КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/3089/2022 Категорія ч. 1 ст. 115 КК України
Єдиний унікальний номер 369/2951/20 Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретарів ОСОБА_5
ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0005053, внесеного до ЄРДР 19 жовтня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за апеляційною скаргою із змінами та доповненнями обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2022 року, яким
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, громадянка України, освіта середня, не заміжня, не працююча, без реєстрації та визначеного місця проживання, тимчасово проживала за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка з кадастровим номером: :03:009:5053, раніше не судима,
визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченої ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_7 визнана винуватою у тому, що 18 жовтня 2019 близько 21 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у новобудові, що розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :03:009:5053 в садовому кооперативі «Добробут» в с. Бобриця Києво-Святошинського району Київської області, де вона на той час проживала зі своїм співмешканцем ОСОБА_10 , в ході сварки, яка виникла після спільного вживання спиртних напоїв з останнім, маючи прямий умисел на заподіяння смерті ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, нанесла йому один удар ножем, який тримала в лівій руці, в область грудної клітини, в результаті чого ОСОБА_10 помер на місці.
Згідно висновку судово-медичного експерта № 242/Д/805 тр. від 6 листопада 2019 року (закінчено 24 січня 2020 року) на тілі ОСОБА_10 виявлено проникаюче колото-різане поранення грудей з ушкодженням серця (рана передньої поверхні грудей справа, від якої в напрямку спереду - назад та дещо згори-вниз відходить рановий канал, за ходом якого ушкоджені хрящ 4-го ребра справа по кологрудинній лінії та праві відділи серця, рановий канал довжиною за зондом 12 см закінчується в задньому середньостінні).

Смерть ОСОБА_10 наступила внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудей з ушкодженням серця та розвитком крововтрати (700 мл крові в правій плевральній порожнині, 250 мл крові в порожнині навколосерцевої сумки).
Проникаюче колото-різане поранення грудей відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Цим вироком строк покарання ОСОБА_7 обчислюється з 18 жовтня 2019 року, вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Не погоджуючись з вироком суду в частині визнання її винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КПК України, а також зазначаючи про процесуальні порушення, допущені судом під час судового розгляду, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу із змінами та доповненнями, в якій просить вирок суду скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачена посилається на те, що з оскаржуваним вироком неможливо погодитись, оскільки умисного вбивства не було, а смерть ОСОБА_10 настала в результаті нещасного випадку через самопідріз у боротьбі за ніж. Судом не враховано, що 18 жовтня 2019 року вона разом з ОСОБА_10 , а також ОСОБА_11 та співмешканцем останньої ОСОБА_12 вживали горілку. Випили 0,7 л горілки, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 пішли, а вона з ОСОБА_10 лягли спати. Далі вона прокинулась від того, що співмешканець стягнув її з ліжка, при цьому був озброєний ножем, перебував у неадекватному стані, бо, не промовивши жодного слова, намагався вдарити її ножем у район грудей. Намагаючись обеззброїти ОСОБА_10 , вона вжила активних заходів самооборони, схопила табуретку, якою захищалася, наносила удари кулаком правої руки у очі ОСОБА_10 , подряпала йому груди, била по колінах ногою, збила його з ніг. Під час такого двобою ОСОБА_10 наніс їй численні побої, намагався задушити, наніс побої своїми кулаками на обох її руках в районі передпліччя, а також ударом своєї ноги спричинив їй рану на правій нозі, і, названі нею тілесні ушкодження підтвердила співробітник приймального відділення місцевої поліклініки у м. Боярка з видачею довідки, яка була передана поліцейським-конвоїрам, але нанесені їй тілесні ушкодження у матеріалах справи не зазначені та не досліджені. Також, як зазначає обвинувачена, згадані тілесні ушкодження були виявлені при поміщенні її до слідчого ізолятору, де їй надавалась медична допомога - оброблялись рани та в подальшому проводилось амбулаторне лікування, але слідчий умисно не витребував із слідчого ізолятору такої довідки та не долучив її до матеріалів справи, щоб ввести в оману суд, а саме, щоб приховати самооборону у незаконному вироку.
Обвинувачена звертає увагу й на те, що, на її переконання, слідчий та прокурор приховали докази її невинуватості, а саме те, що:
- на ручці та лезі ножа відсутні її відбитки пальців рук, а на змивах цих частин ножа відсутні її біокомпоненти ДНК експертизи, що є виправдувальною обставиною, яку замовчував суд;
- не будо долучено до матеріалів справи довідку з приймального відділення Боярської поліклініки, а також медичні документи з Київського слідчого ізолятору;
- умисно не призначено додатково судово-медичну експертизу по вказаних побоях з метою приховання факту самооборони від замаху на своє життя від співмешканця ОСОБА_10 , і суд приховав вказану обставину для її виправдання;
- слідчий та прокурор умисно приховали сліди її самооборони, а також слідчий та прокурор вступили у змову з судмедекспертом;
- не було досліджено дані, які характеризують її особу;
- слідчий та прокурор не встановили обставини, які впливають на ступінь вчинення злочину.
Окрім того, обвинувачена в апеляційній скарзі зазначає, що суд визнав її винною у скоєнні умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, кваліфікуючи її дії за ч. 1 ст.115 КК України, однак, суб`єктивна сторона злочину, який інкримінується, характеризується виною у формі умислу. Мотив і мета злочину повинні були бути з`ясовані при розгляді справи, оскільки вони є кваліфікуючими ознаками цього злочину, але ні обвинувальний акт, ні вирок не встановлюють мотив скоєного злочину, відсутня доказова база того, що вона мала наміри вбити потерпілого і що взагалі брала до рук ножа.
Звертається увагу на те, що при проведенні слідчого експерименту 21 жовтня 2019 року, під час проведення судово-психіатричної експертизи 4 грудня 2019 року, в судовому засіданні 24 вересня 2020 року при оголошенні обвинувального акту, в судовому засіданні 16 червня 2022 року при її допиті і при промові останнього слова вона зазначала, що не збиралася вбивати ОСОБА_10 , що все сталося випадково, що вона не пам`ятає, щоб ніж був у неї в руках, а тому вона і не змогла на слідчому експерименті показати механізм виникнення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень. Дактилоскопічна експертиза не встановила наявність її відбитків пальців на ножі. Потерпілому було нанесене єдине поранення, однак навряд вона мала навички нанесення ножових поранень, які б могли призвести до бажаної, на думку суду, смерті потерпілого.
Вказується обвинуваченою і про те, що при недоведеності її умислу вбити потерпілого, не доказаної наявності вчинення нею дій, направлених на посягання на життя іншої особи, і як наслідок не встановлення причинного зв`язку між діянням та наслідками, суд безпідставно кваліфікував її дії, як умисні.
Окремо звертається увага на те, що у судовому засіданні 24 вересня 2020 року був встановлений порядок дослідження доказів по справі, серед яких був зазначений і допит двох свідків. Однак, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за два роки розгляду справи так допитані і не були, так як сторона обвинувачення їх, начебто, не змогла розшукати, хоча підтвердження цього в судовому засідання надані не були, заходи забезпечення кримінального провадження до них не застосовувались.
Окрім того, обвинувачена зазначає, що при розгляді справи двічі змінювався склад суду. Відповідно до звіту про автоматизований розподіл від 15 жовтня 2020 року суддю ОСОБА_16 з причини хвороби змінив суддя ОСОБА_17 , а відповідно до розподілу від 13 вересня 2021 року суддю ОСОБА_17 з причини відсутності повноважень змінила суддя ОСОБА_18 , і, на час призначення судді ОСОБА_19 іншим складом суду вже були повністю досліджені письмові докази (судове засідання від 22 березня 2021 року), досліджений додаток до протоколу проведення слідчого експерименту відеозапис процесуальної дії (судове засідання від 12 травня 2021 року), і, за участі судді ОСОБА_19 була лише вона допитана та проголошені промови сторін в судових дебатах (судове засідання від 16 червня 2022 року). Проте, питання в порядку ст. 319 КПК України вирішено не було, а тому, на думку обвинуваченої, фактично судове рішення ухвалено та підписано не тим складом суду, що здійснював судовий розгляд.

Потерпілий, повідомлений про день та час апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явився, будь-яких заяв та клопотань не подавав.
Зважаючи на думку учасників апеляційного розгляду, положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченої та захисника на підтримку апеляційної скарги, позицію прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу обвинуваченої в частині порушення судом вимог ст. 319 КПК України та заявила клопотання про обрання обвинуваченій у разі скасування вироку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання прокурора, проти задоволення якого не заперечували обвинувачена та захисник, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з вимогами ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи у суді першої інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Частиною 1 ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 319 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суддів. У разі якщо суддя позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні, він має бути замінений іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. Після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті та статтею 320 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 319 КПК України суд вмотивованою ухвалою може прийняти рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд з початку та здійснювати повторно всі або частину процесуальних дій, які вже здійснювалися під час судового розгляду до заміни судді, якщо таке рішення не може негативно вплинути на судовий розгляд та за умови дотримання таких вимог:
1) сторони кримінального провадження, потерпілий не наполягають на новому проведенні процесуальних дій, які вже були здійсненні судом до заміни судді;
2) суддя, що замінив суддю, який вибув, ознайомився з ходом судового провадження та матеріалами кримінального провадження, наявними в розпорядженні суду, згоден з прийнятими судом процесуальними рішеннями і вважає недоцільним нове проведення процесуальних дій, що вже були проведені до заміни судді.
У випадку, передбаченому цією частиною, докази, що були досліджені під час судового розгляду до заміни судді, зберігають доказове значення та можуть бути використані для обґрунтування судових рішень.

Отже, законодавець передбачив однією з обов`язкових умов продовження судового розгляду без повторного дослідження доказів згоду сторін кримінального провадження.
За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції не дотримався наведених положень закону, в результаті чого допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 надійшов до Солом`янського районного суду м. Києва 12 березня 2020 року та відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів визначений склад колегії суддів: головуючий ОСОБА_1 , ОСОБА_20 ОСОБА_16 (ас. 24 т.1).
Під час судового розгляду кримінального провадження 24 вересня 2020 року в судовому засіданні здійснюється допит потерпілого (ас. 64-66 т.1).

За змістом протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 жовтня 2020 року у зв`язку з перебування судді ОСОБА_16 на лікарняному визначено у склад колегії суддів суддю ОСОБА_17 (ас. 76 т.1).
В судовому засіданні 22 березня 2021 року у зв`язку з заміною судді у складі суду учасникам судового провадження роз`яснено положення ст. 319 КПК України та за згодою учасників постановлена ухвала про продовження судового розгляду. Під час судового засідання досліджуються письмові докази, надані прокурором (ас. 51-52 т. 2).

Згідно з даними протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 вересня 2021 року у зв`язку з відстороненням судді від посади замість судді ОСОБА_17 визначено суддю ОСОБА_19 (ас. 98 т.2).
У подальшому у судових засіданнях 22 грудня 2021 року, 16 червня 2022 року колегією суддів питання, передбачені ст. 319 КПК України, не вирішувались та 16 червня 2022 року проведений допит обвинуваченої, дебати та обвинуваченій надано останнє слово, після чого суд видалився до нарадчої кімнати.

Таким чином, усупереч положенням ст. 319 КПК України судовий розгляд не розпочався спочатку, а був продовжений без прийняття мотивованого рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд з початку, а думка сторін кримінального провадження, в тому числі обвинуваченої, не з`ясовувалась.

Порушення принципу незмінності складу суду, продовження судового розгляду без прийняття мотивованого рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд спочатку і без з`ясування думки сторін кримінального провадження з цього приводу є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки порушує право обвинуваченої на захист, та підставою для скасування судового рішення.

Окрім того, в оскаржуваному вироку суд навів показання потерпілого та надані стороною обвинувачення докази, які стосуються обставин справи та які були досліджені іншим складом суду. Однак, при цьому, всупереч вимог ст.. 94 КПК України, не проаналізував кожний доказ у взаємозв`язку з іншими доказами,не дав їм оцінки з точки зору їх допустимості, достовірності, достатності, законності та належності, не навів взагалі будь-якого обґрунтування по прийнятому рішенню, та не зазначив, у зв`язку з чим не взяті до уваги доводи сторони захисту та позиція обвинуваченої, не дав оцінки доводам сторони захисту на спростування доказів обвинувачення.

Згідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви на підставі його ухвалення.
Однак, на думку колегії суддів, при ухваленні обвинувального вироку судом першої інстанції допущено порушення вимог ст. ст. 370, 374 КПК України..
Таким чином, з огляду на допущені істотні порушення вимог КПК України, оскаржуваний вирок суду першої інстанції не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому він підлягає скасуванню.

Оскільки під час провадження в суді апеляційної інстанції встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, доводи апеляційної скарги обвинуваченої з урахуванням положень ч. 2 ст. 415 КПК України, колегія суддів не перевіряє, але вони підлягають обов`язковій ретельній перевірці при новому судовому розгляді в суді першої інстанції, в іншому складі суду, згідно з вимогами розділу IV КПК України, як це передбачено ст. 416 КПК України, а, відтак, апеляційна скарга обвинуваченої із змінами та доповненнями підлягає до задоволення частково.

За результатами розгляду клопотання прокурора про обрання обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, з урахуванням позиції обвинуваченої та захисника, які не заперечували проти задоволення клопотання, з огляду на те, що запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченій обраний вироком суду, який за результатами апеляційного розгляду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку про обрання обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з огляду на таке.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до висунутого ОСОБА_7 обвинувачення їй інкримінується вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.
Серйозність покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі доведення її винуватості у вчиненні інкримінованого їй злочину, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченої переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Окрім того, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.
Колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачену переховуватися від суду.
Окрім того, перевіркою матеріалів кримінального провадження та стороною захисту під час апеляційного розгляду не спростовані дані, викладені у клопотанні прокурора, про відсутність стійких соціальних зв`язків в обвинуваченої, остання не заміжня, не має на утриманні дітей та батьків, не має постійного місця роботи та проживання, що також свідчить про відсутність будь-яких вагомих стримуючих факторів, які б свідчили, що обвинуваченою не будуть вживатися заходи на ухилення від суду, перешкоджання відправленню правосуддя у спосіб неявки в судові засідання.
Також колегія суддів враховує, що судовий розгляд у даному кримінальному провадженні буде розпочатий спочатку, а відтак на даний час існує ризик впливу з боку обвинуваченої на потерпілого та свідків з метою зміни останніми показань.
На переконання колегії суддів, застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки або домашнього арешту не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченою своїх процесуальних обов`язків.
Згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування. Оскільки ОСОБА_7 інкримінується умисне вбивство особи, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді застави.
За викладених обставин, враховуючи, щоостаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати. Будь-яких застережень щодо неможливості перебування обвинуваченої за станом здоров`я в умовах СІЗО матеріали справи не містять і стороною захисту не надано, у зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку про обрання обвинувачений запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе на даний час запобігти встановленим ризикам.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу із змінами та доповненнями обвинуваченої ОСОБА_7 , - задовольнити частково.
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, - скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Клопотання прокурора ОСОБА_8 , - задовольнити.

Обрати обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, до 4 лютого 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________________ __________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4