Справа № 346/499/22
Провадження № 11-кп/4808/236/22
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2022 року, якою у кримінальному провадженні № 0000444 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, який не працює, одружений, депутатом не обирався, не судимий, на утриманні нікого не має,

застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Вирішено питання про речові докази,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

особи, щодо якої подано

клопотання про застосування

примусових заходів

медичного характеру, ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Посилається на те, що ухвала підлягає скасуванню зпідстав істотного порушення кримінального процесуального закону танеправильного застосування закону України про кримінальнувідповідальність.
Вважає, що вимоги ст. 370 КПК України судом не дотримано. Звертає увагу на приписи ст. 92 КК України, зміст п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», положення ст. 513 КПК України.
Зазначає, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у таких кримінальних провадженнях, є час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення діяння саме цією особою. Предмет доказування при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру має низку відмінностей від того, який визначено у ст. 91 КПК України. Вказує, що законодавець визначив і певні особливості щодо застосування поняття повторності. Посилаючись на ст. ст. 11, 18, 32 КК України, підсумовує, що у разі вчинення суспільно небезпечного діяння особою у стані неосудності відповідне діяння не може бути кваліфіковане за ознакою повторності. Пояснює, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 12 січня 2022 року ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням параноїчною шизофренією, а, отже, на період вчинення суспільно небезпечного діяння і на час складання висновку перебував в стані, при якому не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тому вважає, що суд не вправі був в ухвалі, викладаючи обставини скоєних суспільно небезпечних діянь, зазначати такі терміни, як: «відкрито викрав», «повторно», «вину у вчиненому визнав».
Звертає увагу на практику Верховного Суду, зокрема на висновки про те, що враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутністю в особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним не сумісні наявність у свідомості особи чітко сформованого умислу, мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми умислу у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин справи скоєного, що настали. На його думку, суд повинен був з`ясувати, чи мало місце в діях ОСОБА_7 суспільно небезпечне діяння, передбачене ст. 125 КК України чи ст. 126 КК України.
Стверджує, що висновки суду щодо встановлених обставин про особу, яка вчинила такі діяння, суперечливі. Так, в мотивувальній частині ухвали суд спочатку посилається на висновок судово-психіатричного експерта від 12 січня 2022 року, згідно з яким ОСОБА_7 страждав хронічним психічним захворюванням параноїчною шизофренією, а, отже, на період вчинення суспільно небезпечного діяння і на час складання висновку перебував в стані, при якому не зданий усвідомлювати свої дії та керувати ними. Пізніше зазначає про висновок судово-психіатричної експертизи від 13 жовтня 2021 року, згідно з яким ОСОБА_7 не здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними на період вчинення суспільно небезпечних діянь. При цьому, судом не враховано, що при обмеженій осудності особа підлягає кримінальній відповідальності і до неї може бути застосовано примусові заходи медичного характеру.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 2021 року близько 10.21 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні аптеки «Наша Аптека №1» за адресою АДРЕСА_2 , де здійснює свою підприємницьку діяльність ОСОБА_10 , погрожуючи застосуванням фізичного насильства, почав вимагати в потерпілої ОСОБА_10 , грошові кошти, однак остання побоюючись за своє життя та здоров`я, вказала на місце знаходження грошей, після чого ОСОБА_7 , підійшов до прилавку, де із каси відкрито викрав грошові кошти в сумі 2408 (дві тисячі чотириста вісім ) гривень, які належать ФОП ОСОБА_10 .

Після чого, ОСОБА_7 місце вчинення суспільно небезпечного діяння покинув, викраденими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 2408 гривень.

Крім цього, 13 жовтня 2021 року близько 10.30 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » що АДРЕСА_3 , де здійснює свою підприємницьку діяльність ОСОБА_11 , повторно, застосовуючи фізичне насильство, яке виразилось у нанесенні удару в область обличчя ОСОБА_11 намагався відкрито викрасти грошові кошти із шухляди робочого стола, при цьому ОСОБА_7 з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки потерпіла ОСОБА_11 чинила активний опір, а саме схопивши за одяг ОСОБА_7 відтягнула останнього від стола, після чого ОСОБА_7 покинув приміщення магазину.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечні діяння, які за ознаками об`єктивної сторони передбачені ч. 2 ст. 186 КК України та ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.
Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу суду першої інстанції та призначити новий розгляд в суді першої інстанції;

- ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення не дотримався вказаних вимог закону.

Так, згідно з ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

За змістом п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст. 96 КК), - висновку судово-медичної експертизи.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;

3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності;

4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання;

5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Статтею 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються й інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюється лише щодо осудної особи. До такої позиції прийшов Верховний Суд у справі № 206/5483/18 від 12 березня 2020 року.

Також, законодавець визначив і певні особливості щодо застосування поняття повторності.
Згідно з ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення, а відповідно до ч. 1 ст. 18 КК України суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Таким чином, у разі вчинення суспільно небезпечного діяння особою у стані неосудності відповідне діяння не може бути кваліфіковане за ознакою повторності. До такого переконання також дійшов Верховний Суд у своїй ухвалі по справі № 127/23789/17 від 17 березня 2022 року.
В той час, згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 12 січня 2022 року № 5/2022 (а.п. 86-93) ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням параноїчною шизофренією, на період вчинення суспільно небезпечного діяння і на час складання висновку перебував в стані, при якому не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними.
За таких обставин, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції не вправі був в ухвалі, викладаючи обставини скоєних суспільно небезпечних діянь, зазначати такі терміни, як: «відкрито викрав», «повторно», «вину у вчиненому визнав».
В постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 716/1511/16-к зазначено, що згідно приписів ст. 15 КК замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.
В той час, суд апеляційної інстанції вважає, що всупереч викладеному, встановивши, що суспільно небезпечне діяння ОСОБА_7 було вчинено у стані неосудності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про кваліфікацію дій останнього за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України.
При цьому, суд першої інстанції не з`ясував, чи мали місце в діях ОСОБА_7 суспільно небезпечні діяння, передбачені ст. 125 КК України чи ст. 126 КК України.
Також, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами прокурора про те, що висновки суду першої інстанції щодо встановлених обставин про особу, яка вчинила такі діяння, суперечливі.
Зокрема, в мотивувальній частині ухвали суд першої інстанції спочатку посилається на висновок судово-психіатричного експерта від 12 січня 2022 року, згідно з яким ОСОБА_7 страждав хронічним психічним захворювання параноїчною шизофренією, на період вчинення суспільно небезпечного діяння і на час складання висновку перебував в стані, при якому не зданий усвідомлювати свої дії та керувати ними, а далі зазначає про висновок судово-психіатричного експерта від 13 жовтня 2021 року, згідно з яким ОСОБА_7 не здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними на період вчинення суспільно небезпечних діянь.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції передчасно, не перевіривши належним чином обґрунтованість клопотання старшого слідчого відділення Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_12 , застосував до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що суд першої інстанції задовольнив клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 , повністю погодившись з викладеними в ньому встановленими органом досудового розслідування обставинами, поклавши їх в основу прийнятого судового рішення.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції вважає, що через порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є істотними (п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України) та неправильне застосування закону України про кримінальнувідповідальність(п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України) ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно розглянути клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру зі стадії підготовчого засідання з суворим дотриманням норм КПК України та ухвалити законне, обґрунтоване, вмотивоване та справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2022 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000444 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4