ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 754/11062/21

провадження № 51-750км22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5., ОСОБА_6,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7.,

прокурора ОСОБА_8,

захисника ОСОБА_9,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001762 від 29 червня 2021 року, за обвинуваченням

ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Дніпра, жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого

за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 01 лютого 2021 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_9 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12 серпня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 1 року 9 місяців позбавлення волі.

На підставі статей 71, 72 КК України ОСОБА_1 до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено

за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2

ст. 185 КК України, за таких обставин.

29 червня 2021 року приблизно о 15:40 ОСОБА_1 , перебуваючи в магазині «НЬЮ ЙОРКЕР», який розташований на вул. Г. Хоткевича, 1-В в м. Києві, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до стелажів

з товаром, з яких намагався повторно таємно викрасти чуже майно, яке належить ТОВ «НЬЮ ЙОРКЕР», а саме три пари чоловічих шортів сhіnо w bеlt nаvy загальною вартістю 1389,60 грн, які поклав до своєї сумки, пройшов через касову зону магазину без сплати за товар, виконавши при цьому всі дії, які вважав необхідними для доведення повторного таємного викрадення чужого майна до кінця, однак вказане кримінальне правопорушення до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі, оскільки за межами розрахункової каси був зупинений працівником охорони магазину.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2021 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та вказуючи на недотримання механізму єдності правових позицій, викладених в рішеннях Верховного Суду, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те,

що апеляційний суд не надав належної оцінки усім доводам його апеляційної скарги, внаслідок чого безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни. Зокрема, без належної відповіді залишились його доводи про те, що докази,

на яких ґрунтується обвинувальний вирок суду щодо ОСОБА_1 ,

є неналежними і недопустимими. Вважає, що слідчий під час проведення огляду місця події фактично провів обшук ОСОБА_1 , що суперечить вимогам процесуального закону та вказує на недопустимість таких доказів, як протокол огляду місця події від 29 червня 2021 року та постанова про визнання речовими доказами речей, вилучених у нього 29 червня 2021 року. При цьому посилається

на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 13 лютого

2020 року (справа 755/6685/17) та від 21 жовтня 2021 року (справа 381/2316/17). Зазначає, що огляд місця події проводився з 18:40 до 19:20, а протокол затримання було оформлено о 21:20. При цьому протокол затримання не містить відомостей про проведення особистого обшуку ОСОБА_1 . Стверджує, що затримання його підзахисного відбулося з численними порушеннями вимог КПК України, а саме,

про сам факт затримання ОСОБА_1 було повідомлено через чотири години, протокол затримання складено більш ніж через п`ять годин після фактичного затримання, ОСОБА_1 не було роз`яснено його прав, в тому числі і права

на захисника, огляд місця події затриманої особи проводився без захисника. Вказує на те, що працівниками поліції були допущені порушення вимог ч. 4

ст. 213 КПК України. Крім того, як зазначає захисник, протокол про перегляд та вивчення знятої інформації від 01 липня 2021 року за участю підозрюваного ОСОБА_1 не може бути прийнятий судом як доказ, оскільки він лише фіксує покази підозрюваного і є позасудовим відбиранням показань стороною обвинувачення. Вважає посилання на вказаний протокол, як на доказ вини, порушенням принципу безпосередності дослідження доказів судом, що, на його думку, узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові

від 19 листопада 2019 року (справа 750/5745/15-к). Показання свідків

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважає неналежними доказами у справі, оскільки вони не вказують на те, що ОСОБА_1 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення. З цих же підстав захисник вважає, що не можна брати до уваги і як доказ вини відеозапис на диску з камери відео спостереження магазину «НЬЮ ЙОРКЕР», оскільки на ньому не міститься відомостей того,

що ОСОБА_1 знімає кліпси з товару, кладе цей товар у свою сумку та виходить з ним з магазину. Інші докази у справі, на переконання захисника,

не доводять поза розумнім сумнівом вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України.

Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції

Захисник просив задовольнити його касаційну скаргу.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, вважав оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених

у касаційних скаргах.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які

є посилання в касаційній скарзі захисника, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, відповідно до вимог

ст. 438 КПК України не підлягають перегляду у касаційному порядку.

Під час розгляду касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин,

які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити

з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати

на кожен із них вичерпну відповідь.

Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Зазначені вимоги закону в цьому провадженні були виконані належним чином.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисник

ОСОБА_9, не погоджуючись із вироком місцевого суду щодо

ОСОБА_1 , оскаржив його в апеляційному порядку.

Колегією суддів апеляційного суду при перевірці доводів апеляційної скарги захисника, які аналогічні доводам його касаційної скарги, встановлено, що судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

За фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції, викладених у вироку та перевірених апеляційним судом, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України колегія суддів касаційного суду вважає правильним і таким, що підтверджується зібраними доказами, перевіреними у судовому засіданні в установленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, у результаті судового провадження місцевий суд дійшов висновку

про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, тобто в учиненні закінченого замаху на повторне таємне викрадення чужого майна. Такий висновок суд обґрунтував дослідженими безпосередньо в судовому засіданні доказами, зміст яких детально виклав у вироку.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

Зазначена засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового провадження засуджений ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України не визнав.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Крім того, суд першої інстанції в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 послався також на дані, що містяться: в протоколі огляду місця події від 29 червня 2021 року; довідці магазину «НЬЮ ЙОРКЕР» від 29 червня 2021 року щодо вартості товару; на продемонстрованому в судовому засіданні DVD-R диску, який визнаний речовим доказом та переглянутий протоколами здійснення перегляду та вивчення знятої інформації від 30 червня 2021 року та від 01 липня 2021 року; а також

на речові докази по справі (сумка чорного кольору, металевий предмет, схожий

на кліпсу, диск DVD-R з відеозаписом, шорти чоловічі сhіnо w bеlt nаvy в кількості

3-х штук).

Вищевказані докази об`єктивно узгоджуються між собою, а тому місцевий суд, проаналізувавши обставини кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, про що вірно ствердив і суд апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги захисника з приводу того, що показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 лише вказують, що обвинувачений знаходився в приміщенні магазину «НЬЮ ЙОРКЕР» та був затриманий, проте прямо не вказують, що ОСОБА_1 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, є безпідставними, оскільки показання вказаних осіб є логічними, послідовними та узгодженими між собою та в сукупності з іншими вищевказаними доказами, зокрема, з відеозаписом від 29 червня 2021 року з камер відео спостереження ТОВ «Нью Йоркер» та протоколом огляду місця події від 29 червня 2021 року, беззаперечно вказують на вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України.

Що стосується посилань захисника у касаційній скарзі про залишення

без належної відповіді доводів, викладених у його апеляційній скарзі, з приводу того, що докази, на яких ґрунтується обвинувальний вирок суду щодо

ОСОБА_1 , є недопустимими, то вони є неспроможним з огляду на таке.

За статтями 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 1 ст. 207 КПК України ніхто не може бути затриманий без ухвали слідчого судді, суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 КПК України затримання є тимчасовим запобіжним заходом, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом.

Як зазначено в ч. 1 ст. 208 КПК України, уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: 1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; 2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, у тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме

ця особа щойно вчинила злочин; 3) якщо є обґрунтовані підстави вважати,

що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України.

За приписами ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Відповідно до ч. 4 ст. 213 КПК України уповноважена службова особа,

що здійснила затримання, зобов`язана негайно повідомити про це орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги.

У разі неприбуття в установлений законодавством строк захисника, призначеного органом (установою), уповноваженим законом на надання безоплатної правової допомоги, уповноважена службова особа негайно повідомляє про це відповідний орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, 29 червня 2021 року о 15:53 ОСОБА_1 намагався вийти з приміщення магазину, проте був зупинений його працівниками. На прохання адміністратора магазину ОСОБА_1 пройшов

в службове приміщення та були викликані працівники поліції.

У протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, який складено щодо ОСОБА_1 , зазначено, що останній був фактично затриманий цього ж дня о 16:00, згідно з ч. 4 ст. 208 КПК України йому повідомлено зрозумілою

для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснено його права. Про затримання ОСОБА_1 було повідомлено орган безоплатної правової допомоги 29 червня 2021 року о 20:02. Протокол про затримання було складено 29 червня 2021 року о 21:20 за участю захисника ОСОБА_9 Зміст протоколу відповідає вимогам ч. 5 ст. 208 КПК України.

Стаття 208 КПК України не вимагає складання протоколу затримання негайно

в ході затримання. Такий протокол має бути складений, як тільки це стане практично можливим. Про це свідчить і вказівка у ч. 5 ст. 208 КПК України про те, що в протоколі затримання, крім часу складання протоколу, має зазначатися місце, дата і точний час затримання відповідно до положень ст. 209 цього Кодексу.

З огляду на наведене посилання захисника на допущені численні порушення вимог КПК України під час затримання є безпідставними, про що вірно зазначив і суд апеляційної інстанції.

З приводу доводів захисника про те, що під час проведення огляду місця події фактично був проведений обшук ОСОБА_1 , що суперечить вимогам закону та вказує на недопустимість таких доказів, як протокол огляду місця події

від 29 червня 2021 року та постанова про визнання речовими доказами речей, вилучених у нього 29 червня 2021 року, в тому числі через відсутність посилань

у протоколі затримання на те, що був проведений особистий обшук, слід зазначити таке.

Для встановлення того, чи був протокол огляду місця події допустимим як доказ

у кримінальному провадженні, необхідно визначити законодавчо встановлені підстави, порядок та умови, необхідні для його збирання, саме на той час,

коли він був зафіксований і одержаний. Якщо слідчим був порушений порядок його збирання, такий доказ не може вважатись допустимим і бути підставою

для прийняття процесуальних рішень.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують

на можливість досягнення її мети.

За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

При цьому огляд місця події слід відрізняти від такої слідчої дії, як обшук.

Обшук - це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те,

що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.

У той же час огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події

є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду (ч. 3

ст. 214 КПК України). Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 29 червня 2021 року

на підставі повідомлення про крадіжку з магазину в період часу з 18:40 до 19:20 слідчим проводився огляд місця події, а саме оперативної кімнати,

яка знаходиться навпроти входу до магазину «НЬЮ ЙОРКЕР», куди пройшов ОСОБА_1 на прохання адміністратора магазину після того, як намагався вийти з приміщення магазину, проте був зупинений його працівниками. Безпосереднім об`єктом огляду було приміщення кухні, в якій знаходився

ОСОБА_1 . Поряд з ним знаходилась чорна сумка, з якої останній добровільно дістав та виклав на стіл речі, перелік яких зазначено в протоколі огляду місця події від 29 червня 2021 року. Вказаний протокол підписано ОСОБА_1

без зауважень.

Як вірно зазначив апеляційний суд, вказані обставини дають підстави вважати,

що 29 червня 2021 року було проведено огляд місця події, а не обшук особи,

як про те зазначає захисник, а відтак його доводи з приводу недопустимості таких доказів, як протокол огляду місця події від 29 червня 2021 року та постанова

від 30 червня 2021 року про визнання речовими доказами вилучених під час огляду місця події сумки чорного кольору і металевого предмету, схожого на кліпсу, є неспроможними.

Твердження захисника про безпідставне визнання апеляційним судом необґрунтованими доводів його апеляційної з приводу недотримання судом першої інстанції правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду

від 13 лютого 2020 року (справа 755/6685/17) та від 21 жовтня 2021 року (справа 381/2316/17) в даному випадку є неспроможними, оскільки ці позиції стосуються затриманих осіб, затримання щодо яких в порядку ст. 208 КПК не проводилося, протокол затримання щодо яких взагалі не складався, процесуальні права яким

не роз`яснювалися.

Що стосується доводів захисника про те, що вищевказану слідчу дію було проведено за участю ОСОБА_1 після його фактичного затримання без участі захисника, то колегія суддів дійшла до наступного.

Як видно з матеріалів провадження, ОСОБА_1 під час здійснення огляду місця події 29 червня 2021 року дійсно перебував у статусі фактично затриманої особи, однак, наведене не впливає на законність слідчої дії у вигляді огляду місця події, адже у даному конкретному випадку слідчий не здійснював обшук особи. Крім того, хід і результати проведення цієї процесуальної дії було зафіксовано на фотоапарат «Canon» та відеокамеру «Panasonic», про що вказано у протоколі. При цьому особи, які брали участь у цій слідчій дії, після ознайомлення зі змістом цього протоколу, підписали його. Зауважень від понятих та ОСОБА_1

про порушення вимог КПК України під час проведення огляду місця події, зокрема і про незалучення адвоката, не було, також не надходило і заяв від ОСОБА_1 про необхідність залучення адвоката.

Окрім зазначеного, колегія суддів касаційного суду бере до уваги положення ч. 3

ст. 237 КПК України, відповідно до яких участь захисника у зазначеній слідчій дії

не є обов`язковою.

Твердження захисника про те, що не може бути прийнятий судом як доказ протокол про перегляд та вивчення знятої інформації від 01 липня 2021 року, оскільки він лише фіксує покази підозрюваного, що є подібною процедурою

до допиту, а саме є позасудовим відбиранням показань стороною обвинувачення

з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові

від 19 листопада 2019 року (справа 750/5745/15-к), як вірно зазначив апеляційний суд, спростовуються наданими суду матеріалами. Крім того, вказана слідча дія відбулася за участю захисника ОСОБА_1, вказаний протокол останнім підписано та зауважень і заперечень не містить.

Таким чином постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, яким він керувався, постановляючи її.

Зважаючи на наведене, підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Покарання призначено ОСОБА_1 з урахуванням положень ст. 65 КК України, і підстав уважати таке покарання несправедливим через суворість колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника

ОСОБА_9 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6