печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Київ

слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України капітана поліції ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Фронтівка Оратівського району Вінницької області, громадянину України, фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 260 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України капітан поліції ОСОБА_5 за погодженням із начальником другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях про злочини, пов`язані із сексуальним насильством Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи клопотання слідчий посилається на те, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора розслідується кримінальне провадження № 0001845 від 06.09.2021 за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 260, ч.4 ст. 260, ч.1 ст. 438 КК України та за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 260 КК України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація (далі - РФ) та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року(ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.ст. 17 і 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до вимог ст. 2 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.

Згідно ст. 4 зазначеної Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 зазначеної Конвенції, вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій.

Згідно зі ст. 13 зазначеної Конвенції, положення частини II цієї Конвенції щодо загального захисту населення від деяких наслідків війни стосуються всього населення країн, які перебувають у конфлікті, без будь-якої дискримінації за ознакою, зокрема, раси, національності, релігійних або політичних переконань, і спрямовані на полегшення страждань, спричинених війною.

Згідно зі ст. ст. 27, 29 вказаної Конвенції, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства, залякування та образ. Сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Відповідно до ст. ст. 31-32 вказаної Конвенції забороняється, зокрема: жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей; застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Згідно з преамбулою Додаткового протоколу від 08.06.1977 до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), який ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 18 серпня 1989 року, положення Женевських конвенцій від 12.08.1949 та цього Протоколу повинні за всіх обставин цілком застосовуватися до всіх осіб, які перебувають під захистом цих документів, без яких-небудь несприятливих відмінностей, що полягають у характері чи походженні збройного конфлікту або у причинах, що висуваються Сторонами в конфлікті чи приписуються їм.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 75 вказаного Протоколу заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема катування всіх видів - фізичні чи психічні; тілесні покарання; знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження, погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.

Статтею 6 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Відповідно до ст. 44 частини III Положення про закони і звичаї війни на суходолі, що є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, які Нотою Міністерства закордонних справ СРСР відносно Гаазької конвенції і декларацій 1899 і 1907 років від 07 березня 1955 року визнані Урядом СРСР, будь-якій воюючій стороні забороняється примушувати жителів окупованої території надавати інформацію про армію іншої воюючої сторони чи про її засоби оборони.

Статтею 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року визначено, що Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади та Збройних Сил Російської Федерації (далі - ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний намір на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного наміру стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України - в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом воєнізованих і збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного наміру впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та ЗС РФ розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС РФ серед інших територій України, а тому ведення війни співучасники вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС РФ, співробітників інших силових відомств РФ, представників влади, інших громадян РФ та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади РФ створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні і воєнізовані формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС РФ.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного наміру, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ.

У подальшому військовослужбовцями ЗС РФ здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для РФ рішень. Крім того здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин ЗС України, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Відтак всупереч міжнародному правопорядку, з нехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи з 20 лютого 2014 року, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та військової окупації території АР Крим і м. Севастополя.

Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території України.

Так, вказаними особами у березні - квітні 2014 року організовувалися та проводилися антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях з метою поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, створювали враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні воєнізовані та збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ.

Указані терористичні організації мають: конкретних лідерів, які підтримують між собою тісні взаємозв`язки, чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного та силового блоків, керівники та учасники яких підпорядковуються лідерам організації, а також розподіл функцій між її учасниками, на яких покладені відповідні обов`язки згідно з єдиним планом спільних злочинних дій.

Враховуючи викладене, «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Незаконні збройні і воєнізовані формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування РФ та військовослужбовці ЗС РФ чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

Так, 14 квітня 2014 року під керівництвом ватажка одного із збройних формувань у складі терористичної організації - так званої «Донецької народної республіки» (далі «ДНР у місті Горлівка Донецької області на базі Горлівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області), яке розташоване за адресою: м. Горлівка, вул. Петровського, 2, створено не передбачене законом збройне формування.

Зазначене не передбачене законом збройне формування, створене на базі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, являється воєнізованою групою, яке незаконно має на озброєнні придатну для використання вогнепальну зброю, та входить до складу силового блоку терористичної організації «ДНР». До незаконного збройного формування на базі Горлівського МУ ГУМВС України входить не менше 30 осіб.

Діяльність зазначеного не передбаченого законом збройного формування у складі терористичної організації «ДНР», сформованого на базі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, спрямована на утримання громадян України, у тому числі проукраїнських активістів, військовополонених, а також інших осіб, які так чи інакше неугодні керівництву терористичної організації «ДНР».

Основним місцем дислокації не передбаченого законом збройного формування у складі терористичної організації «ДНР», сформованого на базі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, є захоплена адміністративна будівля із прилеглими до неї приміщеннями, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

З огляду на викладене, між державами РФ та України з 20.04.2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру, у якому Російська Федерація , військовослужбовці Збройних Сил і інших військових формувань РФ, а також створені та контрольовані РФ терористичні організації «ДНР» і «ЛНР», їх воєнізовані і збройні формування та їх учасниками є ворогом України та громадян.

У свою чергу громадянин України ОСОБА_6 вчинив злочини проти основ національної безпеки України та проти громадської безпеки за наступних обставин.

Так, громадянин України ОСОБА_6 , починаючи з 14 квітня 2014 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території України у м. Горлівка Донецької області, усвідомлюючи, що між Російською Федерацією та Україною з 20 лютого 2014 року триває міжнародний збройний конфлікт, а терористична організація «ДНР» і її структурні підрозділи є ворогом для України, з особистих мотивів, в порушення положень ст.ст. 17, 65 і 68 Конституції України, умисно діючи на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, добровільно перейшов на бік ворога, а саме вступив у місті Горлівка, Донецької області до не передбаченого законом збройного формування у складі терористичної організації «ДНР», створеного на базі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, та зобов`язався дотримуватись встановлених правил поведінки і виконувати визначені йому функції.

У не передбаченому законом збройному формуванні, створеному на базі Горлівського МУ ГУМВС України, ОСОБА_6 виконував функції щодо організації незаконного позбавлення волі громадян України, а саме проукраїнських активістів, військовослужбовців України, а також інших осіб, яких в подальшому незаконно утримували в адміністративній будівлі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, сприяв керівникам вищезазначеного не передбаченого законом збройного формування у виконанні їх функцій.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а саме перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 111 КК України.

Крім цього, починаючи з 14 квітня 2014 року громадянин України ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, перебуваючи на тимчасово окупованій території України у м. Горлівка Донецької області, добровільно вступив у ряди не передбаченого законом збройного формування у складі терористичної організації «ДНР», створеного на базі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, тим самим, підтвердив свої наміри на участь у вищевказаному збройному формуванні та зобов`язався дотримуватись встановлених правил поведінки і виконувати визначені йому функції.

Так, на початку травня 2014 року (більш точний час та дату досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_6 , перебуваючи у одному із приміщень адмінбудівлі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області (вже на той час захопленого учасниками не передбаченого законом збройного формування у складі терористичної організації «ДНР», яке було створено на базі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області), схиляв ОСОБА_8 , який був на той час незаконно позбавлений волі учасниками цього ж збройного формування та утримувався в одному із підвальних приміщень цієї будівлі, до так званої «служби у військах народної республіки», на що отримав відмову ОСОБА_8 .

При цьому ОСОБА_6 усвідомлював, що зазначений підрозділ силового блоку терористичної організації «ДНР» не відноситься до збройних формувань, передбачених Законами України «Про Збройні Сили України», «Про Службу безпеки України», «Про Національну поліцію», «Про державну прикордонну службу України», «Про Національну гвардію України», «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» та іншими законодавчими актами України, якими визначено створення та функціонування воєнізованих та збройних формувань України.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 260 КК України.

У зв`язку з вчиненням вищевказаних протиправних дій ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у: державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а саме перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, тобто злочину передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 2341-III від 28.03.2014); в участі у діяльності не передбаченого законом збройного формування, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України.

Підозра ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень обґрунтована наступними доказами:

- протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.06.2022 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_6 , який приймав участь у складі НЗФ «ДНР» та якого він неодноразово бачив у захопленому приміщенні Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області під час перебування в полоні;

- протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками за участю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від 01.07.2022 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_8 ідентифікує вказану особу як " ОСОБА_11 ", який виконував керівні функції під час його утримання в Горлівському МУ ГУМВС України в Донецькій області;

- протоколом огляду мережі Інтернет від 20.06.2022 під назвою : « Права рука ОСОБА_12 «ОСОБА_11», на якому зафіксований ОСОБА_6 , який розповідає мовою оригіналу: «Я начальник трьох військових гарнізонів»: Костянтинівка, Дружківка, Горлівка. Наша структура, це народне ополчення Донбасу. Керує ним ОСОБА_10 . Я являюсь його заступником. Я тут, я хочу повторити, що ні я, ні ОСОБА_10 не маємо зв`язку з ГРУ, ні с ФСБ російської федерації. Всі по власному бажанню» дата публікації 05.05.2014 року;

- іншими матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001845 від 06.09.2021 у своїй сукупності.

29.08.2022 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 260 КК України та цього ж дня скероване за адресою місця проживання підозрюваного.

Повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 29.08.2022 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 260 КК України вручено у спосіб, передбачений для вручення повідомлень, а саме за допомогою поштових послуг АТ «Укрпошта» 29.08.2022 здійснено поштове відправлення конверту із кореспонденцією, а саме: повідомлення про підозру ОСОБА_6 на 11 арк., повістки про виклик до слідчого на 2 арк, за адресою проживання підозрюваного ОСОБА_6 у АДРЕСА_1 .

Крім того, здійснено виклик підозрюваного ОСОБА_6 повісткою до слідчого на 09 год. 00 хв. на 12.09.2022, 13.09.2022, 14.09.2022. Вказані повістки про виклик підозрюваного ОСОБА_6 29.08.2022 розміщені на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора у розділі «Повістки про виклик», а також опубліковані у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «ІНФОРМАЦІЯ_6», випуск від ІНФОРМАЦІЯ_4 НОМЕР_1.

Також відсканований текст повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 29.08.2022 розміщено на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора у розділі «Повістки про виклик», а також опубліковано оголошення про повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 260, ч. 1 ст. 111 КК України, у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «ІНФОРМАЦІЯ_6», випуск від ІНФОРМАЦІЯ_4 НОМЕР_1. (ІНФОРМАЦІЯ_5). Однак, підозрюваний ОСОБА_6 до Офісу Генерального прокурора відповідно до вручених йому повісток не з`явився та про причини неявки не повідомив.

15.09.2022 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний розшук. Здійснення розшуку підозрюваного ОСОБА_6 доручено співробітникам Департаменту захисту інтересів суспільства і держави Національної поліції України.

Згідно інформації з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-18702/0/15-22-Вих. від 22.07.2022, відомостей про перетинання державного України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у базі даних не виявлено.

Так, ОСОБА_6 викликався до слідчого у спосіб, передбачений ст.ст.111, 278 КПК України. Однак, підозрюваний до місця виклику не прибув, і переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України.

Отже, вищевказані матеріали досудового розслідування дають достатні та безсумнівні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_6 умисно переховується від слідства та суду на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором з метою уникнення кримінальної відповідальності за учинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 111, ч.2 ст. 260 КК України.

На сьогоднішній день виникла необхідність в обранні відносно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з тим, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, а обрання підозрюваному запобіжного заходу більш м`якого може перешкодити об`єктивному розслідуванню кримінального провадження.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2ст. 260 ч. 1 ст. 111 КК України, в тому числі під час досудового розслідування, шляхом проведення слідчих та інших процесуальних дій, отримано докази того, що підозрюваний може вчинити дії, які містять ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Зокрема, Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-18702/0/15-22-Вих. від 22.07.2022 вбачається, що підозрюваний ОСОБА_6 з січня 2017 року по січень 2022 року державний кордон України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав.

Вказаний факт свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування та суду на тимчасово окупованій території України.

Підозрюваний ОСОБА_6 перебував у не передбаченому збройному формуванні, створеному на базі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, виконував функції щодо організації незаконного позбавлення волі громадян України, а саме проукраїнських активістів, військовослужбовців України, а також інших осіб, які так чи інакше неугодні керівництву терористичної організації «ДНР», яких в подальшому незаконно утримували в адміністративній будівлі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, а також сприяв керівникам не передбаченого законом збройного формування, а відповідно у його віданні перебувають документи, які оформлялися (-ються) в указаній установі створеній на базі Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області (списки осіб, які утримуються (-валися) у вищезазначеній установі, а також співробітники, які несли там службу, різного роду розпорядчі документи, рознарядки на роботи, а також звіти про її виконання і т.п.), які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, при цьому підозрюваний має можливість знищити, сховати та спотворити їх, а відповідно наявний ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окрім того, зважаючи на той факт, що підозрюваний ОСОБА_6 , на даний час переховується від органів досудового розслідування та суду на тимчасово окупованій території України у Донецькій області, у його діях наявний ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість незаконно впливати на свідків, експертів, спеціалістів у даному кримінальному провадженні.

