ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/1245/22 (1-кс/645/291/22) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/126/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника

власника майна - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2022 року, якою задоволено клопотання прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_6 та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме на 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м. житловою площею 39,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0000062 від 12.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2022 року задоволено клопотання прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000062 від 12.10.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

Згідно оскаржуваної ухвали накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме на 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1), що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На зазначену ухвалу слідчого судді представник власника майна адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що прокурор не мав повноважень приймати участь у цьому провадженні. Вказує, що немає доказів фіктивності договору дарування. Вказує, що у цьому провадженні не допитаний нотаріус. Зазначає, що проведена експертиза не підтвердила фіктивність договору. Прокурором не зазначено та не доведено ризиків, чому саме необхідно накладати арешт. ОСОБА_8 не є підозрюваною у цьому провадженні, а тому немає правових підстав для накладення арешту на її майно.

Заслухавши доповідь судді, доводи адвоката ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо апеляційної скарги та вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим відділом поліції № 2 Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000062 від 12.10.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

13.12.2022 року прокурор звернувся до слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова з клопотанням про накладення арешту на 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначав, що у ході досудового розслідування було допитано потерпілу ОСОБА_9 , яка вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На той момент, потерпілій на праві приватної власності належала частка 15/18 домоволодіння, що розташовується за адресою: АДРЕСА_2 на вказане домоволодіння належала доньці ОСОБА_10 .? і після смерті останньої ОСОБА_9 та її чоловік ОСОБА_11 , вступили в спадщину за законом, і в подальшому ОСОБА_11 та потерпіла ОСОБА_12 отримали кожний частки по 3/36 домоволодіння, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, в травні місяці 2020 року зі слів потерпілої ОСОБА_9 до неї звернулася онука ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та запропонувала доглядати за нею, за це потерпіла ОСОБА_9 мала скласти на неї заповіт на належну їй частку 15/18 домоволодіння, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , на що остання погодилася. Після чого, 12.05.2020 потерпіла разом з онукою направилися до приватного нотаріуса ОСОБА_14 , де ОСОБА_9 склала заповіт на належну їй частку 15/18 домоволодіння, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 на свою онуку ОСОБА_13 . Проте, онука ОСОБА_13 за зі слів потерпілої за нею не доглядала, лише інколи навідувалася в гості. В 2021 році до будинку ОСОБА_9 заселилися чоловік онуки ОСОБА_15 та правнук ОСОБА_16 (син онуки). В лютому місяці 2022 року ОСОБА_13 виїхала до Австрії, а її чоловік ОСОБА_15 та її син ОСОБА_16 залишилися жити в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з потерпілою. Після чого, через деякий час, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 почали наносити потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження. Приблизно в кінці вересня 2022 року на початку жовтня 2022 року ОСОБА_9 дізналася про те, що вона нібито подарувала належну їй частку 15/18 домоволодіння, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , своїй онуці ОСОБА_13 . Крім того, в будинку, в своїх документах ОСОБА_9 знайшла договір дарування житлового будинку від 20.07.2020 року, відповідно до якого вона подарувала ОСОБА_13 належну їй частку 15/18 домоволодіння, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_17 та зареєстрований в реєстрі за № 2066, проте у приватного нотаріуса ОСОБА_17 , ОСОБА_9 ніколи не була, ніяких договорів там не підписувала.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м, житловою площею 39,9 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належать ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Крім того, в ході досудового розслідування встановлено, що реєстрація права власності на житлове приміщення здійснена державним реєстратором, а саме приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_17 на підставі договору дарування частки житлового будинку, серія та номер №2066 від 20.07.2022, укладеного між дарувальником ОСОБА_9 та обдарованою ОСОБА_13 , згідно з яким у власність ОСОБА_13 перейшли 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м, житловою площею 39,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 25.11.2022 короткий рукописний запис « ОСОБА_9 » у рядку «Дарувальник» в договорі дарування частки житлового будинку від 20.07.2022 ( бланк НОР 132192), зареєстрованому в реєстрі №2066 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_17 виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою, встановити належність підпису ОСОБА_9 у вищевказаному договорі не виявилось можливим, через малий об`єм графічної інформації.

08.12.2022 постановою слідчого СВ ВП №2 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_18 було визнано речовим доказом 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м, житловою площею 39,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Прокурор, зазначає, що нерухоме майно, а саме 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м. житловою площею 39,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , УНЗР: 120, визнані речовими доказами по даному кримінальному провадженню, оскільки вони є предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України.

Посилаючись, на те, що з метою забезпечення збереження речового доказу, а також запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, відчуження необхідно накласти арешт на 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м, житловою площею 39,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , УНЗР: 120.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що вищевказане майно, має значення для забезпечення кримінального провадження, оскільки є безпосереднім предметом кримінального правопорушення, а також вказав, що прокурор довів наявність підстав вважати, що зазначене майно має значення для досудового розгляду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Відомості клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого майна, на яке слідчим суддею накладено арешт, ознакам речового доказу і обставини провадження стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, в тому числі, для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчуження, зіпсування, до закінчення досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості пошкодження, псування, знищення, відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту 15/18 часток житлового будинку, загальною площею 56,8 кв.м. житловою площею 39,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до відомостей витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (арк. 5) об`єктивно вбачається, що прокурор ОСОБА_6 входить до групи прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво у цьому кримінальному провадженні, а тому доводи апелянта про те, що цей прокурор не мав процесуального права приймати участь у провадженні є необґрунтованими.

Крім того, апелянт зазначає, що немає доказів фіктивності договору дарування, однак це питання не є предметом розгляду цього апеляційного перегляду, а тому колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.

Також, апелянт зазначає, що проведена у цьому кримінальному провадженні експертиза не підтвердила фіктивності договору дарування, однак колегія суддів дійшла висновку, що висновок цієї експертизи і не спростовує цього, а тому такі доводи є необґрунтованими.

Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ухвалою слідчого судді суду першої інстанції не заборонено власнику майна користуватись цим майном, що не спростовував і представник власника майна в суді апеляційної інстанції.

Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна без обмеження права користування власником майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту, згідно положень ст. 174 КПК України.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника власника майна. адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2022 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді