Житомирський апеляційний суд
Справа №293/409/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №293/409/19 за апеляційною скаргою прокурора Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2022 року відносно

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України та виправдано за відсутністю в її діях складу цих кримінальних правопорушень.
Судові витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи у розмірі 1144 (одна тисяча сто сорок чотири) грн віднесено на рахунок держави.
Судові витрати за проведення експертизи в сумі 1173,60 віднесено за рахунок держави.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, згідно висунутого обвинувачення, ОСОБА_9 у період з 02.03.2007 по 04.04.2016 перебуваючи на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу культури і туризму Черняхівської райдержадміністрації, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою заволодіння державними коштами та поліпшення свого матеріального становища вирішила підробити заяву про прийняття на роботу її чоловіка ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, 16 січня 2013 року ОСОБА_9 перебуваючи за місцем свого проживання, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , без відома свого чоловіка ОСОБА_10 , власноручно написала та підписала від його імені заяву про прийняття останнього на посаду двірника Черняхівського районного будинку культури, таким чином підробила інший офіційний документ.
Продовжуючи свої злочинні дії, маючи злочинний умисел на використання завідомо підробленої заяви, цього ж дня ОСОБА_9 , зловживаючи довірою посадових осіб Черняхівського районного будинку культури, шляхом приховування обставин, які впливають на прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, подала до Черняхівського районного будинку культури завідомо підроблений офіційний документ - заяву ОСОБА_10 про прийняття на посаду двірника.
У подальшому на підставі зазначеної підробленої заяви наказом №4-к директора Черняхівського районного будинку культури від 31.01.2013, ОСОБА_10 з 01.02.2013 прийнято на посаду двірника вказаного будинку культури та останньому за період з 01.02.2013 по 28.02.2013 нараховано заробітну плату в сумі 1025 грн 88 коп.
Надалі, ОСОБА_9 , маючи вільний доступ до банківської картки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», виданої на ім`я ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні РБ «Аваль» банку, яке знаходиться по вул. Майдан рад, 5 в м. Черняхів, використовуючи згадану банківську картку незаконно отримала нараховану ОСОБА_10 заробітну плату за лютий 2013 року у розмірі 1025 грн 88 коп., чим спричинила державі, в особі відділу культури й туризму Черняхівської районної державної адміністрації, яка фінансується з державного бюджету, матеріальні збитки на вказану суму.
Крім цього, 26.05.2014 ОСОБА_9 , аналогічним шляхом, повторно, без відома свого чоловіка ОСОБА_10 підробила заяву про прийняття його на посаду освітлювача Черняхівського районного будинку культури, яку цього ж дня використала шляхом її подання директору вказаного закладу.
На підставі завідомо підробленої обвинуваченою заяви наказом директора Черняхівського районного будинку культури №18-к від 27.05.2014, ОСОБА_10 з 27.05.2014 прийнято на посаду освітлювача та останньому за період роботи з 27.05.2014 по 18.11.2014 нараховано заробітну плату в сумі 7565 грн 84 коп., якою обвинувачена ОСОБА_9 незаконно, повторно заволодівала, маючи вільний доступ до банківської картки чоловіка ОСОБА_10 , чим спричинила державі, в особі відділу культури й туризму Черняхівської районної державної адміністрації матеріальні збитки на вказану суму.
Отже, стороною обвинувачення такі дії ОСОБА_9 кваліфіковано:
- за ч. 1 ст. 358 КК України як підроблення іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується установою і надає права, з метою його використання підроблювачем;
- за ч. 3 ст. 358 КК України як підроблення іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується установою і надає права, з метою його використання підроблювачем, вчинене повторно;
- за ч. 4 ст. 358 КК України як використання завідомо підробленого документа;
- за ч. 1 ст. 190 КК України як незаконне заволодіння чужим майном (шахрайство), шляхом зловживання довірою;
- за ч. 2 ст. 190 КК України як незаконне заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, яким просить визнати ОСОБА_9 , винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.190, ч.1, 3, 4 ст.358 КК України та призначити покарання за ч.1 ст.190 КК України штраф 850 грн, на підставі ст.ст.49, 74 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, за ч.2 ст.190 КК України штраф 1700 грн, на підставі ст.ст.49, 74 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, за ч.1 ст.358 КК України штраф 17000 грн, на підставі ст.ст.49, 74 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, за ч.3 ст.358 КК України 1 рік позбавлення волі, на підставі ст.ст.49, 74 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, за ч.4 ст.358 КК України штраф 850 грн, на підставі ст.ст.49, 74 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд прийшов помилкового висновку, що заяви у підробленні яких обвинувачується ОСОБА_9 не можуть вважатися офіційними документами в розумінні ст.358 КК України та примітки до неї. Наголошує, що під документом як предметом даного правопорушення, слід розуміти не лише ділові папери, які підтверджують факти, що мають юридичне значення, а й інші матеріальні об`єкти, наділені здатністю посвідчувати такі факти. Вказує, що своїми діями ОСОБА_9 , готуючи, заповнюючи, підписуючи власноручно, поширюючи інформацію, яка зафіксована нею на папері від імені ОСОБА_10 , і подаючи в державну установу заяви про прийняття на роботу до Черняхівського районного будинку культури, призначення заробітної плати, згідно штатного розпису, і на основі підроблення такого документу незаконно набула право виплати ОСОБА_10 заробітної плати за рахунок бюджетних коштів. Зазначає, що дії ОСОБА_9 містять закінчений склад правопорушення, передбаченого ст.358 КК України, оскільки вона підробила заяви про прийняття на роботу її чоловіка ОСОБА_10 і використала підроблені заяви для видачі керівництвом установи відповідних наказів та нарахування заробітної плати, крім того, заяви від імені ОСОБА_10 про прийняття на роботу та звільнення з роботи без зазначення відміток про ознайомлення. Також мотивує свої доводи тим, що в суді ОСОБА_9 дала покази, які не відповідають фактичним обставинам провадження. Звертає увагу, що судом не наведено у вироку обґрунтувань щодо недопустимості доказу - висновку експерта №1/3-26 від 31.01.2019, не зазначено чому не взято до уваги саме цей доказ, що викликає сумніви у повноті з`ясування обставин та наданні судом об`єктивної оцінки доказам. За наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, що призвело до безпідставного постановлення виправдувального вироку.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурорів, які підтримали подану апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченої та її захисника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В силу вимог ч.3 ст.62 Конституції України, положень ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
У п.146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.
У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст.374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На переконання колегії судді, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України.
При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_9 тим, що заяви про прийняття на роботу ОСОБА_11 від 16.01.2013 року та 26.05.2014 року, не є офіційним документом в розумінні примітки до ст.358 КК України, а інші письмові докази, зокрема накази про прийняття на роботу ОСОБА_10 , записи у його трудовій книжці, відомості про нарахування заробітної плати з табелями робочого часу, а також виписки по картковому рахунку останнього, які узгоджуються із показаннями свідків підтверджують той факт, що ОСОБА_10 працював у Черняхівському будинку культури у лютому 2013 року на посаді двірника та у період з травня по листопад 2014 року на посаді освітлювача, за що отримував відповідну заробітну плату.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що він ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.
За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.
Перевіривши надані в суді першої інстанції показання обвинуваченої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , а також надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_9 письмові докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони не можуть бути визнані такими, що поза розумним сумнівом доводять вину обвинуваченої.
Обвинувачена ОСОБА_9 у своїх показаннях, наданих під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції зазначила, що винною себе у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях не визнає та пояснила, що у період інкримінованих їй подій працювала бухгалтером у Черняхівському будинку культури. Її колишній чоловік ОСОБА_10 також працював у вказаному будинку культури на посадах двірника та освітлювача у період з 1 по 28 лютого 2013 року та з 27 травня по 18 листопада 2014 року, за що отримував заробітну плату на банківську карту. На його прохання вона писала заяви про прийняття ОСОБА_10 на роботу у 2013 та 2014 роках, але підписував їх та передавав директору він особисто. Вважає, що ОСОБА_10 обмовляє її, у зв`язку з тим, що після розлучення з ним у травні 2017 року, він допустив заборгованість по сплаті аліментів на утримання їх спільних дітей. У 2018 році вона звернулась із заявою про притягнення його до відповідальності за несплату аліментів, на що він помстився їй написавши у відповідь заяву на неї (а.189 т.1).
Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції пояснив, що він працював на посаді директора Черняхівського районного будинку культури. У кінці січня 2013 року до нього прийшла обвинувачена ОСОБА_9 з чоловіком ОСОБА_10 та надали заяву про прийняття останнього на роботу на посаду двірника, на підставі якої він видав відповідний наказ. В кінці лютого цього ж року ОСОБА_10 був звільнений з роботи за власним бажанням. У травні 2014 року він аналогічним шляхом на підставі заяви ОСОБА_10 , яку принесла обвинувачена, прийняв його на посаду електроосвітлювача. У листопаді ОСОБА_10 особисто просив звільнити його за власним бажанням (а.98-99 т.1).
Головний бухгалтер Черняхівського будинку культури ОСОБА_13 підтвердила показання ОСОБА_12 та пояснила суду, що вона особисто надавала ОСОБА_10 лист для оформлення банківської картки. Зауважила, що на час перебування ОСОБА_10 на вказаних посадах, територія будинку культури була прибрана, але від колег вона чула скарги на його роботу (а.103 т.1).
Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , підтвердили, що у лютому 2013 року ОСОБА_10 працював у Черняхівському будинку культури на посаді двірника, а у період з травня по листопад 2014 року на посаді освітлювача. Згадані свідки особисто бачили ОСОБА_10 у цей час на робочому місці (а.97-98, 100, 102-104, 125-127, 136-137, 161-162 т.1).
З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши показання обвинуваченої, свідків, які будь-яких обставин, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_10 не працював у Черняхівському будинку культури свідки у суді першої інстанції не повідомили, жодних показань на підтвердження такої версії сторони обвинувачення не надали, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дав їм належну оцінку та зробив обґрунтований висновок, що вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень вони не доводять, а навпаки повністю спростовують версію сторони обвинувачення, що ОСОБА_10 не працював у Черняхівському будинку культури на посаді двірника та освітлювача в лютому 2013 року та у період з травня по листопад 2014 року.
При цьому апеляційний суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_10 , які є непослідовними та суперечливими з мотивів викладених у вироку суду та показання свідка ОСОБА_23 та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання вказаних свідків, оскільки показання ОСОБА_10 про те, що він не працював у Черняхівському будинку культури та показання ОСОБА_23 , який повідомив, що у 2014 році працював з ОСОБА_10 на будівництві у м.Києві не підтверджені іншими доказами та спростовані показаннями вищевказаних свідків (а.101-102, 104 т.1).
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно зазначив про зацікавленість свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_23 , зокрема через те, що ОСОБА_10 є колишнім чоловіком обвинуваченої, має з неї неприязні стосунки, які виникли на період його звернення із заявою до поліції у зв`язку із несплатою ним аліментів на утримання їх спільних дітей, а ОСОБА_23 є братом його теперішньої дружини.
Твердження прокурора про те, що судом, ухвалюючи виправдувальний вирок, не взято до уваги висновок судово-почеркознавчої експертизи №1/3-26 від 31.01.2019 року та не наведено у вироку обґрунтувань щодо недопустимості вказаного доказу, колегія суддів визнає недоречними, оскільки відповідно до мотивувальної частини вироку суд першої інстанції зазначив, що вказаний доказ не підтверджує вину ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушеннях, в якому їй висунуто обвинувачення.
Так, під час судового розгляду досліджено висновок судово-почеркознавчої експертизи №1/3-26 від 31.01.2019 року, яким встановлено, що рукописні тексти про прийняття на роботу, викладені у заявах ОСОБА_10 від 16.01.2013 року та 26.05.2014 року виконані безпосередньо ОСОБА_9 , при цьому підписи під вказаними заявами виконані не ОСОБА_9 , а іншою особою. До аналогічних висновків дійшов експерт під час дослідження заяв ОСОБА_9 від 28.02.2013 року та 18.11.2014 року про його звільнення з роботи у Черняхівському районному будинку культури (а.134-142 т. 2).
Отже, висновком вказаної судово-почеркознавчої експертизи лише встановлено факт, що текст заяв від 16.01.2013 року та 26.05.2014 року виконаний обвинуваченою ОСОБА_9 , що і нею не заперечується.
