Номер провадження: 11-кп/813/197/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2021 року у кримінальному провадженні №0000848 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.08.2020 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, маючого середню освіту, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченогоу вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти даний орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Змінено ОСОБА_7 міру запобіжного заходу, до набрання вироком законної сили з тримання під вартою на особисте зобов`язання, звільнивши його з під варти у залі суду. Після набрання вироком законної сили - запобіжний захід скасовано.

Вирішено питання процесуальних витрат та долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 30 серпня 2020 року, в період часу з 19 годин 20 хвилин по 20 годину 00 хвилин (більш точний час в ході проведення досудового розслідування та судового слідства встановити не надалося за можливе), перебуваючи за місцем свого фактичного проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_3 (на другому поверсі приміщення хостелу, навпроти кімнати 2-8), на ґрунті особистих неприязних відносин, які раптово виникли в ході словесного конфлікту з раніше знайомим йому ОСОБА_10 , умисно наніс не менше 6 (шести) ударів (колюча-ріжучим предметом, яким були клинок та лезо ножа) в область грудної клітки, лівого великого поперекового м`яза та кінцівок ОСОБА_10 , тим самим заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді: трьох колото-різаних поранень грудної клітки (в VII міжребер`ї по правій лопатковій лінії, в X міжребер`ї зліва по пахвовій лінії, в проекції VIII ребра по лопатковій лінії), два з яких проникають в плевральну порожнину та супроводжувались крововиливом та потраплянням в неї повітря, а третє є сліпим та не проникає в плевральну порожнину; колото-різаної рани в проекції 1 поперекового хребця з пораненням лівого великого поперекового м`яза; синця області гребня лівої здухвинної кістки; наскрізної колото-різаної рани правої кисті з пересіченням сухожилок розгинача 4 пальця; різаної рани лівої кисті; садни тулуба та кінцівок.

Колото-різані поранення грудної клітки, які проникають в плевральну порожнину, згідно п. 2.1.3 «й» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Колото-різана рана в проекції 1 поперекового хребця з пораненням лівого великого поперекового м`яза та синець області гребня лівої здухвинної кістки не були небезпечними для життя, а викликають тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні ( більш ніж 21 день), і за цим критерієм, згідно п.п. 2.2.2 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Наскрізна колото-різана рана правої кисті з пересіченням сухожилок розгинача 4 пальця не була небезпечною для життя, а викликає тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш ніж 21 день), і за цим критерієм, згідно п.п. 2.2.2 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Різана рана лівої кисті не була небезпечною для життя, а викликає розлад здоров`я строком понад 6 днів, але не більше трьох тижнів (21 день), і за цим критерієм, згідно п.п.2.3.3 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Садна тулуба та кінцівок, як у сукупності, так і окремо, не були небезпечними для життя, а мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти діб, і за цим критерієм, згідно п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Суворовської окружної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини справи, а також доведеність вини обвинуваченого, зазначив, що вважає вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що незважаючи на те, що ОСОБА_7 визнав свою провину у скоєному та виявив готовність нести покарання, жодного сприяння розкриттю злочину не вчиняв, до органів поліції або швидкої допомоги не телефонував, намагався уникнути кримінальної відповідальності шляхом залишення місця пригоди та був затриманий співробітниками поліції в порядку ст. 208 КПК України.

Таким чином, на думку сторони обвинувачення, суд безпідставно, при призначенні покарання врахував такі пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини, як визнання у повному обсязі провини та щире каяття. Вказує, що судом взагалі не прийнято до уваги, що потерпілий ОСОБА_10 не пробачив обвинуваченого та своєю заявою не просив призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Посилаючись на такі доводи, прокурор вважає, що відсутні підстави для застосування відносно ОСОБА_7 ст. 75 КК України та просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального, кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до оскаржуваного вироку суду першої інстанції та журналу судового засідання, обвинувачений ОСОБА_7 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, а тому допитавши обвинуваченого ОСОБА_7 за згодою всіх учасників судового розгляду, суд першої інстанції розглянув справу в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні, і дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого в інкримінованому йому злочині.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Щодо доводів сторони обвинувачення про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його особі, колегія суддів вважає, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з положень ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив, що враховує характер і ступень тяжкості скоєного злочину, що відноситься згідно ст. 12 КК України до категорії тяжких злочинів, факт скоєння злочину особою, що раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, також повною мірою вивчена особа обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, не одружений, відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, провину визнав повністю, щиро покаявся.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність матеріальних збитків.

Згідно ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не виявлено.

Саме вказані обставини дали суду першої інстанції підстави для висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Таким чином, з врахуванням кількох вищезазначених обставин, що пом`якшують покарання, у тому числі, фактичних обставин кримінального провадження, повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, дійшов вірного висновку про можливість призначення ОСОБА_7 зазначеного у вироку покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Разом з тим, апеляційний суд не приймає до уваги доводи сторони обвинувачення щодо відсутності щирого каяття ОСОБА_7 з огляду на таке.

Щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, бажанні виправити наслідки вчиненого та у прийнятті рішення не вчиняти кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненому злочині визнав, у розшук не оголошувався, з моменту вчинення злочину не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, кримінальне провадження розглянуто за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України, потерпілий ОСОБА_10 претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має та питання щодо міри покарання залишив на розсуд суду, обвинувачений працював згідно цивільно-правового договору з ПП «МТ-ГРУПП», на даний час знаходиться у центрі відновлення особистості Християнської Місії «Нове Життя» та характеризується позитивно, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до переконання про те, що у вказаному провадженні суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що призначене особі покарання є явно несправедливим через м`якість, а тому доводи апеляційної скарги щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а призначене покарання обвинуваченому є вмотивованим, таким, що узгоджується із принципами справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

Колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що ухвалений по справі вирок відносно ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає - залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2021 року, у кримінальному провадженні №0000848 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.08.2020 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4