ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/4155/22 Справа № 202/1798/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю^

секретаря судового засідання ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду матеріали контрольного кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.2 ст.146, ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263, ч.2 ст.289 КК України (далі-КК), ОСОБА_7 за ч.4 ст.187, ч.4 ст.296, ч.1 ст.309 КК, ОСОБА_9 за ч.2 ст.146, ч.2 ст.189, ч.4 ст.296 КК, ОСОБА_10 за ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263, ч.4 ст.294 КК, ОСОБА_11 за ч.3 ст.185, ч.1 ст.263 КК, ОСОБА_12 за ч.3 ст.185 КК, ОСОБА_13 за ч.3 ст.185 КК, ОСОБА_14 за ч.3 ст.185 КК, ОСОБА_15 за ч.3 ст.185 КК.

За матеріалами кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2021 року відносно ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого було в подальшому неодноразово місцевим судом продовжено.

Під час судового засідання ухвалою судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року вчергове продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 11 лютого 2023 року, включно.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу на домашній арешт.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку незаконністю, необґрунтованістю, невмотивованістю та відсутністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Посилаючись на практику ЄСПЛ зазначає, що приймаючи рішення про продовження щодо обвинуваченого строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суддя дійшов помилкового висновку щодо снування ризиків, передбачених ст.177 КПК та недоцільності застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, а також не врахував обставини, які обумовлюють можливість застосування до останнього запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Аргументує тим, що ОСОБА_7 не має сенсу переховуватися від судових органів, впливати на свідків, адже кримінальне правопорушення було вчинено ще у 2021 році, свідки та потерпілі допитані судом, зібрані всі докази та з моменту події сплинуло вже багато часу. Крім того, немає жодних доказів, які б прямо підтверджували причетність обвинуваченого до даних злочинів, а тому пред`явлене обвинувачення є необґрунтованим. Окрім того, вказує, що судом не було взято до уваги те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, дружину та двоє неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, постійне місце проживання та реєстрації в м. Дніпрі. На підставі викладеного, захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року та ухвалити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або визначити розмір застави.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, яка наполягала на її задоволенні у повному обсязі та просила застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, один з яких (ч.4 ст.187 КК) згідно ст.12 КК є особливо тяжким злочином, та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, а також наявність передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. Про існування цих ризиків свідчить як тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, так і дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, не має постійного місця роботи та постійного джерела доходів. Крім того, обвинуваченому відомі місця проживання потерпілих та свідків, вони ще не були допитані в рамках розгляду даного кримінального провадження, а тому він має реальну можливість здійснювати на них вплив. Окрім того, про наявність вказаних ризиків свідчить і діючий в Україні правовий режим воєнного стану та географічна близькість тимчасово окупованих територій, що в своїй сукупності свідчить про наявність реальної можливості у обвинуваченого почати переховуватися від суду шляхом виїзду на вказані території, де на даний час відсутній контроль правоохоронних органів України за процесуальною поведінкою осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу на домашній арешт, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо застосування до ОСОБА_7 іншого, більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або застави, слід визнати безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали і продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд даного кримінального провадження триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

При цьому посилання сторони захисту на неврахування судом першої інстанції наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 родини та дітей, які перебувають на його утриманні, наявність постійного місця проживання та реєстрації, не є безумовними підставами, які виключають наявність встановлених судом ризиків та не спростовують висновки суду про необхідність його подальшого тримання під вартою.

Водночас доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності доказів на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду справи по суті.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 11 лютого 2023 року, включно.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року, є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 11 лютого 2023 року, включно залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 В ОСОБА_16 О ОСОБА_17