ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/106/23 Справа № 707/269/22 Категорія: ч.1 ст. 122 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції

з Шевченківським районним судом м.Львова) представника потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження №0001853 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костянтинівка Смілянського району Черкаської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, працюючого столяром ТОВ «РОМП», розлученого, маючого на утриманні двох малолітніх доньок: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше не судимого,-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, і призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді 2 років обмеження волі з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст. 76 КК України.

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 12.09.2022 ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 11 жовтня 2021 року близько 19 год ., перебуваючи на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_2 , під час конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно наніс ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , один удар кулаком правої руки в щелепу, від якого останній відступив на декілька кроків назад. Після цього ОСОБА_7 підбіг до ОСОБА_9 , схопив обома руками за потилицю та, нахиливши голову донизу, умисно наніс йому близько п`яти ударів коліном правої ноги в обличчя, від яких той упав на землю, після чого наніс ще два удари правою ногою в обличчя потерпілого. В результаті своїх умисних дій ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: перелому вінцевого відростку нижньої щелепи зліва, перелому верхньої щелепи зліва, перелому нижньої стінки лівої орбіти, перелому лівої виличної кістки та її дуги, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 02-01/15 від 18 січня 2022 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, а також у вигляді крововиливів та саден обличчя, які відповідно до вказаного висновку експерта відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , не заперечуючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді трьох років позбавлення волі реально.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що місцевий суд недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення в присутності дитини, не відшкодував потерпілому збитки, не вибачився, а тому місцевим судом безпідставно призначено останньому покарання у виді 2 років обмеження волі із застосування положень ст. 75 КК України, яке є занадто м`яким.

На апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала заперечення в якому просила апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 12.09.2022 без змін.

Зазначила, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до вимог ст.65 КК України вірно врахував позицію сторін щодо покарання (прокурор просив призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та застосувати ст.75 КК України, з іспитовим терміном 1 рік), те що обвинувачений визнав вину, вчинене кримінальне правопорушення відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, працевлаштований, має на утриманні двох малолітніх дітей, має захворювання хребта, на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Адвокат ОСОБА_8 вважає, що суд з урахуванням досудової доповіді органу пробації прийняв законне та справедливе рішення.

Заслухавши доповідь судді, думку потерпілого ОСОБА_9 та його представника адвоката ОСОБА_10 , які підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були дотримані.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та його кваліфікація в апеляційній скарзі не оспорюється.

Доводи представника потерпілого ОСОБА_10 щодо неправильного застосування ЗУ про кримінальну відповідальність і м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання у зв`язку з призначенням покарання у виді 2 років обмеження волі з безпідставним звільненням засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням - колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є працевлаштованим, має на утриманні двох малолітніх доньок: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; страждає на захворювання хребта, що підтверджується відповідними медичними документами; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, відношення обвинуваченого до вчиненого (визнання вини); особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення (злочину): форму вини (прямий умисел), кількість, локалізацію та механізм нанесення ударів потерпілому, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали (зокрема, заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я); відсутність обтяжуючих покарання обставин, і пом`якшуючі покарання обставини визнання вини і наявність на утриманні двох малолітніх дітей, та обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України у виді 2 років обмеження волі.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без реального відбування покарання у виді обмеження волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк - 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст. 76 КК України, враховуючи встановлені по справі та наведені у вироку обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення ОСОБА_7 до вчиненого, дані про особу винного, дані досудової доповіді органу пробації згідно висновку якої виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства ( в тому числі для окремих осіб).

Разом з тим, колегія суддів враховує належну процесуальну поведінку обвинуваченого, який є працевлаштованим, одруженим, має двох малолітніх доньок від першого шлюбу, на утримання яких сплачує аліменти, та те, що матеріали кримінального провадження не містять даних, які б вказували на те, що ОСОБА_7 з моменту вчинення кримінального правопорушення, яке мало місце в жовтні 2021 року, і до даного часу вчинив нове кримінальне правопорушення, що свідчить про усвідомлення ним вчиненого. Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 попросив вибачення у потерпілого ОСОБА_9 та відшкодував йому шкоду, заподіяну вчиненим кримінальним правопорушенням у розмірі 10000 грн., що беззаперечно свідчить про усвідомлення ним вчиненого, виправлення власної поведінки та обгрунтованість його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.

При звільненні ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України суд першої інстанції застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких умов буде досягнута мета покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 75 КК України та належним чином вмотивував своє рішення при призначенні покарання ОСОБА_7 з застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, зазначивши у вироці про можливість його виправлення без відбування покарання у виді 2 років обмеження волі з випробуванням з відповідним контролем за ним, тому твердження апелянта про те, що суд першої інстанції належним чином не вмотивував застосування вказаної норми закону є необґрунтованим.

На переконання колегії суддів призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Твердження апелянта про те, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання місцевим судом не в достатній мірі враховано обставини вчинення кримінального правопорушення, є безпідставним, оскільки дані обставини в повній мірі були враховані місцевим судом при винесенні вироку.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання у виді обмеження волі, апелянт в апеляційній скарзі не навів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене місцевим судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому вирок місцевого суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 без задоволення.

Керуючись ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді