УХВАЛА

про повернення клопотання

про арешт майна

22 грудня 2022 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва

ОСОБА_1 , розглянувши матеріали клопотання прокурора Київської обласної прокуратури ОСОБА_2 , про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0000151 від 07.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 Кримінального кодексу України (далі КК України),

В С Т А Н О В И В:

19.12.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшло вказане клопотання (датоване 19.12.2022) в якому прокурор просить накласти арешт на виявлені та вилучені 07.12.2022 у ході обшуку (здійсненого на підставі ухвали слідчого судді від 02.12.2022 № 760/18035/222) будинку (житла особи) за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 та який перебуває у користування ОСОБА_4 , речі та тютюнові вироби.

В обґрунтування заявленого клопотання, зокрема, зазначено, що метою накладення арешту є збереження вилученого, запобігання можливості його приховування, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При цьому, зазначено, що вказані речі 08.12.2022 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, про що детективом винесена постанова.

Зауважено, що первинно подане 09.12.2022 клопотання про арешт ухвалою слідчого судді від 13.12.2022 було повернуто для усунення недоліків. При цьому така ухвала була отримана 14.12.2022.

Протоколом автоматичного визначення слідчого судді від 19.12.2022 для розгляду зазначеного клопотання визначено слідчого суддю ОСОБА_1 . Фактично клопотання передано слідчому судді по реєстру 22.12.2022.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя звертає увагу на наступне.

Слідчий суддя враховує, що відповідно до п.п. 1, 15 ч. 1 ст. 7 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Главою 10 розділу ІІ КПК України визначено заходи забезпечення кримінального провадження і підстави їх застосування.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

За положеннями ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Отже, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Частиною першою статті 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів провадження, детектив звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна, фактично доводить, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів.

Разом з тим, слідчий суддя звертає увагу на те, що згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України речові докази є одним із процесуальних джерел доказів.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Також, слідчий суддя зазначає, що відповідно до п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; є предметом кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 5 ст. 171 КПК клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Разом з тим, вбачається, що вказані вимоги наразі не виконані.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу на те, що у клопотанні прокурора зазначено, що арешт необхідно накласти з метою забезпечення збереження речових доказів.

Однак, у порушення вимог пункту 1 частини другої статті 171 КПК України, як у клопотанні, так і у постанові про речовими доказами від 08.12.2022 (а.с. 79-115) доказів відсутнє обґрунтування необхідності арешту майна (кожної окремої речі /групи однорідних речей/, про накладення арешту на які ставиться питання) з огляду на те, що метою його застосування є збереження речових доказів, зокрема щодо відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Аналіз норм КПК України свідчить, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише в тексті постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Проте, наразі наявна в матеріалах справи відповідна постанова таких мотивів не містить.

Загальні формулювання, використані як в постанові про визнання речовими доказами, так і в самому клопотанні про накладення арешту наразі не дають можливості перевірити відповідність переліченого в прохальній частині клопотання (викладеній на 17 арк.) критеріям ст. 98 КПК України. Зокрема, наразі не наведено будь-яких конкретних обґрунтувань щодо необхідності та мети накладення арешту на мобільний телефон та цигарки які містять марки акцизного збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи наведене, на підставі ч. 3 ст. 173 КПК України слідчий суддя вважає за необхідне повернути клопотання про арешт майна особі, яка його подала, для усунення визначених недоліків.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 94, 98, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора Київської обласної прокуратури ОСОБА_2 , про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000151 від 07.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 Кримінального кодексу України, повернути.

Встановити строк у сімдесят дві години для усунення вказаних у цій ухвалі недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_5 ОСОБА_6