Справа № 944/4545/22
Провадження №1-кп/944/601/23
про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою
14.08.2023 рокум.Яворів
Яворівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілих ОСОБА_7 ,
В провадженні Яворівського районний суд Львівської області перебуває вказане кримінальне провадження.
В судовому засіданні прокурор подав клопотання про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 календарних днів, без визначення розміру застави.
На обґрунтування клопотання зазначає, що ОСОБА_4 22 квітня 2022 року призваний на військову службу по мобілізації та займає посаду інструктора циклової комісії загальновійськових дисциплін Військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні молодший сержант.
Згідно з наказом командира Військової частина НОМЕР_2 № 176-АД від 07 травня 2022 командиру Військової частини НОМЕР_1 визначено забезпечити цілодобову охорону місця розгортання запасного командного пункту, у зв`язку із чим необхідно виділити 3 військовослужбовця, яких забезпечити штатною зброєю та боєприпасами до неї, засобами захисту (бронежилет, кевларовий шолом).
Так, на виконання зазначеного наказу, 07 травня 2022 року командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 129-АД, відповідно до якого для охорони місця розгортання запасного командного пункту Військової частини НОМЕР_2 призначено інструктора навчального взводу навчальної розвідувальної роти навчального батальйону старшого сержанта ОСОБА_8 , сержанта-інструктора циклової комісії загальновійськових дисциплін старшого солдата ОСОБА_4 та інструктора навчального розвідувального взводу навчальної розвідувальної роти навчального батальйону молодшого сержанта ОСОБА_9
03 липня 2022 року, близько 23 год 10 хв, між ОСОБА_4 та військовослужбовцем строкової військової служби водієм автотранспортного взводу роти матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_10 виник словесний конфлікт, оскільки останній не виконав свою обіцянку та не привіз ОСОБА_4 патрони до пістолета.
У зв`язку із цим в ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час словесної перепалки.
Надалі, 04 липня 2022 року, о 01 год 07 хв, ОСОБА_4 , перебуваючи в запасному командному пункті, а саме ангарі нічного клубу «Акваріум» за адресою: вул. Сагайдачного, 61, смт Шкло, Яворівський район, Львівська область, з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на умисне вбивство ОСОБА_10 , повідомив військовослужбовцю ОСОБА_11 , що на прилеглій території є сторонні особи та необхідно провірити хто це. Після цього ОСОБА_4 , взявши зброю, яка закріплена за старшим сержантом ОСОБА_12 , а саме 5,45 мм АКС-74 № НОМЕР_3 та яку останній залишив йому на зберігання, а ОСОБА_11 дав свою зброю 5,45 мм АКС-74 № НОМЕР_4 , та разом направились на заднє подвір`я вищевказаного закладу. Надалі ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою позбавлення життя ОСОБА_10 , цілеспрямовано, не перевіряючи територію на присутність сторонніх осіб, дославши патрон в патронник автомату, попрямував до прилеглої будівлі, яка є частиною ангару та зайшов до туалету вказаної будівлі, де знаходився ОСОБА_10 у сонному стані, впевнився, що це саме ОСОБА_10 , а не стороння особа, здійснив один постріл в ділянку голови останнього.
Так, внаслідок протиправних злочинних дій ОСОБА_4 . ОСОБА_13 , спричинено тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці, а саме: проникаюче вогнестрільне кульове поранення голови і шиї, яке супроводжувалось руйнацією кісток і черепа і речовини головного мозку.
Після цього, з метою приховування свого злочину ОСОБА_4 , шляхом погроз, вказав ОСОБА_11 , який був очевидцем вищевказаних подій нікому не повідомляти про вказану подію та почав знищення слідів на місці вчинення кримінального правопорушення.
Однак надалі цього ж дня, приблизно о 04 год 30 хв, ОСОБА_4 добровільно повідомив правоохоронні органи про вчинений ним злочин.
Таким чином, встановлені достатні підстави обвинувачувати ОСОБА_4 у вчиненні особливо тяжкого злочину умисного вбивства, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України.
На підставі ухвали слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 05 липня 2022 року до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком на 60 днів, тобто до 02 вересня 2022 року (05:25 год).
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30 серпня 2022 року ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк досудового розслідування, а саме до 04 жовтня 2022 року (включно).
В подальшому в ході досудового розслідування ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою ОСОБА_4 завершується, а тому виникла необхідність в продовженні запобіжного заходу тримання під вартою, оскільки ризики, зазначені у вищезгаданій ухвалі слідчого судді про застосування ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та продовжують існувати.
На даний час ризики, передбачені ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, які були встановлені під час досудового розслідування, продовжують існувати.
Так, беручи до уваги те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, санкція статті якого передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, що вчинене останнім із застосуванням фізичного насильства до потерпілого, вагомість та обґрунтованість наявних доказів про вчинення ним кримінального правопорушення, є підстави вважати що ризики, передбачені ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, які слугували підставою для обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є актуальними та не відпали, а саме такі.
Неможливість запобігання у межах кримінального провадження ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду. Даний ризик підтверджується тим, що тяжкість інкримінованого правопорушення та усвідомлення можливості засудження до тривалого терміну позбавлення волі вже само по собі може бути підставою та мотивом для ОСОБА_4 до втечі.
Водночас, відповідно по п. 36 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України» зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Неможливість запобігання у межах кримінального провадження ризику, передбаченому п. 2 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Даний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_4 намагався приховати як сам факт вчинення кримінального правопорушення, так і його сліди, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема протоколом огляду місця події та протоколами допитів свідків.
Неможливість запобігання ризику, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів у цьому ж кримінальному провадженні шляхом їх переконання, залякування чи схиляння їх до зміни, наданих ними показань, узгодження своїх показань з показаннями вказаних осіб, що підтверджується насильницьким характером злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_4 . Про неможливість запобігти такому ризику свідчить і той факт, що з урахуванням принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів такі свідки ще судом не допитані та надані ними під час досудового розслідування показання не можуть лягти в основу обвинувального вироку відносно нього.
Вказане підтверджується і тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного вбивства. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів (п. 35 рішення від 26 червня 1991 року у справі «Летельє проти Франції»). Також згідно із п. 51 вказаного рішення особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини слідує, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.
Окрім цього, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказаним у рішенні Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2014 року у справі «Чанєв проти України», оскільки в матеріалах справи існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів у відношенні до обвинуваченого чи зменшення ризиків заявлених прокурором на даний не встановлено.
Неможливість запобігання ризику, передбаченому п. 5 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Про існування вказаного ризику свідчить систематичний характер протиправної діяльності обвинуваченого, що підтверджується характеризуючими матеріалами останнього, зокрема, відносно останнього 18 березня 2022 року в Сокальський районний суд Львівської області скеровано обвинувальний акт за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України.
З урахуванням викладених ризиків та особи обвинуваченого, обставин вчинення та суспільної небезпеки кримінального правопорушення, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_4 , вважає за необхідне продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`які запобіжні заходи запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого не в силі.
Неможливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання чи домашнього арешту пов`язана з тим, що такий запобіжний захід може створити передумови для переховування обвинуваченим від суду та уникнення кримінальної відповідальності. Більше того, за таких обставин ОСОБА_4 отримає можливість незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання чи домашнього арешту. Крім, цього суд при розгляді заміни запобіжного заходу на домашній арешт, повинен з`ясувати технічні можливості реалізації вказаного виду запобіжного заходу та наявність електронних засобів контролю, які передбачені для виконання даного виду запобіжного заходу, з метою забезпечення своєчасного запобігання можливим спробам обвинуваченого невиконання вимог обраного відносно нього запобіжного заходу, у зазначеному випадку у відповідному відділі поліції Національної поліції у Львівській області.
Також відповідно до п. «е» ст. 8 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі якщо суд змінить запобіжний захід у виді тримання під вартою та застосує до обвинуваченого іншій вид запобіжного заходу, то ОСОБА_4 , як військовослужбовець, може бути звільнений командуванням з військової служби через службову не відповідність у разі невиконання службових обов`язків або з інших підстав, у зв`язку з чим у обвинуваченого виникне можливість переховуватися від суду, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Неможливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , запобіжного заходу у вигляді особистої поруки пов`язана з тим, що до сторони обвинувачення чи суду не було звернень із письмовим зобов`язанням про те, що особа поручається за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, відповідно до ст. 194 Кримінального процесуального кодексу України, і зобов`язується за необхідністю доставити його до суду на першу вимогу.
За таких обставин застосування більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти цим ризикам, також суворість покарання за кримінальне правопорушення та особистість обвинуваченого свідчить про те, що наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані ним менш небезпечними ніж кримінальне переслідування.
При оцінці обставин, передбачених ст. 178 Кримінального процесуального кодексу України, досудове розслідування дійшло висновків про те, що: наявні докази, які дають підстави обвинувачувати ОСОБА_4 у вчиненні особливо тяжкого злочину є вагомими, допустимими та отриманими у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку; вік і стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 дозволяє застосування до нього запобіжного заходу, пов`язаного із позбавленням волі; у разі визнання винуватим ОСОБА_4 загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років; ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення із застосуванням насильства небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу, тобто усвідомлював небезпечність своїх дій.
Згідно із ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України заборон щодо застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає.
Разом з тим, при виконанні судом вимог ч. 3 ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України щодо визначення розміру застави, враховуючи передбачені ч. 4 ст. 182 цього Кодексу обставини, зокрема, те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення насильницького характеру, тому при постановленні ухвали за наслідками розгляду даного клопотання, не визначати розмір застави.
Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав з підстав, наведених у ньому, просив таке задовольнити.
Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні ризики наведені в клопотанні. Немає доказів, що обвинувачений намагався переховуватися від суду. Крім того, ОСОБА_4 не може здійснювати вплив на свідків, оскільки вони вже допитані судом. Також відсутні докази того, що обвинувачений може вчинити новий злочин. На даний час для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та виконання завдань кримінального провадження, достатнім буде застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, в тому числі із використанням електронних засобів контролю.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_14 підтримали клопотання прокурора.
Суд, оцінивши доводи клопотання, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілої та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що клопотання прокурора слід задовольнити з таких підстав.
Ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 05 липня 2022 року до ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, а саме до 02 вересня 2022 року включно, без права внесення застави.
Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком в межах досудового розслідування, тобто до 04 жовтня 2022 року включно, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2022 року застосовано відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 05 липня 2023 року продовжено ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, до 02 вересня 2023 року.
Згідно зі змістом ст. ст. 131, 132 Кримінального процесуального кодексу України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.
Відповідно до ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 Кримінального процесуального кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно із ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до ст. 178 Кримінального процесуального кодексу України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється; вік та стан здоров`я підозрюваного, міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; дотримання підозрюваним умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, зокрема, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Суд вважає, що стороною обвинувачення доведено існування наведених в клопотанні ризиків, саме таких.
Ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, а саме можливості переховування ОСОБА_4 від суду.
Даний ризик підтверджується тим, що тяжкість інкримінованого злочину, який є особливо тяжким і за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 15 років, та усвідомлення можливості засудження до тривалого терміну позбавлення волі вже само по собі може бути підставою та мотивом для підозрюваного ОСОБА_4 до втечі. На думку суду, суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, а саме можливості обвинуваченого незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні шляхом їх переконання, залякування чи схиляння їх до зміни, наданих ними показань, наданих суду, узгодження своїх показань з показаннями вказаних осіб.
Відповідно до норм ст. 12 Кримінального кодексу України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України є особливо тяжким злочином, за який відповідно до санкції вказаної статті передбачається покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років.
Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що прокурором під час судового засідання доведено існування ризиків передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, а саме те, що перебуваючи на свободі обвинувачений ОСОБА_4 зможе: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Таке переконання суду ґрунтується на таких обставинах, встановлених в ході розгляду клопотання: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення (вагомість наявних доказів); тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується.
Водночас, будь-яких вагомих та обґрунтованих обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наявності наведених ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 , суд не встановив.
Також, з врахуванням наведеного вище, суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України.
Доводи захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено існування обґрунтованої підозри (обвинувачення) ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, суд вважає необґрунтованими і відхиляє, оскільки, стверджуючи таке, захисник фактично надає оцінку доказами у кримінальному провадженні, що є неможливим в ході розгляду і вирішення клопотання про обрання запобіжного заходу.
Тому, з урахуванням доведеності обґрунтованої підозри (обвинувачення) та фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, його тяжкості, беручи до уваги доведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, та оцінюючи сукупність наведених вище обставин, суд дійшов висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден з менш суворих запобіжних заходів, в тому числі у виді цілодобового домашнього арешту, на даній стадії досудового провадження не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків.
За таких обставин, клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_4 підлягає задоволенню.
При цьому, суд вважає, що застосування даного запобіжного заходу щодо підозрюваного не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні ухиленню від правосуддя після вчинення злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, постала перед компетентними органами.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що інші запобіжні заходи з об`єктивних причин не забезпечать законослухняну поведінку підозрюваного. Суд також враховує, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Також відповідно до ч. 3 ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Водночас, згідно з п. 2 ч. 4 ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, який спричинив загибель людини.
Зважаючи на викладене вище, а саме що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення насильницького характеру, внаслідок якого була спричинена загибель людини, суд вважає недоречним визначення розміру застави.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176 178, 182 184, 193, 194, 196, 197, 205 Кримінального процесуального кодексу України, суд
Клопотання прокурора задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українцю, громадянину України, уродженцю м. Городок Львівської області, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , який утримується в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№ 19)», запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 12 жовтня 2023 року включно, з утриманням в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№ 19)», без визначення розміру застави.
Контроль за виконанням даної ухвали покласти на начальника Яворівського відділу Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 .
Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою протягом п`яти днів з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1