Справа № 293/780/21
Провадження № 1-кп/293/177/2022
УХВАЛА
07 грудня 2022 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі головуючого-судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора: ОСОБА_3 , службове посвідчення № 62770 від 12.04.2021

потерпілого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 , ордер серії АМ № 1009329 від 05.04.2021

захисника ОСОБА_6 , витяг із договору № 3 від 03.10.2022

обвинуваченого ОСОБА_7

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Черняхів кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 25.02.2021за №0000037 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345-1 КК України

ВСТАНОВИВ:
У проваджені суду перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345-1 КК України.

У судовому засіданні від 07.12.2022 захисник ОСОБА_5 подала клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими, згідно яких просить визнати протокол пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2021 за участю потерпілої ОСОБА_8 , протокол пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2021 за участю потерпілого ОСОБА_4 , протокол пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2021 за участю потерпілого ОСОБА_9 очевидно недопустими доказами та не досліджувати їх судом на підставі ч.2 ,3 ст. 89 КПК України.

Мотивуючи подані клопотання як на підставу для визнання таких доказів очевидно недопустими зазначає про те, що перед проведенням зазначних вище слідчих дій потерпіла ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_9 не були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, що підтверджується відсутністю відповідно підпису вказаних осіб у протоколах для пред"явлення особи для впізнання за фотознімками.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений у судовому засіданні підтримали клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів очевидно недопустимими.

Прокурор заперечив проти клопотання, вважає доводи викладені захисником необгрунтованими, а відсутність підпису таких осіб є суто технічною помилкою. Зауважує, що вказані слідчі дії були проведені за участі понятих, а також відомості про попередження вказаних осіб про кримінальну відповідальність можливо з"ясувати у потерпілого та свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у судовому засіданні. Вважає, що відсутні підстави для визнання вказаних захисником доказів очевидно недопустимими.

Потерпілий підтримав думку прокурора.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За приписами ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими (ч. 3 ст. 89 КПК України).

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду;

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к).

Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 756/10060/17 від 31.08.2022 дійшла висновку, що невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду мають бути права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. На користь такого висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання.

ВП ВС констатувала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Як убачається зі змісту клопотання, як на підставу для визнання очевидно недопустимими доказів, захисник покликається на той факт, що протоколи пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2021 за участю потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_4 т та ОСОБА_9 не містять підписів вказаних осіб про попередження про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 384 КК України.

Так, даючи оцінку доводам, викладеним у клопотанні захисника, суд не убачає очевидної недопустимості таких доказів, виходячи з такого.

Нормами ст. 228 КПК установлено вимоги до проведення такої слідчої дії, як пред`явлення особи для впізнання, недотримання яких має наслідком визнання відповідного протоколу недопустимим доказом.

Водночас приписи статті 228 КПК України не передбачають прямої вимоги про попередження особи, яка впізнає про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за аналогією з імперативною нормою, визначено для допиту свідка, потерпілого, що унормовано приписами ст. 224 КПК України.

Надані на дослідження суду протоколи пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2021 за участю потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 складені з дотриманням загальних вимог, визначених ст. 228 КПК України.

Водночас, захисних звертаючись із даними клопотаннями не вказала про очевидну неопустимість зазначених доказів, виходячи із критеріїв визначених у статті 87 КПК України, зокрема не довела, що недотримання процедури проведення пред"явлення особи для впізнання у зв"язку з відсутністю відомостей про попередження про кримінальну відповідальність осіб, які упізнавали, такі слідчі дії призвели до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини її підзахисного (обвинуваченого).

За вказаного суд не знаходить підстав для визнання протоколів пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2021 за участю потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_4 т та ОСОБА_9 очевидно недопустими, відтак дійшов висновку про відмову у задоволенні поданих клопотань.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження. На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває. Конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

Керуючись статтями 87,89,228, 392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотаннь захисника ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимими: протоколу пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2021 за участю потерпілої ОСОБА_8 , протоколу пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2021 за участю потерпілого ОСОБА_4 , протоколу пред"явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.03.2021 за участю потерпілого ОСОБА_9 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.

Повний текст ухвали проголошений об 15:00 год. 12.12.2022.

Суддя Людмила ЛОСЬ