Справа № 214/3474/22
1-кп/214/367/23
У Х В А Л А

Іменем України

20 січня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_3 , обвинувачений ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому підготовчому судовому засіданні, у м. Кривому Розі обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 30000085 від 26.05.2022 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петропавлівськ Новомиколаївського району Запорізької області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою не одруженого , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону), інспектора прикордонної служби 2 категорії навідника 2 секції мінометів вогневого відділення мінометної застави прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_2 , сержанта,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.5 с. 407 КК України

та угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 , в присутності захисника ОСОБА_5 ,

Встановив:

Згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ДПСУ від 08.07.2021 № 344-ОС ОСОБА_9 проходить військову службу за контрактом у посаді інспектора прикордонної служби 2 категорії навідника 2 секції мінометів вогневого відділення мінометної застави прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ).

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

У відповідності до Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» №389-VIIІ від 12.05.2015, Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від24.02.2022який затверджений Законом України № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року почав діяти воєнний стан в Україні, який діє до цього часу.

Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, сержант ОСОБА_9 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Разом з цим, сержант ОСОБА_9 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 24.02.2022, після початку збройної агресії РФ проти України, підрозділ військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону), в якому проходив військову службу ОСОБА_9 , здійснював передислокацію до іншого місця служби із АДРЕСА_3 до пункту постійної дислокації ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Під час руху маршем в складі автоколони, ОСОБА_9 перебував в одному із автомобілів підрозділу. Близько 10.00 год. 24.02.2022, під час руху в районі АДРЕСА_4 , вказана автоколона військової техніки потрапила під обстріл авіації РФ. На час обстрілу особовий склад колони отримав команду на укриття у прилеглій лісосмузі. Одразу після завершення авіаційного обстрілу особовий склад підрозділу, та ОСОБА_9 , у тому числі, отримав команду на подальший рух маршем в складі автоколони.

Проте, сержант ОСОБА_9 , мотивуючи свої дії не бажанням приймати участь у бойових діях та бажанням тимчасово ухилитись від військової служби, самовільно залишив місце служби, відмовившись продовжувати рух у складі автоколони та покинувши місце її розташування.

У подальшому, у період з 24 лютого 2022 року по 24 березня 2022 року сержант ОСОБА_9 , без поважних причин обов`язки військової служби не виконував, до військової частини безпідставно не прибував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживав заходів для повернення у військову частину, за наявності реальної можливості для цього.

У подальшому, вирішивши повернутись до військової частини, яка станом на 24.03.2022 перебувала в Одеській області, ОСОБА_9 був затриманий на ІНФОРМАЦІЯ_5 , після чого 01 квітня 2022 року повернувся до місця служби.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану.

10 січня 2023 року між прокурором ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 , за участю захисника ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні підтримав угоду про визнання винуватості та просив її затвердити, призначивши обвинуваченому покарання, із застосування положень ст. 53, 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 85000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 пояснив, що суть обвинувачення йому зрозуміла, вину та обставини обвинувального акту визнав повністю, розкаявся, та просив суд затвердити угоду про визнання винуватості.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 вважав за можливе затвердити угоду про визнання винуватості.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та зміст угоди про визнання винуватості, суд доходить до наступного висновку.

Положеннями ч. 7 ст. 474 КПК України визначено, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону та відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Статтею 2 КПК України визначено, що одними із завдань кримінального провадження є захист суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Так, відповідно до ст. 12 КК України, обвинувачений ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України, санкція якого передбачає покарання до 10 років позбавлення волі.

З угоди про визнання винуватості, вбачається, що сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди обвинуваченому буде призначено покарання за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 53 та 69 КК України у виді штрафу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 85000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11 грудня 2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК мають право, використовуючи положення ст. 69 КК, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК.

За правилом ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

В угоді про визнання винуватості у якості обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 злочину зазначено щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

В свою чергу, судом враховано, що відповідно про правового висновку, викладеного ВС в постанові від 22 червня 2022 року по справі № 462/1937/18, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Таким чином, ВС зробив висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

З пленуму ВССУ, а саме, п.6 ч. 3 постанови № 1 від 23 грудня 2005 року « Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» вбачається, що активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Однак, в судовому засіданні сторонами кримінального провадження не було надано підтвердження того, що обвинувачений надавав органам дізнання або досудового слідства будь-яку допомогу в установленні невідомих їм обставин справи.

Суд не вбачає можливим встановити реальність щирого каяття під час розгляду заяви про визнання винуватості в підготовчому судовому засіданні та врахувати її в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, оскільки щире каяття ОСОБА_9 в даному випадку зведено до формального визнання свої вини.

Крім того, суд звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_9 , будучи військовослужбовцем за контрактом, в умовах воєнного часу, значний час ухилявся від виконання своїх службових обов`язків, ( в період з 24.02.2023 року по 24.03.2022 року), не вживав заходів для повернення у військову частину, за наявності реальної можливості для цього (згідно змісту обвинувального акту)

За таких обставин, суд вважає, що сторонами угоди застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому за ч. 5ст. 407 КК України у вигляді штрафу, тобто більш м`якого виду основного покарання, не було належним чином мотивовано та обґрунтовано ані в укладеній угоді, ані в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим так і іншими особами.

Виходячи з зазначених елементів мети покарання, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, при вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, воно має вирішуватись з врахуванням тяжкості скоєного, характеру вчинених дій, їх небезпечності та даних про особу засудженого. На думку суду, відсутність у нього судимостей, не є переконливими та достатніми підставами для призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України. Крім того, за службовою характеристикою щодо обвинуваченого, він негативно характеризується за місцем проходження служби.

На переконання суду, визначений угодою про визнання винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 розмір покарання із застосуванням ст..53, 69 КК України, а саме, в сумі 85 000 грн. не відповідає принципу співмірності розміру штрафу та тяжкості злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким та скоєний в умовах воєнного стану військовослужбовцем за контрактом.

Отже, умови даної угоди вочевидь не відповідають інтересам суспільства, тобто за своїм видом та/або розміром не відповідають характеру, тяжкості вчиненого діяння та особі винного, в разі доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 , та суперечать вимогам КК України.

В раховуючи вищевикладене, в затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної 10 січня 2023 року слід відмовити.

Керуючись ст.370-372, п.1 ч.3 ст.314 КПК України суд

Постановив:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, яка була укладена 10 січня 2023 року між прокурором ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_9 , в присутності захисника ОСОБА_5

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено о 10-30 год. 30.01.2023 року.

Суддя ОСОБА_1