Справа № 1-кп/593/12/2022
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2022 р. Бережанський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

у підготовчому судовому засіданні в місті Бережанах розглянув обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному 29 жовтня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000609 щодо ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2019 року з Підгаєцького районного суду Тернопільської області на виконання ухвали колегії суддів Тернопільського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року до Бережанського районного суду Тернопільської області надійшло кримінальне провадження внесене 29 жовтня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000609, - про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.2 ст. 296 КК України, яке містить обвинувальний акт, затверджений 18 грудня 2018 року прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, що поширює свою діяльність на Тернопільську область.

У підготовчому судовому засіданні прокурор вважає, що обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України й у ньому вказані всі фактичні обставини справи, підстав для його повернення прокурору не вбачає; справа може бути призначена до судового розгляду, просив викликати у судове засідання обвинуваченого та потерпілих.

Потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в підготовче засідання не з`явилися, відповідно до поданих ними заяв, просять підготовче засідання провести без їх участі, справу призначити до судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні фактично заперечив щодо можливості призначення справи до судового розгляду, пояснив, що в обвинувальному акті не конкретно, неповно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, яке ставиться йому у вину.

Інших клопотань від учасників судового провадження про витребування певних речей чи документів, до суду не надійшло.

Суд, заслухавши позицію прокурора, обвинуваченого, додатково вивчивши в нарадчій кімнаті обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування та додатки, з врахуванням положень ст. 314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, приходить до висновку про необхідність повернення прокурору обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні з підстав його невідповідності вимогам кримінального процесуального кодексу України, виходячи з наступних підстав.

У підготовчому судовому засіданні судом встановлено, що дане кримінальне провадження підсудне Бережанському районному суду Тернопільської області відповідно до ухвали Тернопільського апеляційного суду від 08 лютого 2018 року. Підстав для закриття провадження та направлення його до відповідного суду для визначення підсудності немає.

Після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст.291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч.3 ст.314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, зокрема, ст. 291 КПК України.

Для ухвалення рішення про повернення обвинувального акта прокурору суд має встановити невідповідність форми чи змісту такого обвинувального акту положенням згаданої норми закону і не повинен вдаватися в оцінку доказів (їх належності і допустимості), оцінку належності проведення певних слідчих чи процесуальних дій або ухвалення певних процесуальних рішень.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт поряд з іншими відомостями обов`язково повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

У свою чергу, пунктом 1 ч.1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення. Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які, виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими - покладається на слідчого, прокурора.

Аналіз змісту вказаних вимог закону у їх сукупності свідчить, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 КПК України, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Про те, що кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

Так, у відповідності до ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З цього приводу Європейський суд з прав людини (далі Європейський суд) своїми рішеннями орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст. 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Європейський суд у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення («Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року).

Саме конкретності змісту обвинувачення стосуються й рішення Європейського суду у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року, «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року, які відображають послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність не формального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частиною 1 статті 337 КПК України встановлено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого Законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Слід також зазначити, що формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватись на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості тощо.

Зазначені вимоги узгоджуються з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16, у якій суд звернув увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 712/13361/15 (провадження 51-1604км18) судове рішення за відсутності конкретного обвинувачення не може бути законним і обґрунтованим.

Суд констатує, що в обвинувальному акті, складеному стосовно ОСОБА_4 містяться відомості про фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, також зазначена правова кваліфікація вчиненого ним кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, як вважає суд, такий обвинувальний акт, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить повного обвинувачення, а сформоване у ньому обвинувачення є неконкретним, що позбавляє обвинуваченого належно усвідомлювати його суть та захищатись від нього.

Як вважає суд, слідчим і прокурором при складанні обвинувального акту фактично знівельовано постулати провадження у справах щодо хуліганства.

Так, відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство» зазначено, що в таких справах слід встановлювати характер дій кожного з учасників хуліганства (як обвинувачених, так і потерпілих). При цьому, згідно з п.п. 3 та 4 вказаної постанови Пленуму обов`язковому встановленню підлягає і спрямованість умислу, мотивів та цілей винуватців, наявність дій, які супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, що дозволяє відмежувати хуліганство від інших складів злочину.

Таким чином, як хуліганство можуть бути кваліфіковані дії учасників, які особисто вчиняли хуліганські дії.

Також, у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» визначено, що у разі, коли до кримінальної відповідальності притягнуто декілька осіб, які діяли спільно з умислом на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, до обов`язкового з`ясування підлягає характер їх дій, ступінь участі у вчиненні злочину кожним з них окремо.

При формулюванні обвинувачення мав бути викладений стислий зміст правопорушення із зазначенням вказаних ознак злочину, часу, місця і способу протиправних дій, в чому обвинувачується кожна особа, коли і де у них виник намір на вчинення хуліганських дій, що кожний з обвинувачених зробив, і які наслідки від цього настали у потерпілих, які дії були самих потерпілих.

Згідно з приписами Закону правова кваліфікація є юридичною оцінкою вчиненого особою діяння з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначене свідчить про те, що правова кваліфікація повністю залежна від фактичних обставин кримінального правопорушення, а відтак формулювання обвинувачення, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими не можуть суперечити правовій кваліфікації, тобто юридичній оцінці зазначених дій.

Не вдаючись до аналізу доказів у справі, не оцінюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та не вирішуючи питань, що притаманні для судового розгляду, дослідивши виключно обвинувальний акт та додатки до нього, суд вважає, що вказаний процесуальний документ не відповідає вимогам закону, а призначення судового розгляду за ним буде грубим порушенням права обвинуваченого на захист.

Так, орган досудового розслідування сформулював ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), групою осіб та навів правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 296 КК України.

За змістом ст. 296 КК України, безпосереднім об`єктом хуліганства є громадський порядок, тобто комплекс суспільних відносин, які забезпечують нормальні умови життя людей у різних сферах суспільно корисної діяльності, спокійний відпочинок і дотримання правил поведінки в суспільному житті і побуті.

При цьому, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього злочину (хуліганства) є супроводження грубого порушення громадського порядку винятковим цинізмом або, як в даному випадку за версією органу досудового розслідування, особливою зухвалістю, під яким слід розуміти нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, що спричинило тілесне ушкодження, чи знущання над потерпілим, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Відповідно до положень усталеної практики кримінального закону, вчинення хуліганських дій у присутності інших осіб, є однією з ознак, яка вказує на грубість порушення громадського порядку, яка в свою чергу визначається з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, кількості і характеристики потерпілих, ступеня порушення їхніх прав та законних інтересів тощо. Хуліганство визнається вчиненим групою осіб і кваліфікується за ч. 2 ст. 296 КК України у разі участі в злочинних діях декількох (двох і більше) виконавців незалежно від того, яка форма співучасті мала місце.

Як вважає суд, визначене у обвинувальному акті обвинувачення ОСОБА_4 не містить повного викладу об`єктивної сторони вчиненого ним кримінального правопорушення. А саме: у обвинуваченні вказано коли і куди обвинувачений ОСОБА_4 прибув із двома особами, щодо яких матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження, а також де і коли у нього (обвинуваченого) виник умисел на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення. Далі по тексту вказано: « ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підійшли до ОСОБА_7 , попередньо відштовхнувши від нього ОСОБА_12 , усвідомлюючи, що перебувають у громадському місці, де знаходиться значна кількість сторонніх осіб… підійшли до ОСОБА_7 та умисно безпричинно розпочали конфлікт з останнім, у ході якого висловлювалися нецензурною лайкою». Далі по тексту обвинувачення описано вчинення ОСОБА_4 та ще двома особами, матеріли стосовно яких виділені в окреме провадження, дій, в процесі яких зазначеними особами наносилися удари потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , внаслідок яких ті отримали тілесні ушкодження (потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 - легкі, з короткочасним розладом здоров`я, потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_5 легкі).

Зважаючи на зміст обвинувального акту, у сформульованому обвинуваченні ОСОБА_4 не вказані відомості щодо обставин, які є об`єктивною складовою злочину відповідно до вимог Загальної частини Кримінального кодексу України - час, місце, дата, за яких обвинувачений ОСОБА_4 , у групі із особами, щодо яких матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження, фактично вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, кваліфіковане органом досудового розслідування за ч.2 ст. 296 КК України.

