Справа № 456/1998/17
Провадження № 1-кп/456/245/2022
21 листопада 2022 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Санкт Петербург Російської Федерації,
громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого і
проживаючого:
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України,
за участі сторін кримінального провадження:
сторона обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ,
потерпілий ОСОБА_5 ,
представник потерпілого ОСОБА_6 ,
сторона захисту обвинувачений ОСОБА_3 ,
законний представник ОСОБА_8 ,
інші учасники спеціаліст служби в справах дітей Стрийської районної ради
ОСОБА_9 , представник ювенальної превенції
в с т а н о в и в :
Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 листопада 2022 року ОСОБА_3 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.289 КК України, та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284, абз. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України. Закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000208 від 04.02.2017.
ВС/ККС у справі № 686/9636/18 від 14.06.2021 вказав, що обов`язок, за наявності на те підстав, звертати увагу державних органів, громадських організацій або посадових осіб на встановлені по справі факти порушення закону, причини і умови, що сприяли вчиненню злочину і вимагають вжиття відповідних заходів, або виявленні порушення прав громадян та інші порушення закону, допущені при провадженні дізнання, досудового слідства або при розгляді справи нижчестоящим судом, покладався КПК 1960 року на суд шляхом винесення окремої ухвали чи постанови. Невичерпний перелік підстав для винесення такого виду судових рішень, безпосередня функція яких слугувала ефективним засобом дотримання законності та забезпечення судом захисту прав і свобод людини, визначався статтями 23-2, 380, 400-2 КПК 1960 року. Натомість чинний кримінальний процесуальний закон не урегульовує питання постановлення такого виду судових рішень, як-то окрема ухвала чи постанова, які-би надавали можливість суду звертатися до державних органів, посадових чи службових осіб з метою належного реагування на встановлені у ході судового розгляду порушення закону, прав і основоположних свобод людини органом досудового розслідування чи судом нижчестоящої інстанції. Єдиним випадком, коли чинний КПК прямо передбачає постановлення окремих ухвал, є наявність процесуальних підстав, визначених у статті 378 цього Кодексу. Кримінальні процесуальні рішення - це правозастосовні акти уповноважених державних органів або посадових осіб, виражені у встановленій законом процесуальній формі та прийняті у межах їх компетенції у передбаченому законом порядку. Вони виражають владні волевиявлення про дії та спрямовані на виконання завдань кримінального провадження. Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 КПК кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Отже, системне та телеогічне (цільове) тлумачення норм, закріплених у пункті 10 частини 1 статті 3, статтях 91, 110, 369, 371, 372 та 419 КПК дає змогу дійти висновку про те, що рішення судів будь-якої інстанції приймаються у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, спрямовані на досягнення завдань кримінального провадження, постановлені або ухвалені в межах судового розгляду, встановлених для відповідного виду провадження. Тобто, процесуальні рішення ухвалюються для встановлення і закріплення кримінальними процесуальними засобами ознак вчиненого кримінального правопорушення, доведеності винуватості (невинуватості) осіб, які його вчинили під час кримінального провадження, інших обставин, передбачених статтею 91 КПК України, а також задля забезпечення кримінального провадження. Таким чином, Суд вбачає за можливе ухвалення рішень, які не пов`язані із суттю кримінального провадження або з його забезпеченням, проте, постановлення таких ухвал має зумовлюватися позитивним впливом на ефективність здійснення правосуддя у конкретному кримінальному провадженні та забезпеченням конституційного права на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України». Згідно з висновком Верховного суду, за наявності відповідних підстав, суд будь-якої інстанції має процесуальні повноваження для постановлення ухвал, які не вирішують справи по суті, однак звертають увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування.

Зважаючи на порушення, допущені органом досудового розслідування та органом обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні, які були встановлені в ході судового розгляду кримінального провадження, суд дійшов висновку про винесення по даній справі окремої ухвали, яка не вирішує справу по суті, однак звертає увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування в силу наступних обставин.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_5 , звертаючись до правоохоронного органу, первинно зазначив, що події по викраденню його мотоцикла мали місце в квітні 2014 року, у вказаній заяві міститься виправлення на квітень 2015 року, з яких причин внесено таке виправлення і на якій підставі, вказана заява відомостей не містить.

В подальшому у кримінальному провадженні слідчим було допитано свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , показання, яких містять істотні суперечності, зокрема, щодо часу викрадення мотоцикла, однак орган досудового розслідування, незважаючи на те, що кримінальне провадження стосувалося неповнолітньої особи, жодних належних заходів для з`ясування вказаних розбіжностей не вжив, що зумовило тривалий розгляд кримінального провадження, різними складами судів та невиправдану тяганину по розгляду справи відносно, особи, яка на час вчинення кримінального правопорушення не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність за ч.1 ст.289 КК України.

Так, свідки, які були безпосередніми очевидцями події ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (які допомагали перемістити мотоцикл), ОСОБА_13 , ОСОБА_11 (які привозили на місце події ОСОБА_3 ключі), ОСОБА_14 (якому обвинувачений приніс запчастини), ОСОБА_15 (якого потерпілий підвозив не задовго до викрадення мотоцикла), на досудовому розслідуванні чітко не вказували на рік, коли мала місце подія, більшість з них зазначали, що подія мала місце більше двох років тому, що не співвідноситься з часом, вказаним в обвинувальному акті і надавало органу досудового розслідування всі підстави сумніватися в тому, що подія мала місце в 2015 році, як про це вказував потерпілий. Суд зауважує, що крім показань потерпілого, жодних інших підстав вважати, що подія мала місце в квітні 2015 року в органу досудового розслідування не було.

При цьому суд зауважує, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , очевидці подій, трьома складами судів, ствердили в судовому засіданні про те, що вказували слідчому на те, що подія мала місце у квітні 2014 року, однак слідча на вказані зауваження не реагувала і відповідала, що це немає правового значення, вони дійсно підписували протоколи, однак в силу віку, будучи неповнолітніми, не розуміли, які наслідки можуть потягти такі показання.

У вироку суду детально наведено показання усіх свідків кримінального провадження, які як безпосередньо були допитані в суді, так і надали показання попереднім складам суду, суд зауважує, що всі вони є чіткими, послідовними і узгоджуються між собою, і жодних підстав не довіряти таким показанням в суду немає.

Суд зауважує при цьому, що вказані недоліки органу досудового розслідування потягли невиправдане зволікання та тривалий розгляд кримінального провадження.

Суд вважає, що підлягають окремій перевірці показання потерпілого ОСОБА_5 , як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду, який попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань щодо часу вчинення кримінального правопорушення, оскільки саме його показання слугували підставою для ініціювання досудового розслідування і в подальшому для провадження судового розгляду відносно особи, яка визнана судом невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, яке тривало понад п`ять років.
Так, з заяви ОСОБА_5 від 03.02.2017, адресованої начальнику Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_19 , вбачається, що ОСОБА_5 просить прийняти міри до невідомої йому особи, яка в квітні 2014 року, виправлено на в квітні 2015 року шляхом вільного доступу таємно викрала його мотоцикл та свідоцтво про його реєстрацію.

З наведеного слідує, що і сам потерпілий ОСОБА_5 , звертаючись до правоохоронного органу, первинно зазначив, що події по викраденню його мотоцикла мали місце в квітні 2014 року, що повністю підтверджує показання свідків, які суд покладає в основу вироку, яким виправдовує обвинуваченого за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.

Заслуговує також на увагу і протокол додаткового допиту потерпілого слідчого Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_20 від 29.05.2017, з якого вбачається, що в службовому кабінеті №27, з дотриманням вимог ст. ст. 55, 56, 95, 104, 106, 223, 224 КПК України допитано як потерпілого ОСОБА_5 , який повідомив, що свій мотоцикл марки «МТ» він залишив у квітні 2014 року в с. Добряни Стрийського району біля подвір`я свого знайомого ОСОБА_21 і попросив його приглянути за ним, оскільки в нього закінчився бензин та розрядився акумулятор. Документи на мотоцикл він залишив в саморобній шухляді в колясці мотоцикла. У січні 2017 року, перебуваючи в свого знайомого ОСОБА_22 , який здійснює ремонт автомобілів, останній повідомив йому, що має мотор він мотоцикла. Глянувши на даний мотор, він впізнав, що це мотор від його мотоцикла, який був викрадений, оскільки на ньому був номер «1688», а також лапки перефарбовані у темно зелений колір. На запитання, звідки в нього цей мотор, ОСОБА_23 відповів, що близько 2 років тому йому його приніс ОСОБА_24 , а також приніс тягу, два колеса та амортизатор. Також зазначив, що наскільки йому відомо, то в ОСОБА_22 немає документів на мотоцикл, оскільки ОСОБА_24 їх йому не приносив, а де вони на даний час йому невідомо.

З наведеного вбачається, що окрім заяви на досудовому розслідуванні у органу був ще один документ, який слугував підставою для окремої перевірки - протокол додаткового допиту потерпілого ОСОБА_5 , який вказував, що мотоцикл залишив у 2014 році на вулиці, і після цього такий було викрадено.

Натомість в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, вказав, що події мали місце в 2015 році, однак причини розбіжностей з його показаннями на досудовому розслідуванні пояснити не зміг.

Зазначені недоліки органу досудового розслідування прокурором не були усунуті під час судового розгляду справи в суді, що стало підставою для скасування апеляційним судом вироку суду та направлення справи на новий судовий розгляд.
Згідно зі ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119) сторін цих відносин, відповідно.
Статтею 3 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що неупередженість та об`єктивність є одними із засад діяльності прокуратури. Керівні принципи ООН щодо ролі обвинувачів (прокурорів) та Стандарти професійної відповідальності та основні обов`язки і права прокурорів, ухвалені Міжнародною асоціацією прокурорів 1999 року, а також Рекомендації щодо ролі прокуратури в системі кримінального судочинства, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи 2000 року, передбачають, що прокурори повинні виконувати свої обов`язки, не керуючись страхом, уподобаннями чи упередженнями. Зокрема, вони повинні виконувати свої обов`язки відповідно до принципів безсторонності та діяти об`єктивно.

Відповідно до ст. 37 КПК України, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.

В судовому засіданні також встановлено, що згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000042 від 01.12.2017, 10.11.2017 під час судового розгляду Стрийським міськрайонним судом кримінального провадження №0000208 від 04.02.2017 про обвинувачення ОСОБА_3 за ч.1 ст. 289 КК України свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 надано завідомо неправдиві покази. З наведеного слідує, що у сторони обвинувачення ще з 2017 року були всі підстави для сумнівів в тому, чи підлягає кримінальній відповідальності на загальних підставах ОСОБА_3 , однак жодних заходів для з`ясування вказаних обставин стороною обвинувачення не вжито, натомість ініційовано питання про притягнення свідків до відповідальності. І на час розгляду вказаного кримінального провадження відсутні жодні дані про те, що свідки дійсно надали в судовому засіданні неправдиві свідчення. Суд вважає, що в такий спосіб дискредитація свідків суперечить основним завданням прокуратури, визначених законом і породжує сумнів і в законності дій уповноважених осіб прокуратури, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду вказаного кримінального провадження.
Неналежний контроль з боку органів прокуратури в даному випадку також вплинув на тривале судове провадження відносно ОСОБА_3 .

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 40 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини за кожною дитиною, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство, обвинувачується або визнається винною в його порушенні, визнано право на таке поводження, що сприяє розвиткові у неї почуття гідності, зміцнює повагу до прав людини та при якому враховуються вік дитини і бажаність сприяння її реінтеграції та виконання корисної ролі в суспільстві.
Мінімальними стандартними правилами ООН, що стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх («Пекінські правила»), підписаними Україною 29 листопада 1985 року, визначено, що система правосуддя спрямована на забезпечення того, щоб будь-які заходи впливу на неповнолітніх правопорушників були пропорційно відповідними їх особистості та обставинам вчиненого правопорушення. Жодна така особа не може бути вилучена з-під нагляду батьків, частково або повністю, якщо це не виправдано обставинами справи.
Відповідно до положень глави 38 КПК України передбачено додаткові гарантії захисту прав і свобод неповнолітніх, в тому числі обов`язок правоохоронних органів приймати всі міри для з`ясування даних про особу неповнолітнього, його вік, стан здоров`я та рівень розвитку, інші соціально-психологічні риси особи, характеристику особи, умови життя і виховання неповнолітнього, обставини, що негативно впливали на його виховання, наявність дорослих підмовників та інших осіб, які втягнули неповнолітнього в злочинну діяльність.
Однак, у даному кримінальному провадженні, права обвинуваченого, який на час вчинення злочину не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність щодо розслідування щодо нього вчинення злочину, призвело до порушення завдань кримінального провадження, оскільки до обвинуваченого не була застосована належна правова процедура, не було забезпечено швидкого, повного та неупередженого розслідування з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини,а невинний не був притягнутий до відповідальності, а тому, на думку суду, мають бути захищені шляхом реагування суду повідомленням до відповідних органів для вжиття заходів.

Зазначене свідчить про неналежну організацію органами досудового розслідування та органами прокуратури своєї роботи та їх несумлінне ставлення до виконання своїх обов`язків, що потягло за собою невиправдану тяганину при розгляді справи та суттєве порушення вимог кримінально-процесуального законодавства і порушення прав та законних інтересів сторін.
На думку суду, у даному кримінальному провадженні було встановлено порушення вимог кримінального процесуального законодавства органами досудового розслідування та прокуратури, ігнорування останніми своїх посадових обов`язків і вимог закону, які потребують відповідного реагування, що позитивно вплине на ефективність здійснення правосуддя у кримінальному провадженні та забезпечить конституційне право на судовий захист.

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги в зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.
У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту пред`явлення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включаються й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п.253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст.6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд надавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п.1 ст.6 (п.62 рішення від 18.01.2007 у справі «Шубінський проти Словенії»)».
Обов`язковість урахування цілої низки конкретних обставин справи при визначенні розумності строку зумовила також необхідність створення ЄСПЛ переліку взаємопов`язаних критеріїв. У п.116 рішення ЄСПЛ від 12.03.2009 у справі «Вергельський проти України» зазначено: «розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів (п.67 рішення у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»).
Обвинувачений у кримінальній справі розраховує на здійснення провадження в його справі з особливою ретельністю і що положення ст.6 покликані не допускати в кримінальних справах надто тривалого перебування обвинувачуваної особи в стані невизначеності щодо своєї долі (п.89 рішення від 2.03.2006 у справі «Нахманович проти Росії» та п.71 рішення від 07.12.2006 у справі «Іванов проти України»).
З вказаного кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 , який на момент пред`явлення обвинувачення не досяг віку з якого настає кримінальна відповідальність, понад п`ять років перебував в стані невизначеності щодо своєї долі, очікуючи справедливого та законного завершення розгляду кримінального провадження.

Враховуючи викладене, прошу вжити відповідних заходів реагування щодо недопущення порушення вимог кримінального процесуального законодавства, усунення подібних порушень в майбутньому, а також притягнення винних осіб до передбаченої законом відповідальності.

На підставі викладеного та керуючись ст. 372 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в :
Обставини викладені в даній ухвалі довести до відома керівника Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, керівника Стрийської окружної прокуратури, керівника ГУ НП у Львівській області, керівника Львівської обласної прокуратури для вжиття відповідних заходів реагування щодо недопущення порушення вимог кримінального процесуального законодавства, усунення подібних порушень в майбутньому, а також притягнення винних осіб до передбаченої законом відповідальності.

Копію окремої ухвали направити для відома та виконання керівнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, керівнику Стрийської окружної прокуратури, керівнику ГУ НП у Львівській області, керівнику Львівської обласної прокуратури.

Про виконання даної ухвали повідомити Стрийський міськрайоннний суд Львівської області у передбачений законом строк.

Головуючий суддя ОСОБА_1