Справа № 461/6526/22
Провадження № 1-кс/461/5628/22
УХВАЛА
про застосування запобіжного заходу

09.12.2022 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши клопотання старшого слідчого 2-ого відділення слідчого відділу Управління СБУ у Львівській області ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

в с т а н о в и в :

старший слідчий слідчого 2-ого відділення слідчого відділу Управління СБУ у Львівській області ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді з клопотанням у кримінальному провадженні №0000270 від 03.12.2022 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 та ч. 3 ст.436-2 КК України, погодженим прокурором Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, зі слів раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з утриманням його у Львівській установі виконання покарань №19, строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

В обґрунтування поданого клопотання покликається на те, що 09 грудня 2022 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 111, ч. 2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України.

З урахуванням ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, та особи підозрюваного, обставин вчинення та суспільної небезпеки кримінального правопорушення, у скоєнні якого підозрюється ОСОБА_7 , сторона обвинувачення приходить до висновку про необхідність застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`які запобіжні заходи запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного не в силі.

Прокурор та слідчий у судовому засіданні подане клопотання підтримали, просили таке задовольнити.

Підозрюваний та захисник у судовому засіданні при вирішенні клопотання поклалися на розсуд суду..

Заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом Управління СБУ у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000270 від 03.12.2022 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 та ч. 3 ст.436-2 КК України.

Як вбачається з матеріалів клопотання, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і Російська Федерація (далі - РФ).

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим,

м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.

Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.

20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і

м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від

15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року Про Стратегію національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні Російська Федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил Російської Федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку Російської Федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської Федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку Російської Федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.

21 лютого 2022, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

24 лютого 2022 року о 5 годині Президентом Російської Федерації оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах і складах Збройних сил України, а також здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, в Україні введено воєнний стан.

У період повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, з 24.02.2022 року, ОСОБА_8 , не сприймаючи державну владу в Україні та сповідуючи ідеї проросійської спрямованості, сформовані на основі комуністичної ідеології та радянської пропаганди щодо верховенства радянського соціалізму над відкритим суспільством, діючи умисно, з ідеологічних мотивів та мотивів непогодження з політикою представників української влади, встав на злочинний шлях за наступних обставин.

Так, у невстановлений органом досудового розслідування період часу, але не раніше 08 березня 2022 року, в умовах ведення бойових дій рф на території України, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на співпрацю з рф, її представниками, шляхом збирання з метою передачі вказаним представникам відомостей про пересування Збройних Сил України, місць розташування військових об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури у м. Запоріжжі та Запорізькій області, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України та з метою допомоги у проведенні підривної діяльності проти України.

З метою реалізації вказаного злочинного умислу за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, способу та часу, у невстановлений органом досудового розслідування період часу, але не раніше 08 березня 2022 року, ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки та бажаючи їх настання, встановив зв`язок із невстановленим слідством представником рф, використовуючи для зв`язку з ним, отримання завдань та надання інформації месенджер «Telegram», з використанням власного мобільного телефону Sony Xperia J9110 з абонентським номером НОМЕР_1 .

За результатами встановлення контакту із представниками розвідувальних органів російської федерації, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, способу та часу, ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки та бажаючи їх настання, розпочав збір з метою передачі представникам російської федерації відомостей про пересування Збройних Сил України, місць розташування військових об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури у м. Запоріжжі та Запорізькій області.

Водночас, з метою конспірації своєї протиправної діяльності щодо передачі зібраної ним інформації, ОСОБА_8 використовував зареєстрований на його абонентський номер НОМЕР_1 обліковий запис у месенджері «Telegram», надсилав вищезазначену інформацію, представнику іноземної держави, позначивши його у телефонній книжці ім`ям « ОСОБА_9 ».

За викладених обставин, у невстановлений органом досудового розслідування період часу, ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Запоріжжя, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки та бажаючи їх настання, з використанням власного мобільного телефону Sony Xperia J9110 з абонентським номером НОМЕР_1 , в ході здійснення телефонної розмови із представником іноземної держави, яку позначено в його телефонній книжці ім`ям « ОСОБА_9 », повідомив останній виробничі та науково-дослідні потужності НВК «Іскра», зокрема щодо діяльності наступних об`єктів:

- приміщення № 45 являється складально-монтажним цехом;

приміщення № 44 являється монтажно-складальним виробництвом;

приміщення № 51являється інструментальним цехом.

Крім цього, у вказаний вище спосіб ОСОБА_5 за власною ініціативою, а також на виконання завдання представника іноземної держави (РФ), повідомляв отриману за невстановлених слідством обставин інформацію щодо переміщення Збройних Сил України.

Також, ОСОБА_5 перебуваючи у невстановленому на даний час досудовим розслідуванням місці, 25.05.2022 о 10 год 48 хв, умисно, з ідеологічних мотивів, поширив із використанням електронного застосунку для обміну текстовими та графічними повідомленнями «Viber» за яким закріплено номер мобільного телефону НОМЕР_1 надіславши користувачу зазначеного застосунку, який використовує ім`я « ОСОБА_10 » та номер мобільного телефону НОМЕР_2 текстове повідомлення наступного змісту «Запорожская область после полного освобождения от украинских националистов возьмет курс на вхождение в состав России. Сообщил глава военно-гражданской администрации области Владимир Рогов», чим здійснив поширення матеріалів у яких міститься виправдовування тимчасової окупації частини території України, через звинувачення України у нацизмі.

Крім цього, ОСОБА_5 перебуваючи у невстановленому на даний час досудовим розслідуванням місці, 25.05.2022 о 10 год 48 хв, умисно, з ідеологічних мотивів, поширив:

12.09.2022 о 15 год 28 хв із використанням електронного застосунку для обміну текстовими та графічними повідомленнями «Viber» за яким закріплено номер мобільного телефону НОМЕР_1 надіславши користувачу зазначеного застосунку, який використовує ім`я « ОСОБА_10 » та номер мобільного телефону НОМЕР_2 текстове повідомлення наступного змісту: «Общался с женщиной из Изюма. У нее сестра осталась в городе под ВСУ. Парализован муж. От рассказа озноб! После захода ВСУ начался полный беспредел. Тотальные обыски, жуткое мародерство, убийства. Вошли западенцы". Открыто говорят, что вы для нас тут все москали и "вата". Пощады вам не будет никакой. Три месяца жили с русскими душа в душу, значит все зрадники. И теперь вы Никто! Забирают все что нравится телевизоры, смартфоны, бытовую технику, еду. Арестовали кучу народа и увезли. Несколько человек просто расстреляли на месте, тех кто пытался мародерству мешать. Говорят, что всех кто будет пытаться расплачиваться в магазинах рублями сразу будут с Стенке. Спросили, где взять гривны ответ. «Сосите! Теперь это ваша главная праця!» Вылезли «Дружинники» - те, кто сидел ждал их прихода. Теперь откровенно сводят счeты с теми, с кем сварились. Просто OБВИНЯЮТ В сотрудничестве с русскими и людей увозят. Скорее всего на расстрел. Город прос парализован ужасом Теперь мы вообще никто. Плачет.»;

11.10.2022 о 12 год 28 хв із використанням електронного застосунку для обміну текстовими та графічними повідомленнями «Telegram» за яким закріплено номер мобільного телефону НОМЕР_1 надіславши користувачу зазначеного застосунку, який використовує ім`я « ОСОБА_9 » (ім`я користувача ОСОБА_11 ) текстове повідомлення наступного змісту «Передай привет товарищу генералу! Благодарен за Львов, Киев и всю бандеровщину. Так держать!!!! Груповые слова благодарности от антифашистов города»;

14.11.2022 о 16 год 18 хв із використанням електронного застосунку для обміну текстовими та графічними повідомленнями «Telegram» за яким закріплено номер мобільного телефону НОМЕР_3 надіславши користувачу зазначеного застосунку, який використовує ім`я « ОСОБА_9 » (ім`я користувача ОСОБА_11 ) текстове повідомлення наступного змісту: «Это все конечно хорошо. Кто ответит за сдачу Херсона, как собираются возвращать Херсон? И собираются ли вообще?! Что с Зп. будет?! То что и с "Херсоном или вообще до него не дойдут никогда?! Почему не одна линия жд и не один мост не поврежден? Почему Киев целый и все здания ментов и гестапо? Кто эти вопросы задаeт и на каком согласованном эфире или митинге?», чим здійсним повторне поширення матеріалів у яких міститься виправдовування збройної агресії російської федерації проти України виправдовування тимчасової окупації частини території України та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України.

09 грудня 2022 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 111, ч. 2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 111, ч. 2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України, повністю підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, а саме: повідомленням першого заступника начальника УБСБУ у Львівській області №62/2/3-3872 від 03.12.2022 про кримінальне правопорушення, у якому зазначено про протиправну діяльність ОСОБА_5 , пов`язану із надання іноземній державі допомоги у проведенні підривної діяльності проти України; протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 09.12.2022, під час якого вилучено мобільний термінал останнього; протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_5 від 09.12.2022, за допомогою якого ОСОБА_5 пересилав відомості про пересування Збройних Сил України, місця розташувань військових об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури; допитом підозрюваного ОСОБА_5 від 03.12.2022, під час якого останній, на підставі ст. 63 Конституції України, відмовився від дачі будь-яких показань.

Стороною обвинувачення дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на даний час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного ОСОБА_5 із вчиненням кримінального правопорушення, тобто виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому кримінальному провадженні з метою дотримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

У відповідності до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

З огляду наявності обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, оцінюючи особу підозрюваного, слідчий суддя приходить до переконання в наявності передбачених ст.177 КПК України ризиків, а саме:

- переховуватись від органу досудового розслідування та суду, оскільки останній підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 111, ч. 2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України, які є особливо тяжким та тяжкими злочинами у розумінні ст. 12 КК України, санкцією яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років або довічним позбавленням волі з конфіскацією майна, обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк, з конфіскацією майна або без такої, позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої у розумінні ст. 12 КК України, санкцією якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 15 років до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, а, отже, розуміючи наслідки притягнення до відповідальності, з метою її уникнення, існують ризики того, що він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду. При цьому, попри ситуацію, пов`язану із введенням в Україні воєнного стану, а саме неможливості перетину Державного кордону України у легальний спосіб, ОСОБА_5 може покинути територію України у спосіб, не передбачений законодавством України;

- знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки на даний час у рамках досудового розслідування зазначеного кримінального провадження не встановлено усі обставини, що мають значення для досудового розслідування, зокрема, не встановлені всі причетні особи до вчинення кримінального правопорушення;

- незаконно впливати на свідків, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки підозрюваний може незаконно впливати на інших осіб, невідомих на даній стадії органу досудового розслідування, яким відомі обставини вчинення вище вказаного кримінального правопорушення з метою примушування їх до дачі завідомо неправдивих показів або відмови від їх надання, що негативно вплине на хід досудового розслідування в цілому;

- вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, оскільки, зважаючи на те, що злочини, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_5 , спрямовані на шкоду державі, у якій на цей час запроваджено воєнний стан, не виключено, що останній може продовжити злочинну діяльність;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Стороною обвинувачення дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на даний час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного ОСОБА_5 із вчиненням кримінального правопорушення, яке інкриміноване останньому, тобто виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому провадженні з метою дотримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

При оцінці обставин, передбачених ст.178 КПК України, слідчий суддя прийшов до висновків, що:

- наявні докази, які дають підстави обґрунтовано підозрювати ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень є вагомими, належними, допустимими та отриманими у встановленому КПК України порядку;

- вік та стан здоров`я підозрюваного дозволяють застосування до нього запобіжного заходу у виді позбавлення волі.

Враховуючи зазначене, з метою забезпечення виконання ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків, як підозрюваного, щодо нього необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя також враховує вимоги п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це необхідно робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Згідно ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Таким чином, враховуючи ч.4 ст.183 КПК України, приходжу до висновку не визначати розмір застави.

Керуючись ст.ст.176-178, 183, 193, 194, 201 КПК України, слідчий суддя,-

у х в а л и в :

клопотання задовольнити.

Застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з утриманням у Державній установі Львівській установі виконання покарань №19, без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали становить шістдесят днів, тобто до 06.02.2023 року включно.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на старшого слідчого 2-ого відділення слідчого відділу Управління СБУ у Львівській області ОСОБА_4 .

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1