Дата документу 21.03.2023 Справа № 334/742/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/344/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/742/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05 жовтня 2018 року приблизно о 19 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу палацу культури ВАТ «Запоріжтрасформатор», який розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул.Сергія Синенка, буд.№14, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, на підґрунті раптово виниклого словесного конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, та бажаючи їх настання, за допомогою заздалегідь приготовленого предмету для нанесення тілесних ушкоджень, який має колюче-ріжучі властивості, а саме ножа, який тримаючи у правій руці, знаходячись обличчям до потерпілого, наніс останньому один удар в область лівої частини грудної клітини, чим спричинив останньому проникаюче поранення лівої грудної та черевної порожнини з наскрізними ушкодженнями нижньої долі лівої легені, діафрагми, з ушкодженням жирового присінка серця, селезінки з послідуючим її видаленням, скупченням крові в лівій плевральній та черевній порожнинах (об`ємом по 200 мл), які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Йому призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати повністю, перекваліфікувати дії обвинуваченого на ст.124 КК, закрити кримінальне провадження, звільнивши обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ст.124 КК у зв`язку із закінченням строків давності. Свої вимоги мотивував тим, що суд не надав оцінки тій обставині, що обвинувачений зазнав нападу з боку потерпілого та його друзів, в результаті чого йому було спричинено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. За даним фактом обвинувачений звернувся до поліції та по його заяві внесено відповідні відомості до ЄРДР. Під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 впевнено вказав на ОСОБА_9 як на особу, яка вдарила кулаком в обличчя обвинуваченого, проте судом даний факт замовчано. Покази обвинуваченого упродовж всього часу були однаковими та послідовними на відміну від показів свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . Проте суд безпідставно визнав покази обвинуваченого такими, що не відповідають дійсності, а також безпідставно поставився критично до показів свідка ОСОБА_10 . Адже такий висновок належало зробити щодо показів потерпілого та свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які намагаються уникнути відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст.122 КК. Із показів обвинуваченого, потерпілого, свідків, а також із досліджених доказів встановлено, що словесного конфлікту між потерпілим та обвинуваченим не було взагалі, оскільки словесний конфлікт був з ОСОБА_11 , в який потерпілий не втручався. Таким чином мотив злочину не з`ясовано. В обґрунтування своїх висновків суд послався у вироку на ряд процесуальних дій, проведених під час досудового розслідування, які в розумінні ст.84 КПК не є доказами. Пред`явлення особи для впізнання за фотознімками проведено з порушенням вимог ст.228 КПК, оскільки зовнішній вид та прикмети на фото обвинуваченого різко відрізняються від інших осіб на фотографіях. Крім того, незважаючи на те, що потерпілий та свідок ОСОБА_11 крім зросту та одягу темного кольору, ніяких прикмет обвинуваченого не називали, вони впевнено впізнали обвинуваченого як особу, яка скоїла злочин. Відтак протоколи даних слідчих дій є недопустимими доказами. Слідчий експеримент за участю ОСОБА_8 було проведено за відсутності понятих, слідчий попередив ОСОБА_8 про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, а також за відмову від дачі показів та закінчив проведення експериментальних дій відео-фіксацією його свідчень, що свідчить про недопустимість як доказу протоколу даної слідчої дії. Відтак встановлені у справі обставини свідчать про те, що обвинувачений діяв в межах необхідної оборони, а тому його дії підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за яке минув ще 05.10.2021 року.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

При цьому суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_8 та на підтвердження його винуватості в заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння, обґрунтовано послався на покази потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що коли він відтягнув ОСОБА_8 від ОСОБА_11 , ОСОБА_8 вдарив його в ліву сторону, після чого йому стало важко дихати та побачив на собі кров. При цьому будь-яких ударів обвинуваченому він не наносив; на покази свідка ОСОБА_11 , який зазначив, що бачив як ОСОБА_8 наніс удар ОСОБА_9 і став втікати та в цей час він побачив, що в руках у ОСОБА_8 був ніж; на покази свідка ОСОБА_12 , який бачив як від потерпілого відскочив обвинувачений та на світлому светрі потерпілого з`явилася темна пляма.

Також суд обґрунтовано послався на дані, які містяться в протоколах слідчих дій, зокрема в протоколах огляду місця події, протоколах пред`явлення особи для впізнання, висновках експертиз.

Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

В своїй апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт присутності обвинуваченого на місці бійки у день та час, зазначений у вироку, участь обвинуваченого у цій бійці, а також факт заподіяння обвинуваченим потерпілому тяжкого тілесного ушкодження ножем. Однак при цьому захист вважав, що такі дії обвинувачений вчинив захищаючись від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, у зв`язку з чим його дії слід розцінювати як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитись із такими запереченнями захисту виходячи з наступного.

Відповідальність за ст.124 КК за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони, настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним за наявності підстав слід кваліфікувати за ст.121 КК.

Згідно з ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно ч.3 ст.36 КК перевищенням меж необхідної оборони, визнається умисне заподіяння тому хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Крім того, слід зазначити, що обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Судом першої інстанції було встановлено, що ініціатором конфлікту був саме обвинувачений та саме останній наніс потерпілому удар ножем, хоча у потерпілого в той момент були відсутні при собі будь-які знаряддя нападу чи зброя. Більш того, потерпілий є особою з інвалідністю другої групи по зору, а бійка відбувалася в темну пору доби. На час зазначених подій потерпілому виповнилось 57 років, тоді як обвинувачений мав значно молодший вік, а тому за таких обставин мав фізичну перевагу над потерпілим. Після заподіяння потерпілому ножового поранення обвинувачений не вжив заходів щодо надання потерпілому допомоги, а навпаки покинув місце злочину та навіть вжив заходів щоб позбутися знаряддя злочину.

При цьому суд обґрунтовано відкинув твердження обвинуваченого про те, що він зазнав нападу з боку потерпілого, оскільки у даній справі не було встановлено, що потерпілий завдав обвинуваченому удар кулаком в обличчя, як про це стверджував захист.

Отже з обставин справи не було встановлено, що потерпілий застосував фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю обвинуваченого.

Також суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що обвинувачений, завдаючи потерпілому удар ножем в життєво важливі органи - в область лівої грудної та черевної порожнини з наскрізним ушкодженням нижньої долі лівої легені, діафрагми, з ушкодженням жирового присінка серця, селезінки з послідуючим її видаленням, передбачав і свідомо припускав настання відповідних наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень.

Відтак врахувавши встановлені фактичні обставини, зокрема і спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію поранення, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, суд дійшов обґрунтованого висновку про направленість умислу обвинуваченого ОСОБА_8 саме на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження. Адже дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не створювали реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для обвинуваченого, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. А тому вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 , завдаючи удар ножем потерпілому в область лівої частини грудної клітини, перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж, підстав немає.

Таким чином, доводи захисника в апеляційній скарзі про необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ст.124 КК колегія суддів не може визнати прийнятними.

З урахуванням наведеного, вчинений обвинуваченим злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію саме за ч.1 ст.121 КК.

Доводи захисника про те, що обвинувачений зазнав нападу з боку потерпілого, в результаті чого обвинуваченому було спричинено тілесні ушкодження та з цього приводу було внесено відповідні відомості до ЄРДР, не можуть вважатися обґрунтованими. Адже у цій справі достеменно не було встановлено коли та за яких обставин обвинувачений отримав ці ушкодження. Про підозру у вчиненні даного злочину жодній особі не повідомлено, обвинувального акту до суду не направлено та обвинувального вироку не ухвалено.

При цьому суд першої інстанції з наведенням обґрунтування, виходячи з принципу внутрішнього переконання з точки зору взаємозв`язку сукупності інших доказів у справі, обґрунтовано піддав критичній оцінці покази свідка ОСОБА_10 , який стверджував про те, що бачив як потерпілий наносив удар обвинуваченому в область обличчя. Адже свідок ОСОБА_10 фактично боровся в цей час з ОСОБА_11 , та що саме відбувалося в той момент навкруги, хто конкретно знаходився поруч, свідок не зміг пояснити в судовому засіданні. Більш того, покази даного свідка суперечать встановленим фактичним обставинам кримінального провадження та сукупності зібраних у справі доказів.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції, не вбачає підстав ставити під сумнів покази потерпілого, а також свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , як про це йде мова в апеляційній скарзі. При цьому судова колегія виходить з того, що потерпілий та зазначені свідки попереджалися судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Показання потерпілого та свідків узгоджуються між собою та із сукупністю зібраних у справі доказів, вони отримані в порядку, визначеному законом, згідно зі ст.84 КПК, є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно покладені судом в основу вироку.

Перевіряючи твердження захисника в апеляційній скарзі про відсутність словесного конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, а відтак і про невстановлення мотиву злочину, колегія суддів виходить з того, що з`ясування мотиву умисного тяжкого тілесного ушкодження сприяє правильному визначенню ступеня суспільної небезпечності вчиненого злочину та індивідуалізації покарання, але в даному випадку мотив не може мати вирішального значення для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК.

Захисник в апеляційній скарзі також наполягав на недопустимості як доказів протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками через нібито порушення вимог ст.228 КПК під час проведення даних слідчих дій.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами захисника.

Так, зі змісту протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.11.2018 року вбачається, що потерпілому ОСОБА_9 та свідку ОСОБА_11 було пред`явлено для впізнання разом з фотознімком, де був зображений ОСОБА_8 , ще три фотознімки. При цьому усупереч апеляційним доводам захисника, всі особи, зображені на цих фотознімках, а також самі фотознімки, не мали різких відмінностей між собою та інших особливостей, що могли суттєво вплинути на сприйняття зображення особою, яка впізнає.

Перед пред`явленням особи для впізнання за фотознімками у потерпілого та свідка було з`ясовано чи зможуть вони впізнати особу, а також опитано їх про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи. Під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілий та свідок кожен окремо вказали на фотознімок із зображенням ОСОБА_8 та описали риси, за якими його впізнають (форма обличчя, зачіска, форма очей) та пояснили, за яких обставин його бачили.

Відтак матеріали кримінального провадження свідчать про те, що органом досудового розслідування був дотриманий процесуальний порядок проведення пред`явлення особи до впізнання за фотознімками та складено відповідні протоколи, які відповідають вимогам кримінального процесуального законодавства та відображають з приводу чого здійснено таке впізнання, його підписано всіма особами, які були присутні під час процесуальної дії, зауважень з боку учасників процесуальної дії не надходило.

За наведених обставин істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би давали підстави для визнання протоколів цих слідчих дій недопустимими доказами, колегією суддів не встановлено.

Не можуть вважитися обґрунтованими і доводи захисника щодо недопустимості протоколу слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 через відсутність під час даної слідчої дії понятих. Адже відповідно до ч.7 ст.223 КПК слідчий, прокурор дійсно зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для слідчого експерименту. Проте винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

У даній справі встановлено, що під час проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 було застосовано безперервний відеозапис ходу даної слідчої дії, а тому участь понятих за таких обставин не була обов`язковою.

Та обставина, що ОСОБА_8 був повідомлений слідчим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів за ст.384 КК, автоматично не зумовлює визнання протоколу даної слідчої дії недопустимим доказом. Адже така обставина може мати наслідки лише для осіб, які дійсно за законом несуть відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а також за відому від дачі показань, до яких підозрюваний, обвинувачений не відноситься. Більш того, такі наслідки для ОСОБА_8 не настали та не могли настати. Крім того, із відеозапису даної слідчої дії вбачається, що ОСОБА_8 в присутності свого захисника добровільно, а не під тиском кримінальної відповідальності за відмову від дачі показів чи за дачу завідомо неправдивих показів, надав пояснення щодо подій, які є предметом розгляду у даній справі, та відтворив механізм та локалізацію нанесеного ним ножем удару потерпілому.

Також встановлено, що під час проведення слідчого експерименту захисник підозрюваного ОСОБА_8 зробив зауваження з приводу попередження підозрюваного про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, наголосивши, що підозрюваний за законом не несе кримінальної відповідальності в цій частині. Про це також свідчить і відсутність підпису підозрюваного ОСОБА_8 в протоколі в графі про попередження його про кримінальну відповідальність за ст.384 КК.

Що стосується заперечень апеляційної скарги захисника про те, що слідчий експеримент було фактично зведено лише до фіксації показів ОСОБА_8 , то колегія суддів зазначає, що метою проведення слідчого експерименту було з`ясування механізму та локалізації спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Із долученого до протоколу слідчого експерименту відеозапису вбачається, що на пропозицію слідчого підозрюваний ОСОБА_8 спочатку добровільно пояснив обставини події, а потім відтворив на слідчому механізм нанесення тілесного ушкодження потерпілому, зокрема показав якою рукою він наносив удар ножем та в яку область тіла потерпілого.

Отже, виходячи з мети проведення даної слідчої дії, а саме перевірки і уточнення механізму спричинення потерпілому тілесного ушкодження, необхідності у проведенні даної слідчої дії саме на місці пригоди не було і такі обставини могли бути відтворені, перевірені, а відтак і встановлені, і в кабінеті слідчого.

Відтак зміст долученого до протоколу відеозапису свідчить про те, що проведення слідчого експерименту проведено у формі відтворення підозрюваним механізму та локалізації спричинення тілесного ушкодження потерпілому і не посвідчує виключно проголошення підозрюваним показів. А тому підстав розцінювати проведений слідчий експеримент виключно як допит підозрюваного колегія суддів не вбачає.

За наведених обставин докази, на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 , було отримано в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду і не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення.

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції в обґрунтування винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 послався на ряд процесуальних документів, які, в розумінні ст.84 КПК, не є джерелами доказів.

Так, відповідно до ст.84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Між тим, ухвали слідчих суддів про призначення експертиз у справі, постанови про відібрання біологічних зразків для проведення експертиз, протоколи отримання зразків для експертизи, на які суд послався як на докази винуватості, з огляду на ч.2 ст.84 КПК не є процесуальними джерелами доказів.

За приписами статей 404, 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, у тому числі за необхідності - і шляхом дослідження доказів. Таке дослідження доказів здійснюється виключно лише за клопотанням учасників судового провадження.

Проте захисник, посилаючись на те, що суд поклав у вирок ряд документів, які не є процесуальними джерелами доказів, ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду не заявляв клопотань про дослідження апеляційним судом цих документів. Відтак виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п.16 ч.1 ст.7, ст.23 КПК), апеляційний суд не вправі давати іншу оцінку цим документам, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо їх не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Разом з тим, судова колегія дійшла глибокого переконання, що допущені судом в цій частині процесуальні порушення не є істотними, є такими, що не призвели до неправильного встановлення обставин справи, які відповідно до ст.91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і не позначились в цілому на правильності ухваленого вироку по суті, доведеності винуватості ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.121 КК і призначенні йому виду і розміру покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4