Також в обвинуваченні не вказано у якому саме громадському місці перебував обвинувачений під час вчинення інкримінованих йому дій, чим була викликана присутність у такому громадському місці значної кількості сторонніх осіб і що це були за особи; не вказано чи був обвинувачений знайомий з потерпілими, не зазначено тривалості протиправних дій, які інкримінуються обвинуваченому.

Окрім цього, суд звертає увагу, що в обвинувальному акті зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 296 КК України, яке інкриміноване ОСОБА_4 , вчинене ним у групі осіб, ще з двома особами, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження. Поряд з цим, кримінально-процесуальний статус таких осіб не визначено, як і не вказано жодних відомостей які ідентифікують таких осіб, не зазначена ступінь їх кримінальної відповідальності і описані в обвинувачені дії щодо таких осіб не конкретизовані; вказуючи про нанесення обвинуваченим й двома іншими особами ударів потерпілим і як наслідок спричинення їм тілесних ушкоджень, в обвинуваченні не конкретизовано і не розмежовано від якого саме удару і якої саме особи виникло кожне із виявлених у потерпілих тілесних ушкоджень.

Лише наведення органом досудового розслідування у сформульованому обвинуваченні обставин вчинення ОСОБА_4 та двома особами, щодо яких матеріали виділені в окреме провадження, активних дій, які виразились у нанесенні ударів потерпілим руками на ногами по різних частинах тіла, саме по собі не утворює складу хуліганства, з обов`язковими кваліфікуючими ознаками, визначеними диспозицією ч.2 ст. 296 КК України.

Як вважає суд, викладене прокурором у такій неконкретній формі обвинувачення стосовно ОСОБА_4 суттєво порушує право останнього на якісний захист, а також позбавляє суд можливості ухвалити будь-який вирок, адже згідно із ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи як виправданою, так і винуватою, в мотивувальній частині вироку зазначається, відповідно формулювання обвинувачення визнаного судом недоведеним, або ж доведеним.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, оскільки такі об`єктивні обставини кримінального правопорушення підлягають доказуванню, їх відсутність у обвинуваченні дає підстави суду вважати, що обвинувачення ОСОБА_4 не може вважатися висунутим в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом України, що відповідно об`єктивно позбавляє суд можливості призначити такий обвинувальний акт до судового розгляду.

Такі недоліки обвинувального акту не можуть бути усунуті в ході судового розгляду, оскільки відповідно до частини 1 статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

При цьому суд враховує, що призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, який не містить відповідних (вказаних вище) відомостей, розраховуючи на зміну обвинувачення прокурором в майбутньому, суд не може, оскільки чинним кримінальним процесуальним законодавством не визначено обов`язку прокурора усунути наведені порушення вимог закону у судовому засіданні шляхом зміни обвинувачення, оскільки це є його правом, а не обов`язком.

Як вважає суд, такі обставини безперечно суттєво порушують право обвинуваченого на захист і вказані недоліки не можуть бути усунуті під час судового розгляду, а відтак позбавляють суд можливості призначити кримінальне провадження до судового розгляду, що є безумовною підставою для повернення обвинувального акту прокурору, що узгоджується з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, який надає таке право суду у підготовчому судовому засіданні.

Як вважає суд, повернення прокурору такого перевіреного судом обвинувального акту разом з додатками буде відповідати вимогам ст. 2 КПК України, за якою завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 291, 314, 315 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000609 щодо ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України - повернути прокурору для усунення недоліків та приведення обвинувального акту у відповідність до вимог Кримінального процесуального кодексу України, впродовж розумного строку, який буде об`єктивно достатнім для усунення цих недоліків, а саме протягом 10 (десяти) днів з моменту його отримання.

Копію даної ухвали після її проголошення негайно вручити учасникам процесу.

Ухвала набирає законної сили через сім днів з моменту її проголошення, якщо не буде оскаржена.

Ухвала суду може бути оскаржена в Тернопільський апеляційний суд протягом 7 діб з дня її оголошення через Бережанський районний суд Тернопільської області.

Суддя