УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року

м. Київ

справа № 161/5532/22

провадження № 51-3395ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 16 травня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000374 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ Луганської області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців. На підставі статей 71, 72 КК ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Крім того, вирішено питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, відшкодування процесуальних витрат, речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 , 18 березня 2022 року, приблизно о 12:00 у під`їзді будинку АДРЕСА_2 умисно, з корисливими мотивом та метою намагався шляхом ривка, повторно, в умовах воєнного стану, відкрито викрасти належні ОСОБА_6 жіночу сумку та гаманець з грошима, всього майна на загальну суму 9 131,34 грн, однак не довів свої дії до кінця, оскільки почув звук відкриття дверей квартири першого поверху, у зв`язку з чим, розуміючи, що його дії будуть викриті, залишив місце вчинення злочину, не вчинивши усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця з причин, які не залежали від його волі.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 16 травня 2023 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 16 травня 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи скаргу, касатор стверджує, що дії ОСОБА_4 підпадють під положення ст. 17 КК, оскільки останній не довів свій злочин до кінця, так як йому стало шкода потерпілої, яка почала кричати, тобто засуджений добровільно відмовився від доведення злочину до кінця, хоча мав таку можливість.

Крім того, захисник зауважує, про надання його підзахисним таких показань під час слідчого експерименту, які просив слідчий.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведене положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота судового розгляду не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Частиною 2 ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було учинене і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Згідно зі ст. 15 КК замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

У випадку, коли під час замаху на злочин винуватий спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, в такому разі може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину - остаточне припинення ним за своєю власною волею замаху на злочин, якщо при цьому він усвідомлював можливість доведення злочину до кінця (ст. 17 КК).

Суд першої інстанції дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК, висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Так, в обґрунтування вироку суд послався на показання:

- обвинуваченого ОСОБА_4 , який свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково, а саме, фактичні обставини визнав повністю, однак вважав, що цей злочин не довів до кінця, так як йому стало шкода потерпілу, у зв`язку з чим добровільно відмовився від подальшого доведення злочину до кінця, а тому просив кримінальне провадження закрити;

- потерпілої ОСОБА_6 , яка, зокрема пояснила, що ОСОБА_4 не довів злочин до кінця, оскільки під час нападу вона голосно кричала та з однієї з квартир відкрилися двері і вийшла ОСОБА_7 , після чого, на думку потерпілої, обвинувачений злякався і втік;

- свідка ОСОБА_8 , яка показала, що 18 березня 2022 року вона була вдома та почула в коридорі під`їзду крики, вийшовши в коридор побачила ОСОБА_6 , в якої на губі була кров і вона відразу забігла в її квартиру, де розповіла, що її хотіли пограбувати. Крім того, свідок повідомила, що вони переглядали камери відеоспостереження в під`їзді, де було видно напад на ОСОБА_6 і як остання боролася з нападником. Також, свідок зауважила, що для того щоб зайти до її квартири необхідно спочатку відкрити двері в тамбур, а лише тоді йдуть двері в квартиру, тому, на думку свідка, коли вона закривала вхідні двері в квартиру, то це було чути, так як ці двері закриваються голосно, оскільки вони дерев`яні, а лише потім відкрила двері тамбура для виходу в коридор під`їзду. На думку свідка, нападник почув відкриття чи закриття дверей в квартиру, тому злякався і втік з місця злочину.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються й сукупністю письмових доказів, зокрема:

- протоколом огляду речей та документів від 23 березня 2022 року, зокрема відеозаписів з камер відеоспостереження, на яких зафіксовано момент вчинення злочину;

- протоколом слідчого експерименту від 19 березня 2022 року за участю ОСОБА_4 , відповідно до якого останній детально відтворив обставини та мету вчинення злочину щодо потерпілої, та повідомив, що якби потерпіла не кричала і з квартири хтось не вийшов, то він би довів злочин до кінця. Указане засуджений підтвердив своїм власним підписом.

Урахувавши зазначені вище докази суд першої інстанції дійшов аргументованого висновку, що твердження засудженого про те, що він добровільно відмовився від доведення злочину до кінця, спростовуються дослідженими доказами які є послідовними та повністю узгоджуються із зібраними під час досудового розслідування та дослідженими судом доказами, а показання засудженого в частині доводів щодо добровільної відмови від вчинення злочину судом розцінено як спосіб ухилитися від відповідальності за вчинене.

Таким чином, установивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, у тому числі оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведення винуватості поза розумним сумнівом, наведених Європейським судом з прав людини у висновках у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 квітня 2011 року) та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» (рішення від 06 грудня 1998 року). Так, у зазначених рішеннях вказано, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням вимог процесуального закону і вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, зокрема указував, що ОСОБА_4 мав намір викрасти сумку у потерпілої, проте добровільно відмовився від вчинення злочину.

Апеляційний суд на спростування доводів захисника зауважив, що суд першої інстанції дослідив протокол огляду речей та документів від 23 березня 2022 року, зокрема відеозапис з камер відеоспостереження, на якому зафіксовано момент вчинення злочину, а саме відображено як ОСОБА_4 , вхопивши потерпілу за сумку, неодноразово шляхом різких ривків намагався заволодіти нею, під час цих подій потерпіла впала на підлогу та не давала обвинуваченому вирвати сумку.

Урахувавши викладене, колегія суддів апеляційного суду вказала, що ОСОБА_4 під час шарпанини, яку не можна вважати короткотривалою, намагався заволодіти майном потерпілої, неодноразово шарпаючи сумку потерпілої до себе. Однак залишив місце вчинення злочину, оскільки потерпіла почала кричати та кликати на допомогу, і на її крики відкрилися двері квартири, та він зрозумів, що його злочинні дії можуть бути викриті іншою особою.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду погодилася із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не за власною волею припинив замах на злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК, а залишив місце кримінального правопорушення, оскільки не бажав бути викритим та затриманим на місці вчинення злочину, тому що на крики потерпілої відкрилися двері однієї з квартир. У зв`язку з цим Волинський апеляційний суд вказав про правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК, як незакінчений замах на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), оскільки, виконавши усі дії, які він вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, його не було закінчено з причин, які не залежали від волі засудженого.

Крім того, за результатами здійснення апеляційного провадження, суд зауважив, що слідчий експеримент проведено за участі обвинуваченого та його захисника, будь-яких зауважень під час проведення вказаної слідчої дії, в тому числі тиску зі сторони слідчого, учасниками, зокрема стороною захисту, не заявлялося. Вказана слідча дія проведена відповідно до вимог ст. 240 КПК за участю понятих та захисника. Також колегія суддів указала про відсутність підстав уважати, що на ОСОБА_4 здійснювався тиск та були прохання слідчого про необхідність надання пояснень певного змісту, потрібних органу досудового розслідування.

До того ж, Волинський апеляційний суд урахував і той факт, що матеріали кримінального провадження не містять жодних даних на підтвердження тієї обставини, що обвинувачений або його захисник зверталися з відповідними заявами про застосування слідчим тиску на ОСОБА_4 під час проведення слідчого експерименту.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК. У ній перевірено всі доводи та наведено мотиви, з яких виходив суд, постановляючи її, та положення закону, якими він керувався. Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність в діянні засудженого добровільної відмови від доведення кримінального правопорушення до кінця.

Отже, твердження сторони захисту в касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у їх законності та обґрунтованості.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 16 травня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3