ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/11/23 Справа № 705/48/18 Категорія: ч.2 ст.125, ч.2 ст.185 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зу учасю секретаряОСОБА_5

прокурораОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нігір, Миколаївського району, Хабаровського краю, Російської Федерації, громадянина України, українця, не одруженого, не працюючого, з неповною середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 20.10.2010 року Уманським міськрайонний судом Черкаської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого 29.09.2013 року по відбуттю строку покарання; 2) 21.03.2016 року Уманським міськрайонний судом Черкаської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, судимості у встановленому законом порядку не зняті та не погашені,

визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.2 ст.185 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаних кримінальних правопорушень.

Процесуальні витрати за проведення судової товарознавчої експертизи в сумі 395,48 грн. - віднесено на рахунок держави.

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він 18.11.2017 року близько 23 години 00 хвилин, знаходячись неподалік від будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, діючи умисно та цілеспрямовано, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_8 один удар кулаком правої руки в обличчя, а саме під праве око, від чого остання впала на землю, після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, наніс останній один удар ногою в обличчя, а саме під праве око, чим спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді синців обличчя, які, відповідно до висновку експерта № 05-7-01/1039 від 28.11.2017 року, виникли від дії тупого предмета (тів), належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Також, ОСОБА_9 пред`явлене обвинувачення в тому, що він 18.11.2017 року близько 23 години 05 хвилин, знаходячись неподалік від будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи протиправність своїх дій, повторно, таємно викрав мобільний телефон «NOMI і5030», ІМЕІ НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 , вартістю, відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи №4/2306 від 22.11.2017 року, 1467 гривень, в якому знаходився стартовий пакет оператора мобільного зв`язку «Beeline», який для потерпілої матеріальної цінності не становить, який належить ОСОБА_8 та випав з кишені під час її падіння на землю, чим спричинив останній матеріальну шкоду на загальну суму 1467 гривень.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Суд першої інстанції виправдовуючи ОСОБА_9 , мотивував своє рішення тим, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не доведено достатніми, належними та допустимими доказами факт наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 125 та ч.2 ст.185 КК України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, прокурор в апеляційній скарзі зі змінами просить вирок скасувавти через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду,викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процессуального закону. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у скоєнні кримінавльних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.2 ст.185 КК України, та призначити покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді арешту строком на 4 місяці, за ч.2 ст.185 КК України у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі. Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, приєднати частину невідбутого покарання за вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.03.2016 та остаточно призначити покарання у виді 3 років 7 місяців позбавлення волі.

Свої вимоги мотивує тим, що суд в обгрунтування свого рішення поклав безпосередньо показання ОСОБА_9 , який вину у вчиненному не визнав, натомість підійшов упереджено до оцінки доказів сторони обвинувачення, а саме, відмовив в дослідженні доказів, які покладено в обгрунтування обвинувачення, зібраних під час досудового розслідування.

Суд зазначив, що стороні захисту при виконання вимог ст. 290 КПК України не було надано доступ до речових доказів, зокрема, мобільного телефону «NOMIi5030», IMEI НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 , стартового пакету оператора мобільного звязку «Beeline» та коробки від мобільного телефону. Поряд з цим, суд відмовив стороні обвинувачення в дослідженні таких речових доказів, які потерпіла зберігала і надала у судове засідання.

Судом не враховано, що згідно матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 були відкриті всі матеріали досудового розслідування, вручено обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, в яких зазначено про приєднання вищевказаних речових доказів.

Крім того, суд не врахував, що відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 04.12.2017 підозрюваному в порядку ст. 290 КПК України надано доступ до них, ознайомлення засвідчено його підписом, при цьому будь-яких заяв, що йому не надано доступ до будь-яких матеріалів , він не подавав.

До того, ж обвинувачений та його захисник не були позбавлені права у відповідності до вимог ч.2 ст.317 КПК України ознайомитися з матеріалами провадження, зокрема, відомостями щодо речових доказів.

Суд немотивовано відкинув як недопустимі докази: заяву ОСОБА_9 про добровільну видачу мобільного телефону та сім-картки, протокол огляду предметів від 20.11.2017 з фототаблицею, висновок експерта 4/2306 від 22.11.2017.

Також під час судового засідання 05.09.2018 ОСОБА_9 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а мобільний телефон потерпілої підняв з землі, проте, не вважав це крадіжкою.

Звертає увагу, що суд упереджено підійшов до дослідження висновку судово-медичного експерта № 07-5-01/1039 від 28.11.2017 щодо спричинених тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , та оцінив його з позиції сторони захисту та безпідставно поставив під сумнів, вказавши, що у ньому відсутнє посилання на те, що саме синці обличчя як самостійні ушкодження за тяжкістю віднесені до легких тілесних ушкоджень.

Крім того, судом поза увагою залишені послідовні та незмінні показання потерпілої щодо спричинення їй тілесних ушкоджень, та покази свідка ОСОБА_10 , який надав покази на підтвердження винуватості обвинуваченого.

Залишення без оцінки показань потерпілої та свідків, а також письмових матеріалів свідчить, на переконання апелянта, про упередженість суду при оцінці доказів сторони обвинувачення.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, думку прокурора, яка частково підтримала змінену апеляційну скаргу, доводи потерпілої, яка підтримала апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін, вивчивши матеріали провадження, провівши повторне часткове дослідження доказів, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положенням ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вказані вимоги закону районним судом при постановлені вироку не виконані.

В суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_11 винуватість в інкримінованих органами досудового розслідування злочинах не визнав і пояснив, що 18.11.2017 року о 18 годині на центральному ринку в м.Умань він зустрів потерпілу ОСОБА_8 , після чого вони в кількох кафе вживали алкоголь. До цього він з потерпілою знайомий не був. Після кафе «Берізка» він пішки пішов проводити потерпілу в район Лисої гори, де вона сказала, що далі піде сама і ОСОБА_9 пішов додому в с.Родниківка. Коли він проводив потерпілу, то між ними ніякої суперечки не було, вони не спілкувались з потерпілою біля її будинку і він ніяких ударів їй не наносив. Також він не забирав у потерпілої мобільного телефону. До того як вони розійшлись, ОСОБА_9 бачив, що у потерпілої був телефон, проте який саме, не звернув уваги. Наступного дня 19.11.2017 року він перебував у місті Умань біля магазину «Оболонь», що на перехресті вулиць Тищика-Леніна. До нього підійшли працівники поліції і сказали, щоб він пішов з ними у відділ поліції для дачі показів. З приводу чого мали бути покази, йому не сказали. Коли вони прийшли у відділ поліції, то зайшли у кабінет на першому поверсі, де на столі лежав мобільний телефон. У кабінеті було 4 чи 5 працівників поліції. Останні сказали, щоб ОСОБА_9 підписав заяву, що він добровільно видав телефон і повідомили, що якщо він таку заяву не підпише, то замість того, щоб була справа про крадіжку, зроблять справу за ст.186, і він отримає більший строк. ОСОБА_9 підписав запропоновану працівниками поліції заяву, так як не міг доказати, що нічого не робив. Після чого його відпустили додому. Доповнив, що коли у кабінет зайшли поняті, то працівники поліції їм пояснили, що ОСОБА_9 видає телефон, а ОСОБА_9 лише це підтвердив.

Не зважаючи на невизнання ОСОБА_11 винуватості у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.125, ч.2 ст.185 КК України, його винуватість підтверджується доказами, які безпосередньо були досліджені судом апеляційної інстанції:

- показами потерпілої ОСОБА_12 , яка підтримала свої показання, які вона давала в суді першої інстанції та пояснила, що до подій, з приводу яких розглядається справа, вона з ОСОБА_9 знайома не була. Зазначила, що в один з днів у листопаді 2017 року вона відпочивала у кафе на центральному ринку, де також сидів ОСОБА_9 . Потерпіла до нього підсіла і вони почали разом випивати. Чому підсіла, пояснити не може. Під час спілкування вона періодична говорила по телефону, який лежав біля неї. Після кафе на ринку вони разом пішли в кафе «БІ-2», а потім в кафе «Софія» на автовокзалі. Близько 22 години потерпіла сказала, що йде додому і ОСОБА_9 пішов її провести. Йшли пішки в район «Лиса гора». Коли вони йшли, то потерпіла не падала. За 50 метрів до будинку потерпілої, вони зупинились і розмовляли. ОСОБА_9 не пускав її додому, хоча потерпіла хотіла піти. В цей час хтось зателефонував на телефон потерпілої, вона поговорила і поклала свій телефон у кишеню. В цей час ОСОБА_9 наніс їй рукою удар в ніс межи очі, потерпіла впала, і ОСОБА_9 ще зверху бив її ногами по голові. Від падіння вона лише поцарапала руку. Потерпіла підвелась, будучи в крові, а ОСОБА_9 втік. При цьому, потерпіла виявила, що з кишені зник її телефон. Як ОСОБА_9 діставав телефон, вона не бачила. Після чого вона пішла додому та викликала поліцію. Зазначила, що ця подія відбулась приблизно о 23 годині. Телефон, який у неї зник, був марки NOMI, золотистого кольору, з сім-картою «Київстар Білайн». Наступного дня потерпіла з батьком їхали по вулиці Садовій в м.Умань і вона випадково побачила ОСОБА_9 . Вони простежили за ним до ломбарду по вулиці Тищика і викликали поліцію, які вже затримали ОСОБА_9 . В подальшому телефон їй повернули в поліції. З 22.11.2017 телефон перебуває у неї. Чохол від телефону пропав.

Висновок суду першої інстанції про недостатність показів потерпілої та свідків на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчинену злочину, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.125 КК України є необґрунтованим, який спростовується й іншими доказами, дослідженими в тому числі в суді апеляційної інстанції, а саме:

- даними заяви обвинуваченого ОСОБА_9 від 19.11.2017 року про добровільну видачу мобільного телефону « NOMIi5030 » та сім карти в присутності понятих в приміщенні Уманського відділу поліції. Даний телефон він 18.11.2017 року викрав у невідомої жінки (т.1 а.к.п.146);

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.11.2017 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_13 під №4 впізнала хлопця на ім`я ОСОБА_9 , який наніс їй тілесні ушкодження та в подальшому викрав у неї мобільний телефон (т.1 а.к.п 161-162);

- даними протоколу огляду предметів від 20.11.2017 року та фото таблицею до нього, під час якого оглянуто: мобільний телефон «NOMIi5030», стартовий пакет оператора мобільного зв`язку «Beeline» НОМЕР_4 та картонна коробка до мобільного телефону (т.1 а.к.п. НОМЕР_5 );

- даними протоколу проведення слідчого експерименту та фото таблицями до нього від 04.12.2017 року за участю потерпілої ОСОБА_8 , яка детально показала та розказала про обставини 18.11.2017 року, а саме, як хлопець на ім`я ОСОБА_9 раптово вдарив її кулаком своєї правої рукою в обличчя, а саме в область правого ока. Від даного удару потерпіла не втрималась на ногах і впала на землю, після чого хлопець наніс їй ще один удар ногою під праве око. Перебуваючи у положенні лежачи на землі, потерпіла почала кликати на допомогу, тоді через кілька хвилин ОСОБА_9 швидко побіг з вказаного місця. Коли ОСОБА_12 самостійно встала та почала шукати по кишеням свій мобільний телефон, то знайти його не змогла (т.1 а.к.п170-171);

- даними висновку судово-медичної експертизи № 07-5-01/1039 від 28.11.2017 згідно якої тілесні ушкодження, які були виявлені у ОСОБА_8 виникли від дії тупого твердого предмета (-ів), належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т.1 а.к.п.165-166);

- даними висновку експерта від 22.11.2017 року № 4/2306 згідно якої ринкова вартість телефону «NOMI i5030» ІМЕЙ станом на 18.11.2017 могла становити - 1467 (одна тисяча чотириста шістдесят сім) гривень 00 копійок (т.1 а.к.п.156-158).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано було визнано недопустимими відомості, які містяться у речових доказах, не відкритих стороною обвинувачення стороні захисту, зокрема: заяви ОСОБА_9 про добровільну видачу мобільного телефону та сім- карти, протоколу огляду предметів з фото таблицею до нього, висновку експерта №4/2306 від 22.11.2017 року, складеного за результатами проведеної судової товарознавчої експертизи.

У нормі, передбаченій у ч. 1 ст. 87 КПК, закріплено як загальну підставу визнання доказів недопустимими - їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, так і підставу, яку в доктрині кримінального процесу іменують правилом про «плоди отруєного дерева», - здобуття інших доказів завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому для визнання недопустимим кожний доказ має бути оцінений судом як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, а в рішенні суду - наведено належне обґрунтування та мотиви, які би вказували на підставу визнання цього доказу недопустимим.

Крім того, як зазначено районним судом при виконанні вимог ст.290 КПК України не було надано доступ до мобільного телефону «NOMI і5030», ІМЕІ НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 , стартового пакету оператора мобільного зв`язку «Beeline», та коробки від мобільного телефону, які слідчий визнав речовими доказами.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_11 було надано доступ до письмових матеріалів досудового розслідування. Жодних заяв, клопотань про на дання доступу до мобільного телефону та стартового пакету від обвинуваченого та захисту не надходило. Крім того, прокуром під час розгляду справи в суді першої інстанції було відмовлено в дослідженні таких речових доказів, як мобільний телефон «NOMI і5030» та стартовий пакет оператора мобільного зв`язку «Beeline", які потерпіла зберігала весь цей час.

