КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №369/9491/22 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3155/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

25 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000986 за апеляційною скаргою з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2023 у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, розлученого, раніше судимого вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.05.2022 року за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 (одного) року обмеження волі на підставі ст. ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком 1 (один) рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2023 року, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком від 31.05.2022 року Києво-Святошинського районного суду Київської області у виді 2 (двох) місяців обмеження волі та остаточно з урахуванням пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, призначено обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_6 на виконання вироку.

Вирішено долю щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 в умовах воєнного стану, введеного 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовженого, в подальшому, Указом Президента від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строком до 90 діб з 5.30 25.05.2022 року, який затверджений Законом № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, 22.06.2022 року о 13.30, діючи умисно, маючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливі мотиви та мету наживи, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи поруч з загальноосвітньою школою АДРЕСА_2 , пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав належний ОСОБА_8 велосипед марки «Winner Bullet Geometria for kids 24» вартістю 11316 грн.

З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди у розмірі 11316 грн.

Дії ОСОБА_6 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в яких посилаючись на порушення норм чинного законодавства, а також на те, що оскаржуваний вирок винесено без урахування дійсних обставин справи, просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2023 - змінити в частині покарання з позбавленням волі та призначити більш м'яке покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України або альтернативне покарання у вигляді служби у Збройних Силах України.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інтації поверхнево розглянув справу, дав неправильну оцінку здобутим у справі доказам, деяким доказам не дав оцінку взагалі, а деякі докази проігнорував.

Апелянт вказує, що повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, а також вказує, що навіть на сьогоднішній день під час воєнного стану законів України та законність ніхто не скасовував, тим більше, що його звинувачено у скоєнні тяжкого правопорушення.

Обвинувачений зазначає, що під час досудового слідства, слідчим було надано неправдиву інформацію щодо захисту його прав та законних інтересів, що його змусили написати документ, що свій захист він буде здійснювати самостійно. Зазначає, що він не є юристом, щоб самостійно себе захищати, йому не роз`яснили нічого про отримання безоплатної правової допомоги, а лише повідомили, що захисник, це дороге задоволення.

Також апелянт вказує, що він повністю довіриввся слідчому, прокурору та судді, вважаючи, шо все буде чесно та по закону. Вказує, що він не знає, чи в матеріалах справи зібрані всі докази законним шляхом і чи взагалі всі докази зібрані, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Крім того, щодо завданої майнової шкоди потерпілому, апелянт зазначає, що станом на 2022 рік неоподаткований мінімум громадян становив 1240 грн., в даному випадку судом не було враховано, що вчинене ним кримінальне правопорушення, перевищує суму матеріальних збитків у девять разів, але ніяк не в шістсот та велосипед повернуто потерпілому.

Також апелянт вказує, що йому судом не було роз`яснено ст. 349 КПК України. Крім того, вказує, що ні під час досудового слідства, ні під час судового розгляду йому не було роз`яснено, що він має право надати характеризуючи дані з місця проживання та інші документи, які його характеризують.

Крім того, апелянт зазначає, що на досудового слідстві не було встановлено, що на його утриманні є неповнолітня донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а якби цей факт був відомий суду, то це було б враховано, як пом`якшуюча обставина.

Також апелянт вказує, що суд припустився помилки, оскільки наразі крадіжка, вчинена в умовах воєнного або надзвичайного стану - є особливо кваліфікованим складом правопорушення. Вчинення крадіжки в умовах воєнного стану - відразу кваліфікується за ч. 4 ст. 185 КК України, що зазначено у п.п.11 п. 1 ст. 67 КК України.

В доповненнях до апеляційної скарги апелянт зазначає, що він долучає до матеріалів справи копію свідоцтва про народження його доньки, яке є доказом, що на утриманні в нього є неповнолітня дитина.

Крім того, апелянт просить врахувати, що він повністю усвідомлює свої вчинки та вчинені ним правопорушення, його щире каяття. Також, те, що він не становить великої суспільної небезпеки, а його правопорушення були скоєні вперше під впливом тяжких обставин життя. Зазначає, що він повністю усвідомив свої помилки та їх наслідки.

Також апелянт вказує, що якщо суд вбачатиме за доцільно, що відбування покарання у вигляді позбавлення волі не несе позитивних та корисних коректив у його життя, та суд буде вважати за доцільне його виправлення та доведення його виправлення в умовах альтернативної служби в Збройних Силах України, просить застосувати дану норму закону про винесені рішення.

Потерпілий ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань про відкладення судового засідання до суду не подав, а тому враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, судове засідання проведено у відсутність потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обгрунтвоаність вироку судуд першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були виконані належним чином.

Як вбачається, з журналу судового засідання від 01.02.2023 та відповідно до аудіозапису цього засідання, під час розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_6 беззаперечно визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, підтвердив обставини його вчинення, зазначивши час, місце, спосіб, мету скоєння злочину та не заперечувала проти розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому суд першої інстанції переконався у правильності розуміння ОСОБА_6 змісту обвинувачення, у добровільності його позиції, а також роз`яснив обвинуваченому, що він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції обвинуваченого, заслухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти викладених в обвинувальному акті обставин, суд першої інстанції у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Наведені вище обставини повністю спростовують доводи апеляційної скарги обвинуваченого, про те, що йому не були роз`яснені умови та наслідки розгляду справи в порядку ч.3 ст. 349 КПК України.

Не вбачає колегія суддів і порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_6 під час розгляду справи, оскільки як вбачається з матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_6 , отримавши памятку та підтвердивши суду першої інстанції, що права та обов`язки йому зрозумілі (а.с. 13-15), тобто будучи обізнаним про свої права та обов`язки будь-яких клопотань щодо призначення йому захисника не заявляв. Злочин, який інкриміновано ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України не є особливо тяжким, відсутні в матеріалах провадженні і дані про те, що обвинувачений ОСОБА_6 відноситься до будь-якої категорії осіб, зазначених у ч.2 ст. 52 КПК України, не надано таких даних і до суду апеляційної інстанції, а тому захисник у провадженні і не залучався. Отже, доводи апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині є неспроможними.

Що стосується посилань обвинуваченого в апеляційній скарзі про не дослідження судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні, іх оцінки щодо належності та допустимості, то колегія суддів зауважує, що сторони кримінального провадження в суді першої інстанції не заявляли клопотань з цього приводу, адже не оспорювали фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення, і як наслідок, не оспорювали зібрані під час досудового розслідування докази, у зв`язку з чим, за згодою учасників судового провадження і було проведено розгляд справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Таким чином, посилання обвинуваченого на не дослідження доказів у кримінальному провадженні, не надання їм оцінки щодо їх належності та допустимості, колегія суддів вважає безпідставними.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна ( крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану є правильною, зважаючи на кваліфікуючу ознаку " вчинена в умовах воєнного стану".

Що стосується покарання, справедливість призначення якого оскаржує обвинувачений, то слід зазначити, що згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції при призначенні покарання повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував, характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, який, згідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, дані щодо особи обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, дане кримінальне правопорушення вчинив під час іспитового строку ( зокрема, через двадцять днів після постановлення у попередньому кримінальному провадженні вироку та роз`ясненні судом наслідків невиконання умов іспитового строку), відсутність обставин, що обтяжують покарання, обставиною, що пом`якшує покарання визнав і врахував щире каяття. Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, в межах, установлених санкцією інкримінованої йому статті, відповідно до положень КК України.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що даний злочин ОСОБА_6 вчинив до повного відбування покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.05.2022, згідно з яким ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рк і на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік, та правильно призначив остаточне покарання за сукупністю вироків, відповідно до вимог ст. 71, 72 КК України у виді 5 ( п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі було враховано дані про його особу, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини, які враховуються при призначені покарання, передбачені статтею 65 КК України, надав їм правову оцінку і призначив обвинуваченому таке покарання, яке є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому посилання обвинуваченого на те, що у нього на утриманні знаходиться неповнолітня донька 2009 року народження, колегія суддів вважає не переконливим, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений офіційно не працює, що свідчить про відсутність у нього офіційного джерела доходу, а відтак і можливості утримувати доньку. Більш того, та обставина, що обвинувачений ОСОБА_6 має неповнолітню доньку, жодним чином не знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину. До того ж, неповнолітня донька, не стала стримуючим фактором у вчиненні ОСОБА_6 злочину під час іспитового строку за попереднім вироком.

Не знайшли свого підтвердження у матеріалах провадження і посилання обвинуваченого про вчинення кримінального правопорушення під впливом тяжкого періоду в житті. Не встановлено такої обставини, і під час досудового розслідування слідчим і прокурором.

Додаткових доводів, які б могли бути підставою для зміни вироку обвинуваченим до апеляційного суду не надано, а те, що викрадений ним велосипед було повернуто потерпілому, не є обставиною, що пом`якшує покарання та може бути підставою для застосування положення ст. 69 КК України і призначення ОСОБА_6 покарання менше від найменшої межі встановленої в санкції інкримінованої йому статті.

Що ж до прохання обвинуваченого про призначення йому покарання у виді служби у Збойних Силах України, то таке прохання обвинуваченого не заслуговує на увагу, оскільки служба у Зройних Силах України жодного відношення до покарання не має, тоді як військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.При цьому, громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом.

Істотних порушень кримінально-процесуального законодавства, які б ставили під сумнів правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 06.03.2023 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185, ч.1 ст. 71, 72 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення .

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4