Справа № 953/6155/22
Провадження № 1-кс/953/4609/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2022 року м. Харків

Слідчий суддя Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1

за участю прокурора - ОСОБА_2

підозрюваного - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_4

секретар судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові клопотання старшого слідчого слідчого управління ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000605 від 12 жовтня 2022 року, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білі Води Сайрамського району Чемкентської області Казахстану, українця, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, працюючого інженером з безпеки руху КП «Благоустрій міста Ізюма», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

у с т а н о в и в:
16 листопада 2022 року до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання старшого слідчого слідчого управління ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_2 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000605 від 12 жовтня 2022 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

На обґрунтування доводів клопотання слідчий посилається на те, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000605 від 12 жовтня 2022 року за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_3 вчинив злочин проти основ національної безпеки України за наступних обставин: 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН). До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу. Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй. Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103 про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 21.12.1965 № 2131 (ХХ) що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; від 24.10.1970 № 2625 (XXV, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14.12.1974, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави. Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від

14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: - застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; - застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН. Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: - вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини; - бомбардування збройними силами держави території іншої держави

або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; - блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; - напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави; - застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; - дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значна участь у них. Жодні міркування будь-якого характеру чи то політичного, економічного, військового, чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії. Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок

та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва від 01.08.1975, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація. Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від

18.10.1907, що вступила в дію 26.01.1910 і 07.03.1955 визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16

липня 1990 року (далі Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди. 24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Відповідно до зазначеного документа територія України є неподільною та недоторканною. Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація. Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акта співробітництва в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність, суверенітет

та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН. Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, укладеного між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів одна одної та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їх непорушність, а також вирішувати всі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць

сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати із ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, військової та іншої допомоги. 31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН та

зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року 13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 02 березня 1999 року № 42 -ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права. Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганський областей належить до території України. Відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України, Україна є суверенна і

незалежна, демократична, соціальна, правова держава; Суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна є унітарною державою; Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно зі ст. ст. 17, 19, 65, 68 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом; На території України не допускається розташування іноземних військових баз; Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх

посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей; Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення. Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи

суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року Президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, спрямований на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку,

встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил Російської Федерації за межами російської федерації, яке було задоволене. 24 лютого 2022 року о 05 год Президент рф (путин в.в.) оголосив рішення про початок військової операції в Україні. Того ж дня, близько 05 год 10 хв, Збройними Силами Російської Федерації, що діяли за наказом керівництва російської федерації та збройних сил російської федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після цього війська рф сухопутним шляхом проникли на територію суверенної держави Україна. У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022

«Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб. Законом України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ. Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії

воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб. Законом України від 21.04.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ. Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб. Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ. На часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

У результаті ведення агресивної війни з боку російської федерації проти України, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, але не раніше 10 березня та не пізніше 20 березня 2022 року збройними формуваннями РФ окуповано м. Ізюм Ізюмського району Харківської області з встановленням контролю над життєдіяльністю вказаного населеного пункту.

В ході досудового розслідування встановлено, що громадянин України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на тимчасово окупованій території Харківської області, а саме міста Ізюм, в кінці березня 2022 року, точний день та час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, діючи умисно та свідомо, реалізуючи свій раніше виниклий злочинний умисел, направлений на колабораційну діяльність з країною-агресором російською федерацією, добровільно зайняв посаду пов`язану з виконанням адміністративно-господарських функцій, в окупаційній адміністрації держави-агресора, створеній на тимчасово окупаційній території, а саме посаду так званого «директора комунального предприятия Благоустройство города Изюма». В подальшому, в кінці березня 2022 року, точний день та час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_3 , перебуваючи на території КП «Благоустрій міста Ізюма», розташованого за адресою: Харківська область, місто Ізюм, вулиця Червоногірська, 74, в якості активного учасника прийняв участь в організації та проведенні заходу, під час якого було оголошено про призначення ОСОБА_3 на посаду так званого «директора комунального предприятия Благоустройство города Изюма», після чого останній оголосив про початок виконання своїх повноважень. Так, ОСОБА_3 як директор «комунального предприятия Благоустройство города Изюма» організовував роботу вказаного

підприємства, проводив наради, надавав працівникам вказівки щодо їх діяльності, брав участь у нарадах під керівництвом окупаційної влади м. Ізюм, приймав на роботу працівників, організовував видачу заробітної плати у російських рублях та виконував інші адміністративно-господарські функції як директор.

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підозрюється у колабораційній діяльності, тобто у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням адміністративно-господарських функцій, в окупаційній адміністрації держави-агресора, створеної на тимчасово окупаційній території, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

14 листопада 2022 року ОСОБА_3 затримано у м. Ізюм працівниками СУ ГУНП в Харківській області у порядку ст.ст. 208, 615 КПК України.

14 листопада 2022 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та вручене письмове повідомлення про підозру.

Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_3 підозри підтверджується зібраними у провадженні матеріалами досудового розслідування, а саме: показаннями свідка ОСОБА_7 , 1978 року народження, мешканця м. Ізюм; показаннями свідка ОСОБА_8 , 1971 року народження, мешканця м. Ізюм; показаннями свідка ОСОБА_9 , 1964 року народження, мешканця м. Ізюм; показаннями свідка ОСОБА_10 , 1965 року народження, мешканки м. Ізюм; отриманими належним чином оригіналами та копіями документів, які містять інформацію, що підтверджує зайняття ОСОБА_3 посади директора в незаконному комунальному підприємстві.

Фактичні обставини інкримінованого підозрюваному тяжкого злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, свідчать про його суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу підозрюваного, а саме, що він умисно надавав допомогу державі-агресору та зайняв посаду в підприємстві окупаційної адміністрації держави-агресора, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій з метою завдання шкоди Україні, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, та вів свою злочинну діяльність протягом тривалого часу, а тому може продовжити вчиняти подібні кримінальні правопорушення, сховатися від слідства і суду, таким чином перешкоджаючи

встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів та вказують на обґрунтованість заявленого клопотання.

Досудовим розслідуванням встановлено наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_3 може здійснити дії, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду
ОСОБА_3 , будучи громадянином України, маючи можливість вільного пересування та контактів, розуміючи тяжкість покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винним, може вчинити дії направлені на переховування від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності. Це підтверджується й тим, що за час перебування на посаді директора комунального підприємства останній спілкувався зі значною кількістю осіб, які підтримують військову агресію РФ проти України, з посадовими особами окупаційної адміністрації держави-агресора та можуть допомогти ОСОБА_3 уникнути покарання. Крім того, ОСОБА_3 за відпрацьовану роботу отримував грошові кошти у грошовій одиниці Банку РФ рублях, а тому може вільно залишити територію України, переховуючись на території РФ.

2) вчинити інше кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, що підтверджується тим, що ОСОБА_3 добровільно погодився зайняти посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у комунальному підприємстві окупаційної адміністрації держави-агресора, чого сам не заперечує, усвідомлюючи свої дії та розуміючи покарання, яке загрожує йому у разі притягнення його до відповідальності та визнання винним. Підозрюваний добровільно надавав допомогу державі-агресору та її незаконним органам, отримуючи за це грошову винагороду у грошовій одиниці Банку РФ рублі та розуміючи, що таким чином в умовах запровадженого воєнного стану на території України він завдає шкоди державі Україні. Це свідчить про те, що останній не має міцної громадянської позиції і в подальшому може продовжити допомагати державі-агресору будь-яким чином.

Слідчий вказує, що обрання стосовно ОСОБА_3 менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не забезпечить запобігання переліченим вище ризикам.

Прокурор ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав доводи викладені у клопотанні та просив його задовольнити, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ст. 177 КПК України.

У судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_3 зазначив, що не визнає себе винуватим у обсязі пред`явленої йому підозри та просив не обирати відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, посилаючись на недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обрати відносно підзахисного більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, включаючи Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження за № 0000605 від 12 жовтня 2022 року, у рамках якого подано клопотання, вислухавши думку осіб, що беруть участь у кримінальному провадженні, слідчий суддя приходить до наступного.

Матеріали клопотання свідчать, що 14 листопада 2022 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Кримінальним процесуальним Кодексом України визначено мету, підстави та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від органу досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Вимогами ст. 178 КПК України передбачені обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема, тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я підозрюваного, міцність соціальних зв`язків, у тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей та інші обставини.

Підставою для звернення з даним клопотанням є те, що в діях ОСОБА_3 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, і під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Слідчий суддя вважає, що обґрунтованість підозри у скоєнні ОСОБА_11 злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, підтверджується зібраними на даний час доказами, а саме: показаннями свідка ОСОБА_7 , 1978 року народження, мешканця м. Ізюм; показаннями свідка ОСОБА_8 , 1971 року народження, мешканця м. Ізюм; показаннями свідка ОСОБА_9 , 1964 року народження, мешканця м. Ізюм; показаннями свідка ОСОБА_10 , 1965 року народження, мешканки м. Ізюм; отриманими належним чином оригіналами та копіями документів, які містять інформацію, що підтверджує зайняття ОСОБА_3 посади директора в незаконному комунальному підприємстві.

У судовому засіданні стороною обвинувачення підтверджені ризики того, що ОСОБА_3 може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_3 , будучи громадянином України, маючи можливість вільного пересування та контактів, розуміючи тяжкість покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винним, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності. Це підтверджується й тим, що за час перебування на посаді директора комунального підприємства останній спілкувався зі значною кількістю осіб, які підтримують військову агресію РФ проти України, з посадовими особами окупаційної адміністрації держави-агресора та можуть допомогти ОСОБА_3 уникнути покарання. Крім того, ОСОБА_3 за відпрацьовану роботу отримував грошові кошти у грошовій одиниці Банку РФ рублях, а тому може вільно залишити територію України, переховуючись на території РФ.

2) вчинити інше кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, що підтверджується тим, що ОСОБА_3 добровільно погодився зайняти посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у комунальному підприємстві окупаційної адміністрації держави-агресора, чого сам не заперечує, усвідомлюючи свої дії та розуміючи покарання, яке загрожує йому у разі притягнення його до відповідальності та визнання винним. Підозрюваний добровільно надавав допомогу державі-агресору та її незаконним органам, отримуючи за це грошову винагороду у грошовій одиниці Банку РФ рублі та розуміючи, що таким чином в умовах запровадженого воєнного стану на території України він завдає шкоди державі Україні. Це свідчить про те, що останній не має міцної громадянської позиції і в подальшому може продовжити допомагати державі-агресору будь-яким чином.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

За приписами п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Так, слідчий суддя, відповідно до положень ст.ст. 177, 178 КПК України, враховує дані про особу підозрюваного ОСОБА_3 , який раніше не судимий, має вищу освіту, не одружений, офіційно працевлаштований інженером з безпеки руху КП «Благоустрій міста Ізюма».

Отже, під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено наявність достатніх підстав вважати, що обставини, визначені п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України, які свідчать про наявність встановлених стороною обвинувачення ризиків у даному кримінальному провадженні, обґрунтованість підозри, недостатність застосування менш суворого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам є обґрунтованими, оскільки вони належним чином вмотивовані та доведені слідчим та прокурором, при цьому підтверджуються матеріалами клопотання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, однак, з огляду на те, що останній підозрюється у вчиненні тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, слідчий суддя приходить до висновку, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, щоб запобігти спробам вчинити дії, передбачені пунктами 1 та 5 частини першої статті 177 КПК України.

Отже, враховуючи конкретні обставини злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_3 , а також відомості про особу підозрюваного в їх сукупності, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки останнього вважає за необхідне застосувати до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Даних щодо неможливості застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я слідчому судді не надано.

Нормами частини 4 ст. 183 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається. Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України. Розмір застави не визначається під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до статей 629-631 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 197 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в:
Клопотання старшого слідчого слідчого управління ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_6 - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» у межах строку досудового розслідування на шістдесят днів, тобто до 12 січня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання захисника підозрюваного - відмовити.

Зобов`язати старшого слідчого слідчого управління ГУ НП в Харківській області майора поліції ОСОБА_6 негайно повідомити близького родича підозрюваного ОСОБА_3 про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Встановити строк дії ухвали до 12 січня 2023 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а підозрюваним в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складено і підписано без проголошення 18 листопада 2022 року.

Слідчий суддя - ОСОБА_1