ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/755/22 Суддя-доповідач
ОСОБА_2 : арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, від якого надійшла заява про розгляд справи без нього, з участю представника ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» - ОСОБА_6 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілої ОСОБА_7 належним чином повідомленої про розгляд справи, за умов, що заяв про відкладення розгляду справи від неї не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Валках справу за апеляційною скаргою представника власника майна ТОВ «Фінрайт» на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 14 07 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 07 2021 року у кримінальному провадженні № 0000847 від 24.06.2021 року за ч.2 ст.190 КК України було постановлено про задоволення клопотання прокурора про арешт майна та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), яка на праві приватної власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінрайт», .

Накладено арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження нею до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказане рішення суду представник власника майна подав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на оскарження, в якій просив врахувати викладені ним обставини щодо пропуску строку на апеляційне оскарження, причину пропуску строку просив визнати поважною та поновити йому процесуальний строк на апеляційне оскарження. В апеляційній скарзі просив скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), яка на праві приватної власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінрайт», , що був накладений ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.07.2022 року.

Апелянт щодо причин пропуску строків оскарження вказує на те, що розгляд прокурора про арешт майна проводився без виклику та участі представника власника майна у судове засідання, а саме без виклику та участі представника ТОВ «ФК «Фінрайт». Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня тримання нею копії судового рішення. Копію ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14 07 2021 року по справі № 953/13257/21 ТОВ «ФК «Фінрайт» отримало 25 11 2022 року.

В обґрунтування апеляційної скарги представник власника майна зазначив, що суд першої інстанції ухваливши рішення про накладення арешту на його майно порушив норми кримінального процесуального законодавства, не надав належної оцінки обставинами, що мають значення для вирішення питання про накладення арешту, що призвело до безпідставного обмеження права власності ТОВ «ФК «Фінрайт» на належне йому майно.

Вказує про порушення права на захист власника майна так як справа була розглянута як без представника власника майна.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В суді апеляційної інстанції, представник власника майна ОСОБА_8 просила поновити строк на апеляційне оскарження та в разі його поновлення підтримала повністю подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився. Від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, а також в цій заяві вказує, що вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просив залишити вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та клопотання про поновлення процесуального строку, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах поданої апеляційної скарги, дійшов висновку, що клопотання представника власника майна про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (п.8 ч.1 ст.129 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що СВ Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000847 від 24.06.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Розслідування по даній справі проводиться за наслідками заяви ОСОБА_7 , що надійшла до Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області ро протиправне заволодіння її квартирою АДРЕСА_2 .

Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що стороною обвинувачення доведено, що вказане майно має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існуванням розумних підозр вважати, що це майно є доказом кримінального правопорушення, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28 05 2009 року зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 06 2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст.132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно вимог п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказі.

За змістом ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Положеннями ст.98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, за вказаних прокурором у клопотанні обставин, які внесені до ЄРДР на теперішній час здійснюється досудове розслідування, вказана квартира може бути об`єктом кримінально протиправних дій, або набута кримінально-протиправним шляхом.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Вказане майно підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України сторона обвинувачення довела слідчому судді необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених абз.1 ч.1 ст.170 КПК України.

Разом із тим, слідчому судді не було надано доказів, які б свідчили про те, що існують будь які перешкоди в накладенні арешту на вищевказану квартиру.

Суд першої інстанції виходив ще і з тих обставин, що є наявності правових підстав для арешту майна, врахував можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженню, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

Всі інші обставини, на які посилається представник власника майна в апеляційній скарзі, можуть бути перевірені лише під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав, для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст.98 КПК України, як майно, що було знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Постановою слідчого майно визнане слідчим речовими доказами. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Щодо доводів апелянта про розгляд клопотання без виклику та участі представника власника майна у судовому засіданні, а саме без виклику та участі представника ТОВ «ФК «Фінрайт», то суд першої інстанції керувався положеннями ч. 2 ст. 172 КПК України, на підставі яких представник власника майна ТОВ «ФК «Фінрайт» у судове засідання не викликався з метою забезпечення арешту майна.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що ухвала слідчого судді відповідає вимогам ст.ст.170, 173 КПК України та відсутні на даний час підстави для її зміни чи скасування за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ч.6 ст.376, ч.6 ст.9, ст7, ст.ст.170-175, ст.ст.392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити та поновити цей строк як пропущений з поважних причин.

Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 14 07 2021 року у кримінальному провадженні № 0000847 від 24 06 20221 року за ч.2 ст.190 КК України про задоволення клопотання прокурора про арешт майна, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника власника майна, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ _____________ ______________

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12