Колегія суддів також відкидає апеляційні доводи прокурора про те, що заяви про прийняття на роботу від 16.01.2013 року та 26.05.2014 року, які є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 КК України являються офіційним документом та виходить з того, що під офіційним документом згідно примітки до ст.358 КК слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.
Тому, при встановленні ознак офіційного документа як предмета злочину слід керуватися такими критеріями: документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер - підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків.
У своїх висновках Верховний Суд неодноразово зазначав, що невідповідність документа хоча б одному з наведених критеріїв перешкоджає визнанню його офіційним (постанова Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 556/839/17, постанова Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 371/498/20).
Заяви про прийняття на роботу від 16.01.2013 року та 26.05.2014 року, про які йдеться у цій справі, є документом, який особа складає і надає від себе особисто, а не як особа, якій державою делеговані повноваження видавати або посвідчувати офіційні документи. Такі заяви не підтверджують або не посвідчують юридично значущих фактів, не надають прав та не звільняють від обов`язків, а є лише проханням особи прийняти її на роботу. Таким чином, заяви про прийняття на роботу не містить ознак офіційного документа, передбаченого статтею 358 КК України.
Як вірно встановив суд першої інстанції, саме накази №4-к від 31.01.2013 року та №18-к від 27.05.2014 року про призначення на посаду двірника та освітлювача мають юридичне значення, оскільки беззаперечно породжують правові наслідки як для директора будинку культури, так і для ОСОБА_10 , складені з дотриманням визначеної законом форми, містять всі передбачені законом реквізити та винесені уповноваженою особою, яка здійснює функції представника органу державної влади, якій законом надано право у зв`язку з її професійною та службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів.
Колегія суддів також зазначає, що будь-якого впливу на директора Черняхівського районного будинку культури ОСОБА_12 , який був уповноважений приймати на роботу працівників ти дотримуватись встановленого законом порядку прийняття на роботу і звільнення працівників, в тому числі ОСОБА_10 обвинувачена не мала, до її безпосередніх обов`язків не входило вирішення кадрових питань, оскільки працювала вона бухгалтером централізованої бухгалтерії сектора культури райдержадміністрації, підпорядковувалась безпосередньо головному бухгалтеру, що підтверджується посадовою інструкцією бухгалтера, наявною в матеріалах кримінального провадження (а.149-151 т.2).
За таких обставин, в ході судового розгляду судом першої інстанції, з належною повнотою зроблено висновок про відсутність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення за ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, з яким погоджується і колегія суддів.
За матеріалами кримінального провадження, обвинувачення ОСОБА_9 за ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України безпосередньо пов`язано з обвинуваченням у шахрайстві й вирішальною мірою базується на тій тезі, що подання підроблених заяв про прийняття на роботу обвинуваченою ОСОБА_9 спричинило негативні наслідки у вигляді безпідставного нарахування заробітної плати за лютий 2013 року в сумі 1025 грн 88 коп та за період з 26.05.2014 по 30.11.2014 в сумі 7565 грн 84 коп, яку ОСОБА_9 , маючи вільний доступ до банківської карти ОСОБА_10 незаконно отримала, чим спричинила державі в особі відділу культури і туризму Черняхівської районної державної адміністрації матеріальні збитки на загальну суму 8591 грн 72 коп. Однак такий висновок органів досудового розслідування є помилковим, оскільки суперечить установленому в ході судового розгляду факту про те, що ОСОБА_10 працював у Черняхівському будинку культури на посаді двірника у період з 01.02.2013 по 28.02.2013 року та на посаді освітлювача у період з 26.05.2014 по 30.11.2014 року, за що отримував відповідну заробітну плату.
Так, відповідно до заяв від 16.01.2013 року та 26.05.2014 року ОСОБА_10 просить прийняти його на роботу до Черняхівського будинку культури (а.12, 16 т. 2).
Згідно наказів №4-к від 31.01.2013 року та №18-к від 27.05.2014 року директором Черняхівського районного будинку культури ОСОБА_10 призначено на посади двірника та освітлювача (а.14, 18 т. 2).
З заяв ОСОБА_10 від 28.02.2013 року та 18.11.2014 року убачається, що він просить звільнити його з вказаних посад (а.13, 17 т.2).
Наказами директора Черняхівського районного будинку культури ОСОБА_12 №6-к від 28.02.2013 року та №64-к від 14.11.2014 року, ОСОБА_10 звільнено з роботи (а.15, 19 т.2).
Даними трудової книжки ОСОБА_10 виданою на його ім`я, встановлено факт прийняття та звільнення ОСОБА_10 з роботи у Черняхівському будинку культури, де на двадцять другому та двадцять третьому аркушах під №34 міститься запис про призначення останнього з 01.02.2013 на посаду двірника, а під №35 запис про звільнення його 28.02.2013 з цієї роботи. Також на двадцять шостому та двадцять сьомому аркушах під №38 наявний запис про призначення ОСОБА_10 з 27.05.2015 на посаду освітлювача, а під №39 запис про звільнення його 18.11.2014 з цієї посади (а.20 т. 2).
Даними відомостей про нарахування заробітної плати ОСОБА_10 за лютий 2013 року та за період з травня по листопад 2014, встановлено, що йому нараховувалась заробітна плата згідно з табелями використання робочого часу (а.21-45, 126-133 т.2)
Згідно виписки по рахунку та анкети клієнта, у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відкритий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , на який 28.02.2013 та у період з 30 травня по 28 листопада 2014 року йому здійснювалось нарахування заробітної плати (а.123, 125 т.2).
Даними історії по вказаному вище картковому рахунку відображено проведені операції по рахунку, зокрема нарахування заробітної плати та зняття готівки (а. 118-119 т.2).
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що наявні в матеріалах кримінального провадження дані письмові докази не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку суду та взяті до уваги судом як переконливі, оскільки вини ОСОБА_9 вони не доводять, повністю узгоджуються з іншими доказами, зокрема показаннями свідків та жодним чином не вказують на те, що в діях ОСОБА_9 наявний склад інкримінованих їй кримінальних правопорушень.
Не містить доказів на підтвердження вини ОСОБА_9 і надані стороною обвинувачення історії по картковому рахунку за 2009, 2010, 2011, 2012 роки та з 01.04.2013 по 01.10.2013, 01.10.2013 по 31.12.2013, 01.01.2015 по 30.06.2015, 01.07.2015 по 31.12.2015, а також відомості про нарахування заробітної плати з табелями робочого часу за березень-грудень 2013 року, січень-березень 2014 року, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, ці документи жодним чином не встановлюють чи спростовують будь-яких юридичних фактів, необхідних для встановлення істини по цій справі (а.46-88, 105-114, 116-117, 120-121 т.2).
Апеляційний суд також звертає увагу, що з досліджених судом першої інстанції доказів, зокрема довідки №102 від 14.05.2019 року вбачається, що будь-які матеріальні збитки державі в особі відділу культури, національно-патріотичного виховання, молоді та спорту Черняхівської районної державної адміністрації Житомирської області не спричинялись (а. 91 т. 2).
Крім того, у даному кримінальному провадженні відсутня потерпіла особа, тобто особа, якій були заподіяні збитки, а також стороною обвинувачення не доведений факт спричинення ОСОБА_9 майнової шкоди.
За таких обставин, у діях обвинуваченої ОСОБА_9 також відсутній і склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України.
Переконливих аргументів, у чому конкретно полягає неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та які саме норми процесуального закону порушив суд першої інстанції при дослідженні обставин справи, у апеляційній скарзі не зазначено, натомість доводи прокурора зводяться до власного бачення обставин кримінального провадження, відмінного від висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні.
Таким чином, незважаючи на закріплений у ст.92 КПК України за слідчим та прокурором обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, на переконання колегії судів, останніми не надано суду належних, допустимих, достовірних та у своїй сукупності достатніх доказів на підтвердження обвинувачення наявності в діях ОСОБА_9 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України, і такий висновок суду першої інстанції достатньо мотивований та ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні і змістовно наведені у вироку.
Відповідно, встановивши відсутність в матеріалах провадження належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції та об`єктивно і беззаперечно підтверджували б винуватість у вчиненні інкримінованих обвинуваченій кримінальних правопорушеннях, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_9 за ч ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу цих кримінальних правопорушень та вважає, що суд першої інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судового рішення, постановленого у цьому кримінальному провадженні, апеляційний суд не встановив, а тому вважає, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2022 року відносно ОСОБА_9 без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :