Номер провадження: 11-кп/813/554/22
Справа № 522/8525/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000405 від 28 січня 2020 року відносно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Білгород-Дністровський, громадянин України, має вищу освіту, одружений, тимчасово не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2021 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_8 процесуальні витрати на користь держави за проведення експертиз.

Вирішені питання стосовно долі речових доказів та із заходами забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком встановлено, що 27 січня 2020 року приблизно о 17 годині 35 хвилин водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Nissan Navara», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Пантелеймонівська у Приморському районі м. Одеси та в наступному припаркувався на автомобільній парковці, що прилягає з права до проїзної частини вул. Пантелеймонівська, по ходу напрямку руху транспортних засобів з боку вул. Преображенська в напрямку вул. Катерининська. При виникненні необхідності відновлення руху, почав рух заднім ходом на проїзну частину вул. Пантелеймонівська та при виникненні небезпеки та перешкоди для подальшого руху, яку він об`єктивно міг та повинен був виявити у вигляді пішохода ОСОБА_10 , яка стояла у статичному положенні на вищевказаній автомобільній парковці між двома припаркованими автомобілями, один з яких: «Nissan Navara», реєстраційний номер НОМЕР_1 : біля лівої бокової частини автомобіля в його безпосередній близькості, своєчасно не вжив заходів для зменшення своєї швидкості руху до зупинки транспортного засобу, в результаті чого здійснив на ОСОБА_11 наїзд.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому зовнішнього виростку лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити оскаржений вирок, визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень, без позбавлення права керування транспортним засобом.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що вирок є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесений з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права в частині призначення покарання ОСОБА_8 .

Захисник вважає, що суд належним чином не врахував, що ОСОБА_8 вчинив необережний злочин, щиро розкаявся у вчиненому, надав потерпілій першу допомогу та по прибуттю її у лікарню матеріальну допомогу, в подальшому також цікавився станом здоров`я потерпілої та надавав їй грошові кошти, завдану шкоду відшкодував ще під час досудового розслідування, а тому, враховуючи поведінку ОСОБА_8 після вчинення злочину, значну матеріальну допомогу потерпілій, сторона захисту вважає, що суд безпідставно призначив максимальний розмір покарання у виді штрафу, передбаченому ч.1 ст.286 КК України

Захисник зазначив, що ОСОБА_8 раніше не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, офіційно не працює, має на утриманні дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка може захворіти у громадському транспорті, зважаючи на пандемічний період, а тому позбавлення права керування транспортним засобом буде вкрай надмірним та тяжким покаранням для ОСОБА_8 .

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 та представник потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просили залишити оскаржений вирок без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в поданій апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, головуючий суддя роз`яснив учасникам судового провадження наслідки розгляду кримінального провадження за скороченою процедурою в порядку ч.3 ст.349 КПК України і що в такому разі вони будуть позбавлений можливості оскаржувати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень.

На момент вчинення кримінального правопорушення санкція ч.1 ст.286 КК України передбачала покарання до винних осіб у виді штрафу в розмірі від 200 до 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до 2 років, або арешт на строк до 6 місяців, або обмеження волі на строк до 3 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 найбільш м`який вид покарання у виді штрафу.

При цьому суд першої інстанції належним чином мотивував свої висновки з цього приводу та врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують його покарання.

На думку апеляційного суду в даному конкретному провадженні визначений судом вид та розмір покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Разом з цим заслуговують на увагу доводи сторони захисту про можливість не призначати обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 своєї постанови №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначив, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Санкція ч.1 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Призначаючи покарання суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 вчинив злочин, який у відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів та відповідно до розділу Особливої частини КК України є злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, вчиненим з необережності.

Також суд взяв до уваги, що обвинувачений офіційно не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, шкоду потерпілій відшкодував на стадії досудового розслідування.

До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_8 суд відніс щире каяття.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_8 судом першої інстанції не встановлено.

Частиною 6 ст.368 КПК України передбачено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 10 серпня 2021 року по справі № 137/807/20, провадження № 51-1576 км 21 зробила висновок про те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Наявність цієї обставини потребує більш виваженого підходу під час обрання відповідного виду покарання для особи, засудженої за ч.2 ст.286 КК, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
Під час апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_8 не має офіційного місця роботи, проте займається виготовленням та монтажем металоконструкцій та він постійно використовує автомобіль у своїй діяльності.

Крім того на утриманні у ОСОБА_8 знаходяться двоє неповнолітніх дітей.

Враховуючи викладені обставини, в умовах воєнного стану, апеляційний суд переконаний, що позбавлення ОСОБА_8 водійського посвідчення поставить його та його родину у скрутне матеріальне становище.

Апеляційний суд звертає окрему увагу на поведінку ОСОБА_8 після вчинення злочину, який цікався станом здоров`я потерпілої, безпосередньо після ДТП, коли потерпіла ОСОБА_10 була доставлена до лікарні, надав їй 2000 гривень. Після цього на операцію надав потерпілій 1500 доларів США (а.к.п.88) та 4500 гривень на реабілітацію (а.к.п.87).

Вказані обставини свідчать про дійсне, відверте, а не уявне визнання ОСОБА_8 своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу подій, що стались та доводять його бажання виправити наслідки вчиненого.

Судом першої інстанції не був розглянутий цивільний позов поданий потерпілою, в якому вона просила стягнути з ОСОБА_8 завдану їй шкоду в розмірі всього - 454 038 гривень, в тому числі моральну шкоду в розмірі 390 000 гривень.

Проте потерпіла не оскаржила вирок в цій частині.

Представник потерпілої не заперечував вказані обставини проте наголосив, що потерпіла з обвинуваченим ОСОБА_12 не досягли домовленості щодо розміру відшкодування завданої шкоди.

Апеляційний суд вважає, що ці обставини не є підставою для застосування до ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки питання щодо відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди може бути врегульовано в порядку цивільного судочинства, а саме застосування такого додаткового покарання може унеможливити таке відшкодування.

З урахуванням указаних обставин, даних про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, поведінки після вчинення злочину суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді штрафу без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На переконання апеляційного суду таке покарання буде необхіднім та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Згідно п.2) ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 1) ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та змінити оскаржений вирок в частині призначення покарання.

Керуючись статями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2021 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік змінити в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суд набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4