

Диспозиція ч.2 ст.286-1 КК України передбачає кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Під час судового розгляду кримінального правопорушення, стан алкогольного сп`яніння обвинуваченого підтверджено висновком щодо результатів медичного огляду ОСОБА_5 від 23.03.2022р. та квитанцією до алкотестеру, окрім того обвинувачений під час надання показів у судовому засіданні підтвердив вказаний факт, зазначивши, що перед вчиненням кримінального правопорушення вживав вино.

Враховуючи те, що диспозиція ч.2 ст.286-1 КК України є бланкетною, вирок суду містить посилання на порушення обвинуваченим норми ПДР України, а стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_5 підтверджено зібраними належними та допустимими доказами по справі, а також підтверджено показами самого обвинуваченого.

Стан алкогольного сп`яніння, у якому засуджений керував транспортним засобом, характеризував його певний психофізичний (фізіологічний) стан, який сприяв порушенню ним інших норм правил безпеки дорожнього руху, проте саме порушення п. 2.9 (а) ПДР не було безпосередньою причиною настання суспільно небезпечних наслідків.

Є неприйнятними доводи обвинуваченого про те, що записи до медичної картки потерпілої вносилися лікарем 25.03.2022р., а тому 24.03.2022 року потерпіла не могла надати копію медичної карти слідчому. Відповідно до копії медичної карти стаціонарного хворого потерпіла ОСОБА_13 була госпіталізована до Братської ЦРЛ 23.03.2022 року в зв`язку з травмами, отриманими внаслідок ДТП. В цей же день та 24.03.2022р. вона оглядалась лікарями, проведено ряд досліджень. В медичній карті зафіксовано результати досліджень і виявлені тілесні ушкодження у потерпілої. І лише 25.03.2022р. потерпілу було госпіталізовано до КНР ММР «Міська лікарні швидкої медичної допомоги» .

Доводи обвинуваченого, про порушення порядку отримання слідчим медичних документів, які стали підставою для проведення судово-медичної експертизи, є не спроможними.

Відповідно до положень ч.1-3 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, а також на реалізацію інших процесуальних прав.

На підставі ст.3, 56 КПК України потерпіла є стороною провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й слідчому.

Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпіла наділена правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України належить до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування потерпіла добровільно передала слідчому медичну картку, що підтверджується її заявою (Т.І.а.с. 152). А тому у слідчого не було потреби для звернення до суду з клопотанням про тимчасовий доступ до документів під час досудового розслідування, оскільки медичну документацію було надано безпосередньо володільцем персональних даних, до якої було долучено рентгенограму.

Що стосується незгоди обвинуваченого з відомостями, які зафіксовані в протоколі слідчого експерименту то вони є прийнятними. Слідчий експеримент був проведений за участі обвинуваченого та його захисника, під час проведення якого від учасників вказаної слідчої дії зауважень не надходило, а тому посилання обвинуваченого на те, що слідчий експеримент не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення, є надуманим і не заслуговують на увагу.

Також є неприйнятними доводи обвинуваченого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України. Заперечуючи факт вчинення цього кримінального правопорушення, обвинувачений вказує, що після ДТП він вийшов з автомобіля, проте був вимушений повернутися до нього та закритися там, оскільки, чоловік потерпілої не давав можливості наблизитися до неї та надати їй допомогу. Натомість матеріали кримінального провадження вказують на зворотне.

Так, в судовому засіданні обвинувачений з цього приводу надав пояснення, що не усвідомлюючи, що відбулося, та не думаючи про наслідки вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, він не викликав медичну швидку допомогу, а відразу ж сів до свого автомобіля та поїхав до бази, щоб там залишити автомобіль. По дорозі, коли пішки повертався до місця вчинення ДТП, був затриманий працівниками поліції. Тобто він не заперечував, що залишив місце ДТП, не прийняв заходи для надання допомоги потерпілій.

Зазначена поведінка обвинуваченого свідчить про те, що він своїми діями поставив потерпілу в небезпечний для життя стан і не прийняв заходів для надання їй допомоги. За такого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, прийняв законне та обґрунтоване рішення, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону є неприйнятними.

Крім того, висуваючи вимогу про скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, апелянт не наводить в апеляційній скарзі обставин, які б свідчили про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які визначені ст.412, 415 КПК України, як підстави для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

За такого підстав для скасування вироку суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді