справа № 2-41/97
провадження № 1-о/691/1/23
У Х В А Л А

03 травня 2023 рокум.Городище

Колегія суддів Городищенського районного суду Черкаської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку по кримінальній справі № 2-41/1997 Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року та постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року за виключними обставинами,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Городищенського районного суду Черкаської області перебуває заява ОСОБА_7 про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року по кримінальній справі № 2-41/1997 та постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року, за виключними обставинами.

У заяві від 15.09.2022 року засуджений просить переглянути за виключними обставинами вирок Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року по кримінальній справі № 2-41/1997 та постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року, які не відповідають принципу законності, з огляду застосування у судових рішеннях норм матеріального закону ст.ст. 24, 25-2 та санкції ст. 93 КК України в редакції 1960 року та редакції 2000 року та становлять істотне порушення Конституційних і основоположних прав та свобод людини в контексті правового тлумачення нелюдського такого, що принижує людську гідність поводження та покарання.

Підставою перегляду вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року по кримінальній справі № 2-41/1997 та постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року за виключними обставинами засуджений ОСОБА_7 посилається на Рішення Конституційного суду України № 6-рп/99 від 29.12.1999 року, в частині визнання смертної кари - розстрілу дією неконституційного акту, Рішення Конституційного суду України № 11-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. ст. 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та на низку, ухвалених Європейським судом з прав людини, судових рішень.

Підставами звернення до суду є виключні обставини у відповідності до п.1 ч. 3 ст. 459 КПК України, які встановлені Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року, № 11 - рп/99 (справа № 1 - 33/99, про смертну кару), в частині визнання смертної кари - розстріл дією неконституційного акту; Рішенням Конституційного суду України від 16.09.2021 року, № 6 - р (ІІ)/2021 (справа № 3 - 349/2018 (4800/18, 1328/19, 3621/19, 3621/19, 6/20 щодо відповідності Конституції України (конституційності) ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 82 КК України та міжнародною судовою установою (Європейський суд з прав людини), юрисдикція якого визнається Україною: рішення у справі «Петухов проти України» (№ 2) від 12 03.2019 року, (заява № 41216 /13 ) в частині визнання у вигляді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення та з урахуванням того, що ч. 2 ст. 28 Конституції України є тотожною ст. 3 Конвенції, Конституційний Суд України вважає, що встановлене Кодексом покарання у вигляді довічного позбавлення волі як покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України.

Встановлені та визнанні органом конституційної юрисдикції України та міжнародною установою - юридичні факти загального характеру, щодо неконституційності окремих положень кримінального закону та порушень конституційних і основоположних прав людини, мають прямий причино наслідковий зв`язок в частині:

Застосована міра кримінального покарання у судових рішеннях - вироку від 19.12.1997 року та постанові від 01.06.2000 року, Черкаського обласного суду, по кримінальній справі № 2 - 41 / 97, - ст. 24 та санкція ст. 93 КК України в редакції 1960 року у виді «смертна кара - розстріл» визнана дією неконституційного акту ст. 25-2 КК України в редакції 2000 року у виді «довічне позбавлення волі» в межах тлумачення органом конституційної юрисдикції та міжнародною судовою інстанцією в своїх рішеннях - за правовою визначеністю становить невідповідність Конституції України та Основоположним правам людини в контексті не дотримання права на повагу до людської гідності поводження та покарання.

Посилаючись на ч. 1, ч.5. п.1) ст. 461 КПК України зазначив, що заява про перегляд судових рішень за виключними обставинами, подається до суду після винесення рішень Конституційного суду України від 29.12.1999 року № 11- рп/99 (справа № 1-33/99, про смертну кару); від 16.09.2021 року, № 6 - р(ІІ)/2021 (справа № 3-349/2018 (4800/18,1328/19, 3621/19, 3621/19, 6/20); а також ухвалення Європейським судом з прав людини низки судових рішень, а саме: у справі «Петухов проти України» (№ 2) від 12 03.2019 року, (заява № 41216/13); у справі «Старишко проти України» від 15.10.2020 року (заява № 61839/12); у справі «Лопата та інші проти України» від 10.12.2020 року (заява № 84210/17 та 23 інших); у справі «Дембо та інші проти України» від 11.03.2021 року (заява № 2778/18 та 46 інших); у справі «Русанду проти України» від 01.04.2021 року (заява № 23047/20); у справі «Фарзієв та інші проти України» від 01.04.2021 року (заява № 63747/14 та 23 інших); у справі «П`ятаченко та інші проти України» від 15.04.2021 року (заява № 22851/20 та 2 інших); у справі «Борисенко та інші проти України» від 15.04.2021 року (заява № 19102/20 та 5 інших); у справі «Полторацький проти України» від 22.04.2021 року (заява № 11551/13); у справі «Баранов та інші проти України» від 20.05.2021 року (заява № 15027/20 та 3 інших); у справі «Чистяков та інші проти України» від 10.06.2021 року (заява № 46896/18 та 3 інших); у справі «Манойлов та інші проти України» від 10.06.2021 року (заява № 21845/20 та 3 інших); у справі «Токар та інші проти України» від 18.11.2021 року (заява № 22356/20 та 7 інших) у справі «Сьомак та інші проти України» від 02.12.2021 року (заява № 1691/21 та 5 інших).

В межах отримання юридичної допомоги та правової консультації 16.10.2021 року від захисника ОСОБА_8 (ордер серія: КВ № 087142), йому, стало відомо: про факт прийняття органом конституційної юрисдикції України ( Конституційним судом України) та міжнародною судовою інстанцією (Європейський суд з прав людини) - низки судових рішень загального характеру, які за юридичною визначеністю встановлюють правовий аспект: неконституційності кримінального покарання для осіб у виді смертна кара розстріл (ст. 24 КК України в ред.1960 року) покарання у вигляді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення, та з урахуванням того, що ч. 2 ст. 28 Конституції України є тотожною статті 3 Конвенції, Конституційний Суд України вважає, що встановлене Кодексом покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України.

Що надає йому право як громадянину України у доступі до правосуддя згідно до ст.ст. 8, 55 Конституції України, для судового захисту та забезпечення конституційних і основоположних прав людини на людську гідність поводження та покарання, в межах перегляду судових рішень по кримінальній справі № 2 - 41/97, за виключними обставинами.

Враховуючи, що право на судовий захист конституційних та основоположних прав людини і громадянина ( ст.ст. 8, 55 ч 1 Конституції України; ст. 30 КПК України; ст.ст. 1, 5 Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини 1950 року» є - гарантованим, та не може обмежуватись за формальним підходом, за таких підстав вважає що зазначена обставина, надає право у відповідності до ст.117 КПК України порушувати перед судом питання, про поновлення процесуального строку на звернення до суду про перегляд судових рішень за виключними обставинами, який був пропущений з поважних та не залежних від волі суб`єкта права (засудженого), причин та обставин.

Відповідно до вимог процесуального закону ч 1 ст. 32, ч 1. Ч. 5 ст. 33 КПК України, якими регулюється питання територіальної та інстанційної підсудності кримінального провадження а саме: кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено до судове розслідування. Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу.

Враховуючи фактичні відомості матеріалів кримінальної справи № 2-41/97, та правові висновки у обвинувальному вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року, в межах яких визнається - місцем вчинення особою інкримінованих кримінальних правопорушень є м. Сміла, Черкаської області - встановлюється територіальна юрисдикція та підсудність кримінальної справи № 2-41/97 Смілянському міськрайонному суду Черкаської області, як суду першої інстанції, що узгоджується із усталеною судовою практикою, викладеною в ухвалах Верховного Суду постановлених у провадженнях № 51-9418 ск 18 від 29.03.2021 року, № 51-616 ск 20 від 10.02.2020 року, № 51-2603 ск 20 від 02.06.2020 року, № 51-1643 ск 18 від 17.06.2021 року, № 51-6452 ск 18 від 18.03.2021 року, №51-5639 ск 20 від 19.01.2021 року, № 51-76 ск 22 від 11.01.2022 року.

До заявлених виключних обставин належить не дотримання судом під час кримінального провадження по справі № 2-41/97, визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язанні із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), стосовно охоплюваних у кримінальному судочинстві повноважень суду ( права та обов`язки), які надані суду державою, щодо обрання між альтернативами, кожна з яких є законною, а також інтелектуально - вольову, владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, справедливості і законності обраного судом кримінального покарання.

Документованими доказами виключних обставин, якими встановлюється правовий факт, не дотримання судом під час кримінального провадження по справі № 2-41/97, дискреційних повноважень у визначених законом випадках, стосовно вирішення спірних правових питань цілей і принципів права які регульовані матеріальними нормами (ст. ст. 22, 23, 24, 25 ч.1 КК України в редакції 1960 року, ст.50 КК України, що призвело до істотного порушення конституційних та основоположних прав людини на справедливість та законність обраного судом кримінального покарання у судових рішеннях: вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року, «смертна кара - розстріл» та постанові від 01.06.2000 року Черкаського обласного суду «довічне позбавлення волі».

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав подану раніше заяву, клопотання та надав суду письмове клопотання, правової позиції на ствердження виключних обставин, відповідно до якого просив визнати наявність виключних обставин, які встановленні Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99, ( справа № 1-33/99 про смертну кару), що зумовлюють особливі й непереборні обставини для перегляду обвинувального вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року.

Відновити провадження по кримінальній справі № 2-41/97, в екстраординарному порядку, в межах перегляду вироку, щодо питання про скасування вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року в частині призначеного особі, тобто йому ОСОБА_7 , кримінального покарання у виді смертної кари - розстрілу, яка визнана дією неконституційного акта на підставі Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99.

Відновити правовий статус обвинуваченого по кримінальній справі № 2-41/97, станом на 20.10.1996 року, як часу інкрімінації йому ОСОБА_7 , карного діяння за кваліфікуючими ознаками - ст. 93 КК України ( в редакції 1960 року).

На дотримання вимог - ст. 58 Конституції України, ст.ст. 4, 5 КК України, застосувати по кримінальній справі № 2-41/97, ретроспективну дію Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99, яким констатовано невідповідність (неконституційність) положень статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид кримінального покарання та у відповідності до загальних засад призначення кримінального покарання - ст.ст. 22, 23, 25 Загальної частини та санкції ст.93 Особливої частини КК України в редакції 1960 року застосувати зворотну дію кримінального закону у часі, який зазнав змін на підставі Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99, визначивши йому ОСОБА_7 , максимальний строк кримінального покарання за санкцією ст.93 КК України, чинної станом на 20 .10.1996 року у виді 15 років позбавлення волі та на підставі фактичного відбуття ним максимального строку кримінального покарання, передбаченого санкцією ст. 93 КК України (в редакції 1960 року із змінами внесеними Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99), негайно звільнити його з під варти в залі судового засідання.

Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_6 підтримав заяву засудженого, вказав на її обґрунтованість, просив вирок скасувати та винести новий вирок із урахуванням рішення Конституційного Суду України та строку вже відбутого покарання.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви та зазначив, що рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 №6-р(ІІ)/2021 не визнано неконституційними положення КК України, які були застосовані судом при вирішенні справи, та ухваленні вироку від 19.12.1997 року відносно ОСОБА_7 . Положення ч.1 ст.81 та ч.1 ст.82 КК України, які визнано неконституційними вказаним Рішенням Контитуційного суду, регулюють питання щодо виконання вироку суду (умовно-дострокове звільнення, пом`якшення покарання). Призначення ОСОБА_7 вироком суду покарання у вигляді довічного позбавлення волі є законним та обґрунтованим.

Потерпілі були повідомлені про дату, час та місце розгляду заяви за виключними обставинами, але до суду не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали заяви про перегляд вироку за виключними обставинами, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Процедура перегляду судових рішень за виключними обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у ч.3 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на виключні, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути. Згідно процедури перегляду судових рішень за виключними обставинами підставою його здійснення є одна із визначених у ч.3 ст.459 КПК України обставин, що на час подання відповідної заяви підтверджена належними засобами доказування.

Згідно з п.1 ч.3 ст.459 КПК України виключними обставинами визнається, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Тобто, для існування вказаної виключної обставини мають бути наявними дві складові: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення і 2) цей закон, інший правовий акт чи їх окремі положення застосовано судом при вирішенні справи.

Вироком Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів та засуджено за ст.208, ч.2 ст.81, ст.17, ч.2 ст.117, ч.2 ст.196-1, ч.2 ст.142, ч.3 ст.142, п.п. «а», «е», «з» ст.93 КК України (в редакції 1960 року), ст.42 КК України до покарання у вигляді смертної кари, розстрілу, з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 03.03.1998 року вказаний вирок залишено без змін.

Постановою Черкаського обласного суду від 01.06.2000 вирок Черкаського обласного суду від 19.12.1997 приведено у відповідність із Законом України від 22.02.2000 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового Кодексів України» та пом`якшено ОСОБА_7 покарання за п.п. «а», «е» та «з» ст. 93 КК України зі смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) за сукупністю злочинів, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 10.10.2000 року зазначена постанова залишена без змін.

З матеріалів справи вбачається, що засуджений ОСОБА_7 як на підставу для здійснення кримінального провадження за виключними обставинами зазначає про виключну обставину, передбачену п.1 ч.3 ст.459 КПК України, які встановленні Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99 та Рішенням Конституційного суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021 щодо відповідності Конституції України (конституційності) ч.1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 Кримінального кодексу України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі).

Судом встановлено, що Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05), які передбачають смертну кару як вид покарання.

Згідно п.2 зазначеного Рішення, положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до приписів ст.152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст.91 Закону України від 13.07.2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у ст.97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Згідно роз`яснень, наведених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 року в Справі №4819/49/19, провадження №13-76зво20, Рішенням КСУ у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч.2 ст.150 Конституції України, а також ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14.12.2000 року (справа№1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13.07.2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Проте, згідно цього ж Рішення ВП ВС роз`яснила, що встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.10.2019 року у справі №922/1391/18.

Згідно п.2 зазначеного Рішення, положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99 яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України (2001-05,2002-05), які передбачають смертну кару як вид покарання, яке заявник вважає виключною обставиною, при розгляді даної заяви до застосування не підлягає, оскільки вирок відносно ОСОБА_7 був ухвалений Черкаським обласним судом 19.12.1997 року.

Судом, також встановлено, що Рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 №6-р(ІІ)/2021 визнано неконституційними положення ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК України, в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим же Рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Таке Рішення Конституційний Суд України постановив з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України та зазначив, що обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

Тому виконання вищевказаних приписів Конституційного Суду України має бути здійснено шляхом внесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид покарання, як довічне позбавлення волі.

Тобто вказаним рішенням Конституційного Суду вирішувалося питання конституційності норм Кримінального закону, які регулюють питання відбування призначеного покарання, а не питання призначення покарання при ухваленні вироку.

Згідно з положеннями розділу VIII КПК України зазначені питання (умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким) вирішуються під час виконання вироку в порядку ст.539 КПК України місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Вказана правова позиція викладена в ухвалах Великої Палати Верховного Суду у справі №1-1/2004 від 20.10.2021, від 25.10.2021 у справі №1-98/2001, від 26.10.2021 у справі №1-1/2006, від 01.11.2021 у справі №13-225зво21, від 09.11.2021 у справі №13-226зво21, та інших.

Довічне позбавлення волі, як один із видів покарання відповідно до п.12 ч.1 ст.51 КК України, передбачено ст.64 КК України. Між тим, Рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 №6-р(ІІ)/2021 норма кримінального закону, що передбачає такий вид покарання як довічне позбавлення волі, неконституційною не визнавалася.

Конституційний Суд України не визнав неконституційними жодних положень норм КК України, які було застосовано Черкаським обласним судом при вирішенні справи за обвинуваченням ОСОБА_7 та ухваленні 19.12.1997 вироку.

Тому питання, які засуджений ставить перед судом, зокрема, про скасування вироку в частині призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі та його пом`якшення, не може бути предметом розгляду суду в порядку перегляду вироку за виключними обставинами в порядку глави 34 КПК України.

Необхідним при перегляді рішень судів за виключними обставинами є дотримання принципу юридичної визначеності. Європейський суд з прав людини у рішеннях від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» та від 29.10.2015 року у справі «Устименко проти України», неодноразово акцентував увагу на тому, що одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «res judicata» принципу остаточності рішення суду, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими й непереборними обставинами.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року та постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року за виключними обставинами, так як заявником не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність виключних обставин у даному кримінальному провадженні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 376, 459, 462, 466, 467 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку по кримінальній справі № 2-41/1997 Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року та постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року за виключними обставинами, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а заявником протягом семи днів з моменту отримання її копії.

Повний текст ухвали проголошений о 09 годині 00 хвилин 05.05.2023 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3