Справа № 135/52/17
Провадження № 1-кп/135/24/23
У Х В А Л А

іменем України

27.01.2023 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області кримінальне провадження №0000223 від 30 червня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 185 КК України,

сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , його захисник ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_6 , представник потерпілого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Обставини, які встановлені досудовим розслідуванням по кримінальному провадженню №0000223 від 30 червня 2016 року.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 24.06.2016 ОСОБА_3 приїхав до гаражного товариства № 1 по вул. Процишина біля буд. № 38 в м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, з метою перенести металевий гараж, який йому не належав, в інше місце, щоб побудувати свій власний гараж.

Так, під час перенесення гаража за допомогою крану, він деформувався і ОСОБА_3 було виявлено, що в ньому знаходився транспортний засіб - мотоколяска марки СЗД, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , 1990 року випуску.

В зв`язку з цим, 24.06.2016 близько 18.10 год. у ОСОБА_3 виник раптовий умисел на протиправне незаконне заволодіння транспортним засобом, який після демонтажу металевого гаража знаходився на відкритій місцевості біля гаражного товариства № 1 по вул. Процишина біля буд. № 38 в м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області - мотоколяскою марки СЗД, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 ВИД, 1990 року випуску, що належала ОСОБА_8 на підставі технічного талону транспортного засобу (індивідуального володільця), виданого 16.04.1991, законним користувачем якої є ОСОБА_6 , шляхом переміщення його за допомогою автомобіля маніпулятора марки «Камаз» д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 , якому повідомив, що автомобіль належить йому. Надалі вказаний автомобіль ОСОБА_3 за допомогою маніпулятора під керуванням ОСОБА_9 завантажив на кузов автомобіля марки «Донфен» моделі 1032 д.н.з. НОМЕР_4 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу являється ОСОБА_10 та під керуванням ОСОБА_10 завіз на пункт прийому металобрухту ТОВ «Реал», що розташований по вул. Привокзальна буд. 17 в м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, де й залишив, не отримавши при цьому грошових коштів, в зв`язку з тим, що не пред`явив відповідних документів щодо права власності на даний автомобіль. Згідно висновку експерта № 405Е-07/16 від 11.07.2016 ринкова вартість автомобіля СЗД 1990 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 24.06.2016 складала 1296,00 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 289 КК України, а саме незаконне заволодіння транспортним засобом.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що він 24.06.2016 близько 18.10 год., перебуваючи біля гаражного товариства № 1 по вул. Процишина, біля буд. № 38, що в м. Ладижин Гайсинського району

Вінницької області, незаконно заволодів з транспортним засобом -мотоколяскою марки СЗД, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , 1990 року випуску, що належала ОСОБА_8 на підставі технічного талону транспортного засобу (індивідуального володільця), виданого 16.04.1991, законним користувачем якої є ОСОБА_6 .

Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що надалі, цього ж дня, 24.06.2016 близько 19.00 год., ОСОБА_3 , перебуваючи біля гаражного товариства № 1 по вул. Процишина, біля приватного підприємства «Ладижинська автомобільна школа», буд. № 38, що в м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, після незаконного заволодіння транспортним засобом, діючи умисно, протиправно, таємно, маючи на меті збагачення за рахунок чужого майна, шляхом вільного доступу, ввівши в оману ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , повідомивши їм, що металевий гараж, який розташований на земельній ділянці, що належить Ладижинській міській раді та знаходиться на території гаражного товариства № 1, по вул. Процишина в м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, належить йому, надавши ОСОБА_9 та ОСОБА_11 незаконну вказівку, щоб вони за допомогою газового різака, який належить ОСОБА_9 , порізали металевий гараж на частини, що останні і зробили, та за допомогою автомобіля маніпулятора марки «Камаз» д.н.з. НОМЕР_3 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу являється ОСОБА_12 , під керуванням ОСОБА_9 за допомогою ОСОБА_11 завантажив на кузов автомобіля марки «Донфен» моделі 1032 д.н.з. НОМЕР_5 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу являється ОСОБА_10 , та під керуванням ОСОБА_10 завіз шматки різаного гаражу до гаражів, що знаходяться по АДРЕСА_1 та залишив, тобто розпорядився ним на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_3 здійснив крадіжку металевого гаражу вагою 950 кг, законним користувачем якого являється ОСОБА_6 . Згідно довідки вартості, наданої ПАТ «Поділлявторметал» від 20.08.2016, вартість одного кілограма чорного металу станом на 24.06.2016 становила 2 (дві) гривні. Внаслідок зазначених вище протиправних дій ОСОБА_3 завдано потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 1900 грн.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 обвинувачується в вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, а саме: таємному викраденні чужого майна (крадіжка).

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що він 24.06.2016 близько 19.00 год. перебуваючи біля гаражного товариства

АДРЕСА_2 , здійснив крадіжку металевого гаража вагою 950 кг вартістю 1900 грн. законним користувачем якого являється ОСОБА_6 , завдавши таким чином потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 1900 грн.

Клопотання сторін кримінального провадження та їх аргументи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення клопотань.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 заявив клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_3 в межах даного провадження на підставі п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, оскільки останній вчинив діяння, передбачені ч. 1 ст. 289 та ч. 1 ст. 185 КК України кримінальні правопорушення, з моменту вчинення яких минуло більше п`яти років.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 суду пояснив, що йому роз`яснено та зрозуміло суть обвинувачення, підставу для звільнення від кримінальної відповідальності, його право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. При цьому свою вину у вчиненому ОСОБА_3 не визнав, проте заявив про небажання доводити свою невинуватість у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, вважаючи, що не визнання своєї винуватості не перешкоджає закриттю провадження із зазначених вище підстав. А тому підтримав заявлене його захисником ОСОБА_5 клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 289 та ч. 1 ст. 185 КК України на підставі ст. 49 КК України. Стосовно заявленого клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки сума витрат є занадто завищеною та не співмірною з наданою захисником правовою допомогою.

Потерпілий ОСОБА_6 та його представник - адвокат ОСОБА_7 не заперечували щодо закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України. Окрім того, захисник подав клопотання про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 витрат на правову допомогу в межах даного кримінального провадження на загальну суму 65 000 грн.

Прокурор ОСОБА_4 не заперечував щодо звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зазначив про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, оскільки в справі наявні належні докази того, що минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за діяння, одне з яких є проступком, а друге нетяжким злочином. В питанні вирішення клопотання представника потерпілого про стягнення витрат на правову допомогу в межах даного кримінального провадження послався на розгляд суду.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, вивчивши клопотання та перевіривши матеріали кримінального провадження, прийшов до наступних висновків.

Щодо клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Перше діяння, у вчиненні якого звинувачено ОСОБА_3 містить ознаки нетяжкого злочину (ст. 12 КК України), передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, за який встановлено покарання у виді обмеження волі на строк від трьох до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Згідно з правилами п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.

Друге діяння, у вчиненні якого звинувачено ОСОБА_3 містить ознаки проступку (ст. 12 КК України), передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, за який встановлено покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років.

Згідно з правилами п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

В роз`ясненнях, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» передбачено, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК України. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК України порядку відповідне судове рішення.

Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули певні строки і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років. Таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 5 ст. 49 КК України.

Шляхом опитування сторін кримінального провадження судом встановлено, що обвинувачений цілком розуміє свої права, визначені ч. 3 ст. 285 КПК України, підставу звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, а також наслідки закриття кримінального провадження з цієї підстави і після роз`яснення цих положень наполягає на закритті провадження з підстави, передбаченої ст. 49 КК України.

Таким чином, оскільки визначені кримінальним законом (п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України) умови виконано та їх правдивість ні в кого зі сторін провадження не викликає сумнівів, суд дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для задоволення клопотання сторони захисту і звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 289 та ч. 1 ст. 185 КК України з підстав, передбачених п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Щодо клопотання про стягнення витрат на правову допомогу в межах кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються, в тому числі і з витрат на правову допомогу.

Частиною 1 ст. 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Проте, потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

На підставі ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126 КПК України Велика палата Верховного суду у постанові від 17.06.2020 справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20 дійшла висновку, що КПК не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Враховуючи положення ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК України, ВП ВС дійшла висновку, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, враховуючи висновок ВП ВС від 17.06.2020 справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20, суд приходить до висновку, що представником потерпілого, правомірно заявлено клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу до ОСОБА_3 , який обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 289 та ч. 1 ст. 185 КК України, та був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України за спливом строків давності.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст.91 КПК України).

Так, правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).

Представником потерпілого на підтвердження заявлених вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу надано: договір про надання правничої допомоги від 21.02.2017; додаткову угоду від 25.01.2019 до вказаного договору; акт прийому-передачі виконаних робіт від 26.01.2023; квитанції до прибуткових касових ордерів на загальну суму 65 000 грн.

Відповідно до акту прийому-передачі адвокатом надано наступні види послуг на загальну суму 65 000 грн, які складаються з: усних консультацій 2 000 грн, витрачено 10 годин часу; підготовка процесуальних документів (позовних заяв, клопотань) 3 000 грн, витрачено 5 годин часу; аналіз документів та ознайомлення із матеріалами кримінального провадження 20 000 грн, витрачено 20 годин часу; представництво інтересів потерпілого у судових процесах визначено у фіксованій сумі 40 000 грн.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного вище Закону).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зокрема, аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80) від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 26.02.2015, у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні обґрунтованого розміру витрат на правову допомогу необхідно враховувати наступні фактори: обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення, ступінь складності та новизни правових питань, які стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; необхідність виїзду у відрядження; роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; професійний досвід, науково-теоретична підготовка, значні професійні здібності, тощо.

Жодний з цих факторів не має самодостатнього значення і вони підлягають врахуванню в їх взаємозв`язку щодо обставин кожного конкретного випадку.

Проаналізувавши кожну складову наданої адвокатом правової допомоги на предмет її обґрунтованості та розумності, суд прийшов до наступних висновків.

Стосовно надання усних консультацій, на які адвокатом витрачено 10 годин часу, суд вважає, що вартість за надану послугу у розмірі 2 000 грн є співмірною та розумною з огляду на тривалий час розгляду даного кримінального провадження та проведеною роботою адвоката.

Також з цих же підстав суд вважає співмірною та розумною вартість у розмірі 3 000 грн за надану послугу з підготовки процесуальних документів (позовних заяв, клопотань).

Стосовно вартості наданої послуги з аналізу документів та ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, слід зазначити, що 20 годин надто завищені для даної справи. Тут суд враховує, що адвокатом в судовому засіданні вказано, що вартість 1 години даної послуги він оцінює в 1 000 грн, натомість в матеріалах кримінального провадження наявна інформація лише про один факт (протягом одного дня на нетривалий час) ознайомлення адвокатом з матеріалами кримінального провадження. При цьому адвокатом зовсім не мотивована необхідність витрачання значного часу на аналіз документів, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, ступінь складності та новизни правових питань, досліджених адвокатом. Тому в цій частині витрати підлягають частковому стягненню за 3 години у розмірі 3 000 грн (20 000 грн вартості послуги/20 годин витраченого часу = 1 000 грн вартість послуги за годину).

Визначаючи вартість послуги з представництва інтересів потерпілого у судових процесах, суд враховує фактичний час участі адвоката у судових засіданнях, який становить близько 17 годин, а тому заявлену вартість у 40 000 грн за даний вид послуги вважає занадто завищеною. В даному випадку обґрунтованою та розумною вартість даної послуги буде у розмірі 17 000 грн.

Отже, керуючись принципами справедливості, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, тобто відповідністю понесених витрат, складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги, а також співмірності цих витрат із ціною, конкретних обставин кримінального провадження, беручи до уваги майновий стан обвинуваченого, який є пенсіонером, не працює, суд вважає, що обсяг наданих представником потерпілого адвокатом ОСОБА_7 послуг не відповідає критерію реальності, а відтак приходить до висновку про часткове задоволення клопотання та стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

Цивільний позов, речові докази та процесуальні витрати.

Потерпілим ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В даному випадку цивільний позов потерпілого про відшкодування шкоди слід залишити без розгляду, так як відповідно до ст.129 КПК України цивільний позов в кримінальному провадженні не може бути вирішено тому, що не ухвалюється обвинувальний вирок або ухвала про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не позбавляє потерпілого можливості звернутися до суду з цивільним позовом про відшкодування заподіяної внаслідок кримінального правопорушення шкоди в порядку цивільного судочинства.

Питання про речові докази вирішується на підставі ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Враховуючи викладене, керуючись п. 2 та 3 ст. 49 КК України, ст. 100, п. 1 ч. 2 ст. 284, 285, ч. 4 ст. 286, 288, 350, 369-372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 185 КК України у зв`язку із закінченням строків давності - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 185 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 та п.3 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0000223 від 30 червня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 185 КК України - закрити.

Клопотання представника потерпілого ОСОБА_7 про стягнення витрат на правову допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень витрат на відшкодування витрат на правову допомогу.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду.

Речові докази, після набрання ухвалою суду законної сили, а саме: мотоколяску марки СЗД, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 ВИД, 1990 року випуску - залишити ОСОБА_13 у.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляції через Ладижинський міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя