ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1693/23 Справа № 183/183/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2023 року про задоволення клопотання прокурора та продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Куп`янськ Харківської області, громадянки України, депутата VII скликання Куп`янської районної ради, з вищою освітою, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України, у кримінальному провадженні № 0000065

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2023 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11 травня 2023 року, включно.

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що під час вирішення питання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, зокрема можливість обвинуваченою вчинити спроби переховуватися від суду з огляду на тяжкість пред`явленого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину та тяжкості ймовірного покарання у види позбавлення волі на строк 10 років та подальшого виконання вироку; а також можливості вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, тим самим зашкодити державі, оскільки дана категорія злочинів є найбільш небезпечним посяганням на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад, з огляду на те, що обвинувачена добровільно співпрацювала з окупаційною адміністрацією держави агресора, толерантно віднеслася до захоплення частини території України.

За висновком суду, вищенаведене свідчить про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

При цьому судом першої інстанції було враховано дані про особу обвинуваченої, яка під час досудового розслідування не переховувалась, номер телефону не змінювала, нову адресу повідомила, отримавши довідку внутрішньо переміщеної особи одразу оформила двох неповнолітніх доньок до шкільного закладу, має на утриманні матір інваліда, з території України не виїхала, не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, мала намір влаштуватись на території України.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 не погодилась з таким рішенням суду. В апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати і постановити нову, якою клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 - задовольнити частково, обравши їй запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення мінімального розміру застави.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції необґрунтовано визнано встановленими ризики, передбачені ст. 177 КПК України, при цьому керуючись припущеннями, а не доказами, які б свідчили про наявність таких ризиків.

Зазначає, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування не переховувалась від органів досудового розслідування, як тільки з`явилась можливість, після деокупації міста Куп`янська, одразу з матір`ю та доньками переїхала в м. Київ. Номер телефону не змінювала та своїм знайомим повідомила нову адресу проживання.

Отримавши довідку внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_7 звернулась до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації щодо працевлаштування, двох доньок одразу було оформлено до шкільного закладу.

Таким чином вважає, що посилання сторони обвинувачення на те, що обвинувачена має намір переховуватися від суду спростовуються. Навпаки, з вчинків обвинуваченої вбачається, що вона не виїхала із території України до російської федерації під час окупації та не збиралась покидати України і надалі.

Крім того, стороною захисту було надано Заочне рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28.12.2021 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 иа Висновок № 11 від 18.01.2023 року лікарсько-консультативної комісії щодо встановлення діагнозу ОСОБА_9 , який отримав мінно-вибухову травму, що в подальшому призвело до отримання ним інвалідності.

Захисник зазначає, що колишній чоловік ОСОБА_7 перебуває на лікуванні та не має можливості опікуватися двома неповнолітніми доньками. Мати обвинуваченої також є інвалідом та потребує уваги та допомоги.

Щодо відсутності ризиків незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення апелянт зазначає, що ОСОБА_7 протягом усього час досудового розслідування не вчиняла впливу на свідків, не перешкоджала іншим чином досудовому розслідуванню кримінального провадження та не має такої мети; добросовісно виконує свої процесуальні обов`язки, має міцні соціальні зв`язки, раніше не судима, пред`явлене їй обвинувачення не визнає та має намір доводити свою невинуватість у законний спосіб у суді.

Також захисник вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги дані про особу обвинуваченої, яка має двох неповнолітніх дітей, раніше не судима, проживає разом з матір`ю, яка є інвалідом, на обліку і лікарів нарколога та психіатра не перебуває, мала намір працевлаштуватися одразу після можливості виїзду із окупованої території.

Вважає, що суд неповно розглянув можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів та проігнорував, що прокурором не доведена неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Застосування до ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу, у вигляді застави, надасть можливість забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків та запобіганню ризикам, зазначеним у ч.1 ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного перегляду справи обвинувачена та її захисник підтримали вимоги своєї апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних вимог захисника, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

В судовий дебатах учасники кримінального провадженні підтримали свої вимоги.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши надані матеріали та обговоривши скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні вимоги адвоката не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції зазначає таке.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Цих вимог кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_7 суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження за № 0000065 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, яке оскаржуваною ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2023 року було задоволено.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Апеляційний суд вважає, що на час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч. 1 ст. 178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Разом з тим, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, не підлягають окремому вирішенню питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, а суд повинен зважити на характер, тяжкість і наслідки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та оцінити ризики, якщо прокурор доведе їх існування. При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд першої інстанції врахував тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , який згідно вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до 15 років позбавлення волі; особу обвинуваченої, яка не судима, на обліку і лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх доньок; стадію судового розгляду, який не завершений, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки існує ймовірність настання ризиків у вигляді переховування обвинуваченої від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, з огляду на обставини кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_7 та тяжкість покарання, що загрожує останній у разі визнання її винною.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченою ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Враховуючи викладене, висновки суду про те, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є обґрунтованими. Тому, доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав встановленими ризики, передбачені п.п. 1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, не заслуговують на увагу.

Ризик, передбачений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, визнаний судом першої інстанції доведеним, тому посилання адвоката на його відсутність не є слушним.

Отже, суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора ретельно перевірив доводи про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.

Разом з цим, колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Посилання сторони захисту на наявність на утриманні у ОСОБА_7 двох неповнолітніх доньок, матері інваліда, тобто на наявність у останньої міцних соціальних зв`язків - заслуговують на увагу, однак не можуть бути самостійною підставою для скасування вірного по суті судового рішення.

Щодо твердження апелянта про необхідність застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у вигляд застави, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Отже, визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, у даному випадку, належить до дискреційних повноважень суду в межах вирішення питання про застосування тримання під вартою як при обранні, так і при продовженні цього запобіжного заходу.

Враховуючи обставини, передбачені ст.ст.177,178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України та позицію Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні Істоміна проти України зазначив, що суд повинен так само обережно і ретельно розглядати питання про застосування застави, як і вирішувати, чи є необхідним продовження тримання особи під вартою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту чи визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 409, 422-1 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2023 року про задоволення клопотання прокурора та продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4