Водночас місцевий суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_11 були відкриті всі матеріали досудового розслідування, що підтверджено його особистим підписом в протоколі від 04.12.2017 року про надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Крім того, йому вручено обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, в яких зокрема зазначено про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів, в тому числі мобільного телефону «NOMI і5030», стартового пакету оператора мобільного зв`язку «Beeline», та коробки від мобільного телефону.

За таких обставин, ненадання доступу до речових доказів спростовується реєстром матеріалів досудового розслідування, згідно якого обвинуваченому ОСОБА_11 було надано на ознайомлення всі матеріали досудового розслідування.

Оскільки будь-яких заперечень та зауважень не надійшло, відсутні підстави стверджувати, що органом досудового розслідування в порушення ст.290 КПК України не відкрито ОСОБА_11 матеріали кримінального провадження.

Сторона захисту реалізувала своє право на доступ до матеріалів досудового розслідування у прийнятний для них спосіб.

Таку позицію викладено у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду складі Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 203/421/16-к з якої вбачається, що підозрюваному та захиснику було надано в порядку ст. 290 КПК доступ до матеріалів досудового розслідування; ознайомлення з матеріалами провадження засвідчено їх підписами, при цьому заяв про те, що їм не надано доступ до будь-яких матеріалів, вони не подавали.

Отже, зробивши висновок про недопустимість доказів, суд першої інстанції не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст.94 КПК України.

З протоколу надання доступу до матеріалів від 04.12.2022 (т.2 а.с.22) вбачається, що ОСОБА_11 надано доступ до матеріалів кримінального провадження в одному томі, про що стоїть підпис ОСОБА_11 та останній власноручно зазначив про відсутність додаткових матеріалів для відкриття, при цьому ОСОБА_11 не заявляв яких-небудь зауважень чи заперечень.

При складанні даного протокола слідчий допустив порушення вимог ч.9 ст.290 КПК України, а саме не зазначено кількість аркушів та найменування матеріалів. На підставі таких порушень суд першої інстанції прийшов до висновку про недопустимість доказів, що містять в матеріалах кримінального провадження та як наслідок ухвалив виправдувальний вирок.

Колегія суддів вважає, що порушення слідчим вимог ч.9 ст.290 КПК України, у даному випадку не є істотним порушенням вимог КПК, яке тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими, оскільки ОСОБА_11 знайомився з даними доказами при завершенні досудового розслідування та приймав участь у їх дослідженні в суді першої інстанції та учасники кримінального провадження не робили заперечень щодо змісту даних доказів.

Разом з цим колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, з наступних підстав.

В суді апеляційної інстанції досліджено висновок експерта від 21.11.2017 з висновків якого вбачається, що ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців обличчя, садна правої руки. Дані тілесні ушкодження виникли від дії тупого предмету (-ів), належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та могли утворитися в час і за обставин, як вказано в постанові - 18.11.2017. При цьому з дослідницької частини експертизи вбачається, що у потерпілої були виявлені також інші тілесні ушкодження, а саме «перелом спинки носа із незначним зміщенням».

Допитаний в суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_15 пояснив, що дійсно згідно наданої на експертизу медичних документів, у ОСОБА_8 виявлені в тому числі тілесні ушкодження у виді «перелома спинки носа із незначним зміщенням», що він і вказав у дослідницькій частині експертизи, однак у висновках експертизи дані тілесні ушкодження не зазначені, що є помилкою експерта.

Також експерт пояснив, що потерпілій спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, які утворилися із сукупності всіх тілесних ушкоджень, в тому числі «перелома спинки носа із незначним зміщенням».

З обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_11 не пред`являлось обвинувачення у спричиненні тілесних ушкоджень у виді «перелома спинки носа».

Прокурор в суді апеляційної інстанції заявила про необхідність скасування вироку з призначенням нового судового розгляду, так як правову ситуацію яка склалася, можливо вирішити шляхом зміни обвинувачення.

Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення погіршення прав потерпілої, а також те, що зміна обвинувачення на стадії апеляційного розгляду не допускається, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає до скасування з призначенням нового судового розгляду.

В даному випадку, у зв`язку із необхідністю зміни обвинувачення, враховуючи необхідність безпосереднього дослідження доказів, а апеляційним судом таке дослідження не проводилось, апеляційний суд позбавлений можливості ухвалення обвинувального вироку.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

На підставі вище викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає до скасування з призначенням нового судового розгляду, в зв`язку з чим змінена апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає до часткового задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 411, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Змінену апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - задовольнити частково.

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2020 року щодо ОСОБА_9 - скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий-суддя -

Судді -