Справа № 742/1943/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/290/23
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

10 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

підозрюваного ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відео конференції із захисником, з використанням її власних технічних засобів, апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Енергодар Запорізької області, громадянину України, не працюючому, зареєстрованому в АДРЕСА_1 , фактично проживаючому по АДРЕСА_2 , раніше не судимому, продовжений строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20 березня 2023 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції врахував характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, тяжкість кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються, ступінь їх суспільної небезпеки, які у співставленні з даними про особу обвинуваченого, вказують на відсутність підстав для скасування запобіжного заходу або заміни на більш м`який, ризики, що були враховані під час обрання міри запобіжного заходу, на час судового розгляду не зменшилися та продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить вважати причину пропуску строку на апеляційне оскарження поважною, оскільки копію судового рішення стороною захисту було отримано 03 лютого 2023 року, та у строк п`ять днів від цієї дати вона звертається з апеляційною скаргою.

Отже, апеляційна скарга була подана у строк визначений законодавцем для оскарження, але у разі, коли суд апеляційної інстанції прийде до протилежного висновку, то просить вважати вказані нею підстави поважними причинами та поновити пропущений строк на оскарження ухвали суду про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою.

Ухвалу суду просить скасувати, визначити її підзахисному альтернативний запобіжний захід у виді застави в мінімальному розмірі, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, або обрати ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, що буде достатнім та забезпечить виконання покладених на обвинуваченого обов`язків.

Прокурором не було надано доказів того, що клопотання з доданими до нього матеріалами було вручене обвинуваченому, що вказує на порушення вимог ч. 2, п. 3ч. 3 ст. 184 КПК України, при скеруванні відповідного клопотання до суду та унеможливлювало прийняття його до розгляду.

Вказує на те, що ухвала суду в частині наявності ризиків є абсолютно необґрунтованою, побудована на припущеннях, а тому є незаконною, адже стороною обвинувачення не було надано жодного доказу наявності зазначених у клопотанні ризиків неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_6 .

В оскаржуваній ухвалі суд зазначив, що ОСОБА_6 не має сталих соціальних зв`язків, однак зазначене нічим не підтверджується, оскільки обвинувачений тривалий час проживає в м. Прилуки та за останні двадцять років місця проживання не змінював, 02 грудня 2022 року він уклав шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджує наявність у нього міцних соціальних зв`язків. Про відсутність ризику повторного вчинення кримінального правопорушення свідчить той факт що раніше ОСОБА_6 не судимий, чого не заперечує і сторона обвинувачення, всі докази перебувають у розпорядженні прокурора, тому обвинувачений не зможе їх ні знищити, ні спотворити, а інших доводів, яким чином він зможе перешкодити розгляду кримінального провадження, не наведено.

Стороною обвинувачення не надано жодного письмового доказу на доведення твердження про наявність ризиків та про неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Вважає, що норма п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, якою передбачено, що при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, не є імперативною і суд не позбавлений такої можливості.

На думку апелянта, застава відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, здатна забезпечити виконання покладених на ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, тому просить суд переглянути можливість визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги про пом`якшення запобіжного заходу, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

За змістом пункту 1-1, ч.1 ст. 395 КПК України, на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. І тільки для осіб, які перебувають під вартою, цей строк обчислюється з дня вручення їй копії судового рішення. законодавець перебіг строку на оскарження, не пов`язує з оголошенням повного чи резолютивної частини рішення. Відповідно на ухвалу суду від 20 січня 2023 року, п`ятиденний строк на апеляційне оскарження минув 25 січня 2023 року.

Приймаючи до уваги, що була оголошена резолютивна частина рішення, пропущений захисником строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвинуваченого, як вважає сторона захисту, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Як убачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у незаконному придбанні з метою збуту психотропної речовини в особливо великих розмірах, а також у незаконному придбанні з метою збуту та зберіганні з метою збуту психотропної речовини та наркотичного засобу в особливо великих та великих розмірах, за що передбачена кримінальна відповідальність за ч. 2 та ч. 3 c ст. 307 КК України, що є тяжким та особливо тяжким кримінальним правопорушенням, за які передбачене покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд вірно врахував, що кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді, на час вирішення клопотання прокурора судовий розгляд не завершений та триває, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з урахуванням того, що обвинувачений зареєстрований в Запорізькій області, частина якої на даний час окупована військами російської федерації, а інша частина перебуває під постійними обстрілами, в м. Прилуки зареєстрованого місця проживання він не має, що вказує на обґрунтованість заявленого стороною обвинувачення ризику про можливість ОСОБА_6 ухилитися від суду.

Наявність у обвинуваченого місця проживання, за відсутності стабільного та законного джерела прибутку, не може бути визнано обставиною, яка гарантуватиме його належну процесуальну поведінку під час судового розгляду, особливо з врахуванням того, що він обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень з корисливою метою (з метою збуту), що також вказує на обґрунтованість заявленого ризику про можливість обвинуваченого продовжити злочинну діяльність, адже він має забезпечувати свої побутові потреби.

Викладені захисником доводи неодноразово були предметом перевірки суду першої та апеляційної інстанцій та яким була надана оцінка, як під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так і під час продовження строку дії раніше обраного запобіжного заходу, які з плином часу не зменшилися та не зникли.

Факт укладення шлюбу обвинуваченим не може бути визнаний тією обставиною, яка гарантуватиме належну процесуальну поведінку обвинуваченого у разі обрання йому більш м`якого виду запобіжного заходу.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінального правопорушення (перш за все це предмет вчинення кримінального правопорушення - незаконний обіг психотропних та наркотичних засобів, а по друге - це вчинення кримінального правопорушення з корисливою метою, по третє - розмір психотропних та наркотичних речовин: великий та особливо великий), об`єктивних обставин, з яких судовий розгляд не завершений, та даних щодо особи обвинуваченого, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час вирішення клопотання прокурора.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 182 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визначення йому розміру застави, як альтернативи до запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Посилання захисника на істотні порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_6 через те, що клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою, не було вручено за три години обвинуваченому та його захисникам, є безпідставними. Положення ч. 2 ст. 184 КПК України, так само як і обґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення, під час судового розгляду судом першої інстанції кримінального провадження не застосовуються.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Захиснику адвокату ОСОБА_7 поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2023 року про продовження обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11