Крім цього, останній не має місця проживання, соціальних зв`язків для існування на не окупованій території України. Таким чином, надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки вищевказаного кримінального правопорушення, статус політичного та громадського діяча «ДНР» дають підстави вважати, що підозрюваний, розуміючи невідворотність покарання, намагатиметься у будь-який спосіб уникнути відповідальності та може вчинити інші або продовжити вчинення кримінальних правопорушень. Зазначене свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні двох триваючих злочинів, а саме передбачених ч. 1 ст. 111 та ч. 2 ст. 260 КК України, перший з яких є особливо тяжким, а другий тяжким. Крім цього, останній не має місця проживання, соціальних зв`язків для існування на не окупованій території України. Таким чином, надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки вищевказаного кримінального правопорушення, підозрюваний, розуміючи невідворотність покарання, намагатиметься у будь-який спосіб уникнути відповідальності та може вчинити інші або продовжити вчинення кримінальних правопорушень, тобто він продовжує їх вчиняти, а тому наявний ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи характер вищевказаного злочину та покарання у вигляді позбавлення волі, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його судом винуватим, є всі підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконними засобами впливати на свідків у кримінальному провадженні, які володіють інформацією щодо обставин вчинення ним зазначених злочинів, а також знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, вчинить нові або продовжуватиме вчиняти злочини, а тому з метою запобігання вказаним ризикам об`єктивно необхідним є застосування щодо останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З урахуванням викладених обставин жоден інший більш м`який запобіжний захід, крім виключного запобіжного заходу - тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуючим ризикам та виконання завдань кримінального провадження.

Враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на даний час та повномасштабне збройне вторгнення рф на територію України, за умов проведення відповідними силовими підрозділами України бойових дій, направлених на протистояння зс рф та деокупацію окремих територій України, небезпека вчинення підозрюваним вищезазначених дій носить підвищений характер, а тому такі обставини вимагають більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, що також узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Захисник у судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання. Вказав, що підозра необґрунтована та повідомлення про підозру ОСОБА_6 не вручено належним чином, а тому він не набув статусу підозрюваного. Крім того, захисник не може узгодити позицію із своїм підзахисник. Враховуючи наведене, просив відмовити у задоволенні клопотання.

Заслухавши пояснення прокурора, захисника, дослідивши клопотання та докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук та Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також рішення від 30 серпня 1990 р. у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, CampbellandHartleyv. theUnitedKingdom), п. 32, Series А, № 182).

Крім того, слідчий суддя на вказаному етапі досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Виходячи з наявних в матеріалах даних, слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111, ч.2 ст. 260 КК України.

Також, слідчий суддя дійшов висновку про наявність правових підстав, з якими закон пов`язує можливість вирішення питання про обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Згідно з ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якої підозрюється особа.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. Зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Також слідчий суддя вважає доведеним наявність такого з ризиків, як можливість з боку підозрюваного переховуватись від органів досудового розслідування, оскільки встановлено, що підозрюваний ОСОБА_6 перебуває на тимчасово окупованій території України, а саме в місті Горлівка Донецької області та перебуває в розшуку, що стверджується постановою слідчого від 15.09.2022 року про оголошення ОСОБА_6 у розшук (а.с. 186).

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за яким законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Вирішуючи клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , слідчий суддя відповідно до ст. 177, 178 КПК України враховує тяжкість покарання за ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 260 КК України, перебування підозрюваного на тимчасово окупованій території України, у зв`язку з чим останній був оголошений у розшук та вважає наявними підстави для обрання підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для запобігання його подальшим спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим клопотання підлягає задоволенню.

При цьому, слідчим суддею не вирішується питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою разом із визначенням розміру застави відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України лише після затримання особи і не пізніше як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 193, 309, 194, 532, 534 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України капітана поліції ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6 - задовольнити.

Обрати підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а підозрюваним - в цей же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1