Єдиний унікальний №243/5189/17
Провадження №1-кп/243/77/2023
УХВАЛА

І м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2023 року

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі коллегії:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні дистанційно за допомогою відео конференції з використанням власних технічних засобів на підставі наказу Голови суду № 29-к про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2022 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000057 від 16.02.2017 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська, Донецької області, місце проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Слов`янська, Донецької області, місце проживання: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Слов`янська, Донецької області, місце проживання: АДРЕСА_3 ;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 146, ч.4 ст. 187, ч.4 ст. 189 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Слов`янського міськрайонного суду знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 146, ч.4 ст. 187 ч.4 ст. 189 КК України.

На адресу суду від захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 було подано клопотання в порядку ст. 201 КПК України про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт з 18.00 годин до 06.00 годин наступної доби із покладенням на нього певних обов`язків, яке обґрунтовано тим, що обвинувачений ОСОБА_7 знаходиться під вартою більше 6 років. Сторона обвинувачення, на думку захисника, не беручи до уваги зменшення ризиків із сплином часу кожного разу подає клопотання про подовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою так само без обґрунтування ризиків, посилаючись лише на ст. 177 КПК України та тяжкість інкримінованих правопорушень.

Вказує, що винуватість ОСОБА_7 в інкримінованих правопорушеннях дотепер обвинувальним вироком не встановлена, однак, з огляду на ступінь втручання в його права, тривалість тримання в умовах ізоляції від суспільства, його попереднє ув`язнення

фактично є вже відбуттям покарання, а відтак, нівелює принцип презумпції невинуватості, декларований ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також на адресу суду надійшло клопотання від обвинуваченого ОСОБА_7 , яке було подано в порядку ст. 201 КПК України про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 підтримала клопотання свого підзахисного ОСОБА_7 , просила його задовольнити. Від свого клопотання в частині визначення часу дії домашнього арешту не відмовилась.

Під час судового засідання обвинувачений ОСОБА_7 підтримав своє клопотання просив його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та самого обвинуваченого про зміну запобіжного заходу, з огляду на необґрунтованість.

Інші учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду клопотання, на підтвердження цього у справі маються відповідні повідомлення.

.Заслухавши думку всіх учасників судового засідання, при вирішенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Так, відповідно до ст. 9 КПК України - суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Ст. 6 Конституції України закріплює положення, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Крім того, положення ст.19 Конституції України наголошує на тому, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до засад державної політики України в галузі прав людини, затверджених Постановою Верховної Ради України від 17.06.1999 року №757-XIV, обмеженість свободи держави, її органів і посадових осіб визнається відповідно до принципу, згідно з яким дозволено лише те, що прямо передбачається законом.

Запобіжні заходи є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, вони мають застосовуватися з метою досягнення дієвості цього провадження (стаття 131 КПК України).

Згідно ч.1 ст. 201 КПК України - підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Згідно ч. 1 ст. 331 Кримінального процесуального кодексу України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може

бути скасований або замінений на інший - більш або менш суворий. При цьому, зміна запобіжного заходу може полягати у зміні виду запобіжного заходу, скасуванні, зміні або покладенні додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 Кримінального процесуального кодекс , чи у зміні способу виконання цих обов`язків.

Відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Практика застосування рішень Європейського суду з прав людини вказує, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Підставами для зміни запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу. Такими підставами, наприклад, може бути суттєва зміна обставин, що їх було взято до уваги при обранні запобіжного заходу.

Згідно частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Так, відповідно до положень ч.1, 2 ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Колегія суддів зазначає, що ризиками про які було зазначено прокурором у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству, проте, ані тяжкість обвинувачення, ані серйозність покарання не є єдиною підставою для продовження запобіжного заходу, оскільки при вирішенні вказаного питання, окрім цих обставин, суд приймає до уваги й інші обставини, передбачені ч.1 ст.178 КПК України.

Вирішуючи питання наявності ризиків стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , з огляду на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочинів, суд вважає реальним ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України у виді можливості переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, в тому числі покинути територію України.

Суд погоджується, що має місце ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України у виді можливості незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні. Даний ризик підтверджується тим, що інкримінований обвинуваченому

злочин було вчинено із застосуванням насильства до потерпілого, крім того, обвинуваченому відоме місце мешкання потерпілого та його особисті данні.

Запобіжні заходи - це сукупність превентивних заходів забезпечення кримінального провадження, які спрямовані на забезпечення належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого, засудженого через певне обмеження їхніх особистих прав.

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 19 жовтня 2009 року N 26-рп/2009, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64 Основного Закону України); встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо; це право означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. За частиною другою статті 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

З матеріалів справи у відповідності до ст. 12 КК України вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого та тяжкого злочинів, однак, згідно рішення Конституційного Суду України від 08.07.2003 року у справі № 1-23/2003, запобіжний захід у вигляді взяття під варту не може бути застосований лише з мотиву тяжкості злочину, оскільки це суперечить Конституції України.

Наявність ризиків, відповідно до яких було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в сукупності з тяжкістю кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого не можуть служити виключними підставами для подальшого продовження запобіжного ув`язнення обвинуваченого.

Відповідно до ст. 6 ч. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що «Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Згідно із ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно із ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її

вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 54 рішення Євро-пейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до ви-знання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим. Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Воляник проти України», суд зазначив, що така підстава тримання під вартою як не визнання своєї провини та відмова від давання свідчень як підстава тримання під вартою за своїм характером суперечить таким важливим елементам концепції справедливого суду як право не свідчити проти себе та презумпції невинуватості. У контексті вирішення питання щодо застосовування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, наведення такої підстави видається, викликає особливе занепокоєння, оскільки це вказує на те, що особу може бути покарано за користування своїми основними правами на справедливий суд (рішення від 3 липня 2012 року у справі «Луценко проти України» (Lutsenko v. Ukraine), заява № 6492/11, п. 72). Суд погоджується з тим, що у справах, пов`язаних з організованою злочинністю і в яких є кілька обвинувачених, ризик того, що затриманий, будучи звільненим, може чинити тиск на свідків та співучасників або в інший спосіб перешкоджати провадженню, часто є особливо великим. Проте той факт, що особу обвинувачують у злочинній змові, не є сам по собі достатнім для виправдання тривалих періодів тримання під вартою - особисті обставини та поведінка особи завжди повинні братися до уваги (рішення від 31 жовтня 2013 року у справі «Гроссман проти Росії» (Grossman v. Russia), заява № 46282/07).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Галь проти України», суд зазначив, що продовження строку тримання під вартою може бути виправданим тільки за конкретних обставин і підстави для того, щоб не звільняти особу з-під варти, мають бути вагомі. Практика тримання обвинувачених під вартою без конкретного юридичного підґ-рунтя несумісна з принципом юридичної визначеності та захисту від свавілля, які є на-скрізними питаннями Конвенції та принципу верховенства права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осипенко проти України», суд зазначив, що згідно з підпунктом «b» пункту 1 статті 5 Конвенції затримання особи дозволяється лише «для забезпечення виконання обов`язку, встановленого законом». Це означає, що принаймні має існувати якийсь невиконаний обов`язок, покладений на відпо- відну особу, і що затримання цієї особи має служити меті забезпечення виконання такого обов`язку та не повинно мати карального характеру. Одразу після того, як відповідний обов`язок виконано, підстава для затримання, передбачена підпунктом «b» пункту 1 статті 5 Конвенції, припиняє своє існування. Крім того, необхідно забезпечувати баланс між важливими для демократичного суспільства інтересами забезпечення негайного виконання відповідного обов`язку та забезпечення права на свободу (рішення від 3 грудня 2002 року у справі «Новицька проти Польщі» (Nowicka v. Poland), заява № 30218/96, пп. 60 і 61). Важливими чинниками забезпечення такого балансу є характер і мета обов`язку, затримана особа, конкретні обставини, які призвели до її затримання, і тривалість затримання (див. рішення у справах «Василева проти Данії» (Vasileva v. Denmark), заява № 52792/99, пп. 37 і 38, від 25 вересня 2003 року, та «Еппле проти Німеччини» (Epple v. Germany), заява № 77909/01, п. 37, від 24 березня 2005 року). Суд визнав можливим те, що

тримання заявника під вартою передусім було зумовлене існуванням обґрунтованої підозри в його причетності до вчинення тяжкого злочину та необхідністю забезпечення належного проведення розслідування. Отже, посилання у першій постанові міського суду на тяжкість обвинувачень та необхідність забезпечення виконання процесуальних рішень могло виправдовувати взяття заявника під варту. Однак із плином часу така підстава неминуче ставала все менш достатньою. Отже національні органи були зобов`язані детальніше проаналізувати особисту ситуацію заявника та наводити конкретні підстави для тримання його під вартою.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хайредінов проти України», суд зазначив, що розумність строку тримання під вартою ніколи не оцінюється in abstracto. Іншими словами, пункт 3 статті 5 Конвенції не може вважатися таким, що безумовно дозволяє тримання під вартою, якщо тривалість такого тримання не перевищує певного строку. Виправдання будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами державної влади (рішення у справі "Шишков проти Болгарії" (Shishkov v. Bulgaria), N 38822/97, пункт 66, ECHR 2003-I). Існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (рішення у справі "Власов проти Росії" (Vlasov v. Russia), N 78146/01, пункт 104, від 12 червня 2008 року). Національні органи влади зобов`язані встановити наявність конкретних фактів, відповідних підставам для подальшого тримання під вартою. Перекладення тягаря доведення щодо цього на особу, яка перебуває під вартою, рівноцінно порушенню принципу статті 5 Конвенції - положення, яке робить тримання під вартою винятковим відступом від права на свободу та таким, що дозволяється лише у вичерпно перерахованих та чітко визначених випадках (рішення у справах "Рохліна проти Росії" (Rokhlina v. Russia), N 54071/00, пункт 67, від 7 квітня 2005 року, та "Ілійков проти Болгарії" (Ilijkov v. Bulgaria), N 33977/96, пункти 84-85, від 26 липня 2001 року). Крім того, Суд не може не відмітити той факт, що протягом всього періоду, який розглядається, національні органи влади ніколи не розглядали можливість забезпечення явки заявника в суд шляхом застосування альтернативних запобіжних заходів, таких як підписка про невиїзд або застава, про застосування яких чітко просив заявник (див. вище пункти 11, 15, 17 та 29, та, щодо практики Суду, "Яблонський проти Польщі" (Jablonski v. Poland), N 33492/96, пункт 83, від 21 грудня 2000 року).

Колегія суддів зазначає, що крім вищезазначеного, статтею 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав лю-дини» (з подальшими змінами), передбачено застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ як джерела права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 у відповідності до ст. 208 КПК України затримано 02.03.2017 року, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою неодноразово продовжувався судом. Станом на 16.02.2023 року обвинувачений ОСОБА_7 більше ніж 5 роки перебуває під вартою. Остаточне судове рішення у кримінальному провадженні не винесено.

За вимогою Європейського суду з прав людини щодо проведення оцінки розумності строку тримання під вартою не «in abstrakto», колегія суддів враховує, також, особисті обставини обвинуваченого ОСОБА_7 , який має на меті налагодити своє життя та мешкати зі своєю матір`ю, яка під час воєнного стану у країні залишилася одна.

Суд обгрунтовував тривале тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 тяжкістю обвинувачення та забезпечення належної процесуальної поведінки. Станом на дату розгляду вказаних клопотань обвинуваченого та захисника із плином значного часу після обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, така підстава неминуче

стала менш достатньою. Такий висновок колегії суддів цілком узгоджується з практикою Європейського суду.

Другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим.

Згідно до ч.1, 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд встановлює, чи доводять надані сторонами кримі-нального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої пі-дозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наяв-ність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Вислухавши пояснення учасників кримінального провадження, колегія суддів встановила, що виключних обставин для тримання ОСОБА_7 під вартою немає, оскільки даних, які б на час розгляду клопотань сторони захисту свідчили про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів в судовому засіданні не доведено. Заявлені ризики, в сукупності з тяжкістю кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого не можуть служити виключними підставами для подальшого продовження запобіжного ув`язнення обвинуваченого.

Колегія суддів з огляду на вказані обставини, приходить до висновку, що на теперішній час тривале тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою більше не є обґрунтованим, а причини для обгрунтування подальшого безперервного тримання його під вартою відсутні.

На думку колегії суддів більш м`який запобіжний захід, зокрема, цілодобовий домашній арешт із забороною залишати житло за місцем мешкання з носінням електронного засобу контролю забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 .

Згідно зі ст.181КПКУкраїни строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

Також, судова колегія вважає за необхідне покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КК України, а саме: не залишати цілодобово місце свого фактичного мешкання; прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про

зміну свого місця мешкання (проживання); здати на зберігання до відповідної установи свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим по даному кримінальному провадженню.

Відповідно до ч.5 ст. 202 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 181, 183, 194-196, 201, 202, 331, 372 КПК України, колегія судів,-

УХВАЛИЛА:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , поданого в порядку ст.201 КПК України про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту -задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту задовольнити.

Змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю, строком на два місяці, а саме з 16.02.2023 року по 16.04.2023 року включно, заборонивши останньому залишати своє місце фактичного мешкання, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .

Зобов`язати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- цілодобово не залишати місце свого фактичного мешкання ;

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця мешкання (проживання);

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю;

- утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим по даному кримінальному провадженню.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому перебуває останній, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання обвинуваченого під вартою.

Ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Контроль за виконанням ухвали покласти на Відділ поліції № 4 (м. Слов`янськ) Краматорського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області.

Копію ухвали направити до Відділу поліції № 4 (м. Слов`янськ) Краматорського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області для виконання та контролю за виконанням обвинуваченим ОСОБА_7 умов запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та начальнику Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань» (№12) Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України для виконання.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Копію ухвали вручити обвинуваченим та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3