Ухвала

іменем України

13 лютого 2023 року

м. Київ

Справа № 207/1097/18

Провадження № 51-811 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

від 7 липня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 7 липня 2022 року,

ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за даним вироком більш суворим покаранням за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 травня 2022 року остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді чотирьох років одного місяця позбавлення волі.

ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001042 про притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, - закрито.

Вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року у виді штрафу в розмірі 850,00 грн ухвалено виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з 16 липня 2021 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо нього, зарахувати йому у строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день ув`язнення за один день позбавлення волі до набрання вироком законної сили, починаючи з 28 березня 2018 року.

Мотивуючи касаційну скаргу, засуджений вказує, що суд безпідставно обчислює строк покарання з 16 липня 2021 року, оскільки не врахував, що запобіжний захід обирався з 28 березня 2018 року і в останнє 18 вересня 2018 року, тримання під вартою та до вступу вироку в законну силу. Також засуджений зазначає, що внесення відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК України, до ЄРДР було у 2017 році, а тому суд першої інстанції припустився помилки щодо дати внесення відомостей до ЄРДР, вказавши 2018 рік, та відповідно не зарахував строк попереднього ув`язнення в умовах СІЗО за два дні позбавлення волі. При цьому суд апеляційної інстанції, на думку засудженого, формально розглянув апеляційну скаргу захисника та постановив незаконне рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, при цьому висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, кваліфікація його дій, призначене засудженому покарання у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Колегія суддів апеляційного суду, спростовуючи доводи захисника ОСОБА_5 , які є аналогічними з доводами касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , зазначила, що із встановлених судом першої інстанції обставин даного кримінального провадження вбачається, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_4 вчинив 17 січня 2018 року.

При цьому захисник обвинуваченого в своїй скарзі посилався на те, що

з 28 березня 2018 року до ОСОБА_4 в межах кримінального провадження № 0001042 від 13 травня 2017 року за ч. 1 ст. 309 КПК України було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Однак, з відомостей, наданих Державною установою «Солонянська виправна колонія (№ 21)», убачається, що ОСОБА_4 був засуджений 17 жовтня 2018 року Дніпровський районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на два роки шість місяців, даний вирок набрав законної сили 17 листопада 2018 року. Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 за даним вироком значиться 23 березня 2018 року, а кінець відбування строку покарання - 28 вересня 2020 року.

У подальшому ОСОБА_4 був засуджений 24 квітня 2019 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду

від 13 вересня 2019 року вказаний вирок було скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. За результатом нового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_4 був засуджений 9 червня 2020 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки сім місяців.

За вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 9 червня 2020 року міра запобіжного заходу засудженому ОСОБА_4 не обиралась, а тому з Державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)» ОСОБА_4 був звільнений 28 вересня 2020 року по відбуттю покарання, призначеного вироком Дніпровського районного судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року.

З огляду на наведене, апеляційний суд акцентував увагу на тому, що з 28 березня 2018 року ОСОБА_4 відбував покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, у ДУ «Солонянська виправна колонія (№ 21)», а тому в кримінальному провадженні № 0001042 від 13 травня 2017 року за ч. 1 ст. 309 КПК України щодо ОСОБА_4 не може бути застосовано ч. 5 ст. 72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, оскільки в даному кримінальному провадженні, яке було об`єднано із кримінальним провадженням № 0000268 від 26 лютого 2018 року за ч. 2 ст. 185 КК України, запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Крім того, вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року, який змінено ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2022 року, ОСОБА_4 було засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України остаточно до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки один місяць. А в порядку виконання даного вироку ОСОБА_4 фактично було затримано 15 липня 2021 року. При цьому факт затримання обвинуваченого 15 липня 2021 року було враховано судом першої інстанції в даному кримінальному провадженні при призначенні покарання, про що відображено в резолютивній частині вироку Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 7 липня 2022 року щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 185 КК України, зокрема, вказано, що строк відбування покарання за вказаним вироком ОСОБА_4 рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме, з 15 липня 2021 року.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що при ухваленні вироку Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 7 липня 2022 року щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 185 КК України судом першої інстанції було правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. А відтак, й підстав для зміни оскаржуваного вироку в частині призначення покарання та застосування ч. 5 ст. 72 КК України суд апеляційної інстанції не встановив.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків судів першої та апеляційної інстанцій немає.

Зважаючи, що доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про незастосування судом апеляційної інстанції вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, яка передбачала зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, є формальними та належним чином не обґрунтованими, колегія суддів касаційного суду також вважає їх неспроможними.

Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скаргане містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 7 липня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3