Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

5 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0001129 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.01.2022 ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.115 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Також, к вказує захисник, суд не сформулював у вироку власний висновок стосовно об`єктивної та суб`єктивної сторони висунутого обвинувачення та не сформулював обвинувачення, визнане доведеним, а виклав обставини з обвинувального акта. Стверджує про відсутність у кримінальному провадженні доказів того, що в період з 21 години 12 березня 2016 року по 2 годину 13 березня 2016 року у квартирі, де проживали обвинувачений та потерпіла, між ними виникла сварка та бійка, що має істотне значення, оскільки впливає на доведення суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення. Так, необхідно встановити, що є знаряддям вчинення злочину, ніж чи тупий предмет, оскільки у витягу з ЄРДР зазначено, що на тілі потерпілої виявлено численні ножові порізи, а також усвідомлення небезпечного характеру своїх дій ОСОБА_8 по відношенню до потерпілої, якщо вони мали місце, бажання позбавити потерпілу життя, тощо. Сторона обвинувачення не представила свідків, які б повідомили про сварку чи бійку, а ОСОБА_8 це заперечує. Орган досудового розслідування та суд не встановили обставини, які б свідчили про порушення звичайного порядку речей в під`їзді або квартирі, де знаходився та що робив обвинувачений під час отримання потерпілою тілесних ушкоджень, чим саме завдавалися удари ОСОБА_9 , коли і за яких обставин вона отримала інші ушкодження, які не перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті, внаслідок яких обставин між обвинуваченим і потерпілою виникла сварка, яка переросла в бійку. Також не перевірено показання ОСОБА_8 про те, що до 19 години 12 березня 2016 року потерпіла була відсутня за місцем проживання, не враховано, що потерпіла знаходилася в стані алкогольного сп`яніння і не могла вчиняти активні дії. Така неповнота судового розгляду, на думку захисника, є суттєвою.

На переконання захисника, суд взяв до уваги суперечливі показання потерпілого ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_11 та не зазначив у вироку, чому врахував показання потерпілого, що про те, що обвинувачений побив його доньку, а потім про її смерть він дізнався від ОСОБА_11 , у той час як свідок заперечила, що телефонувала потерпілому. Стверджує, що показання потерпілого є показаннями з чужих слів, які ОСОБА_11 не підтвердила. Крім того, викладаючи у вироку показання свідка, суд зазначив відомості, про які свідок не повідомляла, а саме, відповідно до показань ОСОБА_11 вона не заходила у квартиру та ванну кімнату.

Крім того, вважає, що вирок ґрунтується на недопустимих доказах. У протоколі огляду місця події від 13.03.2016 ОСОБА_11 вказана як понята, хоча відповідно до показань потерпілого, коли він приїхав у квартиру, її там не було. ОСОБА_11 заінтересована особа, оскільки є подругою потерпілої, мала доступ до місця події до настання смерті останньої і самостійно з`ясовувала обставини події у обвинуваченого до його затримання. У вступній частині протоколу як учасники слідчої дії вказані 4 особи, а підписали протокол 6 осіб. У цьому документі наявні відомості лише про місце вилучення предметів і відсутні відомості про послідовність всіх дій під час проведення огляду за правилами обшуку, а так само про упакування вилучених речей, що свідчить про те, що упакування та опечатування не здійснювалися. Також у протоколі вказано, що огляд квартири проведено на підставі факту вбивства ОСОБА_9 до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Огляд проведений без дозволу слідчого судді, тобто проникнення до житла відбулося без передбачених ч.3 ст.233 КПК України підстав. Вказані обставини в сукупності зі складанням протоколу з порушенням вимог ст.ст.104, 105 КПК України тягнуть недопустимість даних у ньому як доказів. До того ж, труп потерпілої для проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення причин смерті у відповідну установу слідчим не направлявся, що випливає з показань потерпілого ОСОБА_10 , який сам відвозив тіло в морг, що суперечить п.п.11 п.5 Порядку взаємодії між органами внутрішніх справ, закладами охорони здоров`я та прокуратури України при встановленні факту смерті людини, затвердженого спільним наказом МВС України, МОЗ України, ГПУ № 1095/955/119 від 28.11.2012, згідно з яким транспортування тіл померлих з ознаками насильницької смерті чи підозри на таку до бюро судово-медичних експертиз здійснюється в установленому законодавством порядку обов`язково в супроводі працівника органу внутрішніх справ. Відомості у протоколі огляду місця події про виявлені на тілі потерпілої ножові порізи відсутні, хоча така інформація міститься у витягу з ЄРДР. Також у витягу зазначено інший номер квартири АДРЕСА_2 , з чого сторона захисту робить висновок, що цей протокол не є первісним протоколом огляду місця події, проведеного слідчо-оперативною групою, на підставі якого відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР, а інший протокол у справі відсутній. У цьому кримінальному провадженні невідомі особи оглядали труп ОСОБА_9 , протокол огляду трупа, підписаний судово-медичним експертом або лікарем, відсутній. Цим обставинам суд першої інстанції належну оцінку не дав.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.03.2016 за клопотанням слідчого надано дозвіл на проведення огляду житла з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Разом з тим, ухвала не оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а в наявній у справі ухвалі не наведено передбаченого ч.3 ст.233 КПК України обґрунтування дозволу на проведення обшуку напередодні, що підтверджує, що слідчий без дозволу слідчого судді та визначених законом підстав провів обшук квартири.

ОСОБА_8 фактично був затриманий поліцейськими чергової частини о 3 годині 13 березня 2016 року біля ліфту в під`їзді, де розташована квартира АДРЕСА_3 , до прибуття слідчо-оперативної групи. А тому дані у складеному через 8 годин протоколі затримання, без залучення захисника, участь якого є обов`язковою, згідно з яким у обвинуваченого вилучалися одяг, взуття та мобільний телефон, є недопустимими доказами, як і похідний від цього протоколу доказ висновок експерта № 101 від 25.05.2016. Вилучені речі не фотографувалися та не упаковувалися в присутності ОСОБА_8 , у зв`язку з чим існують сумніви у тому, що об`єктами дослідження були саме речі обвинуваченого. Крім того, речові докази не фіксувалися за допомогою фотографування або відеозапису та докладно не описувалися, як це передбачено п.4 ч.6 ст.100 КПК України у чинній на той час редакції.

Що стосується висновку експерта № 114 від 30.05.2016, то згідно з ч.5 ст.101 КПК України він не може ґрунтуватися на доказах, визнаних судом недопустимими. До проведення експертизи труп знаходився у потерпілого ОСОБА_10 та сторонніх осіб, які самостійно доставили його в морг без відповідного рішення слідчого. Висновок експерта є похідним від протоколу огляду трупа від 14.03.2016, який суд визнав недопустимим доказом, оскільки огляд проводився слідчим без судово-медичного експерта. Цей висновок ґрунтується на висновках інших експертиз, зокрема, медико-криміналістичної, судово-токсикологічної, судово-гістологічної, які у кримінальному провадженні відсутні і які експерт самостійно отримав як вихідні дані, що є порушенням вимог п.2.8 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995. Враховуючи те, що при призначенні експертизи обвинувачений користується відповідними процесуальними правами, неповідомлення ОСОБА_8 про призначення експертизи позбавило його можливості брати участь при її проведенні та реалізувати інші права, що є порушенням права на захист. З огляду на викладене захисник просить застосувати доктрину плодів отруйного дерева (fruit of the poisonous tree) і визнати дані у висновку судово-медичної експертизи недопустимими доказами.

Дані у висновку експерта № 100 від 24.05.2016 захисник також вважає недопустимими, оскільки висновок є похідним від протоколу огляду місця події. Експерту на дослідження надавалися жіноча кофта та штани, підписи всіх осіб, які брали участь при проведенні огляду, на конверті відсутні.

Стосовно протоколу огляду та прослуховування аудіозапису від 03.06.2016, то дані у ньому недопустимі, тому що наявний у кримінальному провадженні CD-R диск не є оригіналом звукозапису розмови оператора служби 102 з громадянином, який назвався ОСОБА_8 . Диск речовим доказом не визнавався, протокол тимчасового доступу до речей і документів, яким мав вилучатись диск, відсутній, і його походження невідоме. Також ця розмова є позасудовими поясненнями, можливо, наданими обвинуваченим у нетверезому стані, а тому є сумнівною. Такі пояснення були надані без участі захисника, а відтак, в силу положень ст.86, ч.4 ст.95 КПК України не можуть бути допустимим доказом, що кореспондується з висновком у постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 359/6489/13-к. Запис розмови здійснений негласно, у той час як обов`язковим елементом порядку отримання доказів в результаті негласних слідчих (розшукових) дій є попередній дозвіл уповноважених суб`єктів (слідчого судді, прокурора, слідчого), а тому суд не міг мотивувати свої висновки цим доказом. Постанова про визнання диску речовим доказом від 03.06.2016, супровідний лист від 03.06.2016, яким направлявся диск, ОСОБА_8 в порядку ст.290 КПК України не відкривалися, протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування відсутній, і з самими матеріалами сторона захисту знайомилася вже під час судового розгляду. З огляду на викладене захисник стверджує про недопустимість всіх зібраних стороною обвинувачення доказів.

Вказуючи на недопустимість даних у постанові про визнання речових доказів від 02.06.2016, звертає увагу, що це питання було вирішено лише через 3 місяці після вилучення речей та предметів і після проведення експертиз, що свідчить про порушення норм, які регулюють порядок проведення досудового розслідування, зважаючи на те, що вони мали бути визнані речовими доказами невідкладно і передані на зберігання. Ця постанова включає і докази, отримані в іншому кримінальному провадженні.

Беручи до уваги висновок експерта № 234-114 від 02.06.2016, суд одночасно визнав недопустимим доказом дані в п.4 вказаного висновку стосовно відтворених ОСОБА_8 під час слідчого експерименту обставин. Оскільки обвинувачений вказує, що, можливо, ОСОБА_9 отримала ушкодження голови в результаті падіння на підлогу, вирок містить суперечливі висновки щодо обставин кримінального правопорушення і версія обвинуваченого не спростована. Також висновок експерта не містить відомостей про метод встановлення моменту настання смерті від часу отримання тілесних ушкоджень потерпілою, експерт посилається на дані, отримані під час слідчого експерименту, а тому висновок ґрунтується на власних припущеннях експерта та даних слідчого експерименту, які суд визнав недопустимими.

Як підсумок, стверджує, що винуватість ОСОБА_8 не доведена поза розумним сумнівом, вирок ґрунтується на недопустимих доказах, а тому є незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи представника потерпілого ОСОБА_6 та прокурора, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, у визначених судом апеляційної інстанції межах, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 вчинив умисне вбивство ОСОБА_9 за наступних обставин.

В період з 21 години 12 березня 2016 року до 2 години 13 березня 2016 року за адресою: АДРЕСА_4 , між ОСОБА_8 та його колишньою дружиною ОСОБА_9 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, виникла сварка, яка в подальшому переросла в бійку. Реалізовуючи умисел на вбивство ОСОБА_9 та бажаючи позбавити її життя, ОСОБА_8 почав умисно завдавати ОСОБА_9 численні удари руками в голову, по тулубу та кінцівкам, чим спричинив їй тілесні ушкодження: крововиливи під м`якими мозковими оболонками та у шлуночки головного мозку, крововиливи в м`які покриви голови, синці на голові та обличчі, рани на лобі справа та зліва, на переніссі, на нижній повіці лівого ока, на обох губах справа, на підборідді справа та в правій завушній області, синці на верхніх кінцівках, на правій нозі та на правій молочній залозі. Смерть ОСОБА_9 настала на місці події від отриманої внутрішньочерепної травми із забоєм головного мозку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Потерпілий ОСОБА_10 показав, що вбита ОСОБА_9 була його донькою. Вона не працювала, проживала зі своїм колишнім чоловіком після того, як останній посварився зі своєю дружиною. Коли останній раз розмовляв з донькою 12 березня 2016 року, та була трохи п`яна, сказала, що після 8 Березня ще з кимось гуляють. Про смерть ОСОБА_9 йому стало відомо від сусідки ОСОБА_11 , яка сказала, що обвинувачений побив доньку, а потім о 3 годині ночі 13 березня 2016 року ОСОБА_11 знову зателефонувала і сказала, що донька померла. Донька і ОСОБА_8 часто билися між собою. Це було не в його присутності, але донька приходила з синцями і жалілась матері. Вона вживала алкогольні напої. Коли він приїхав на місце події, вже була поліція, донька лежала мертва на ліжку, у неї була розбита голова, були садна, як рани, на скроневій області, синці на тілі.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що із загиблою ОСОБА_9 вони були подругами. У той день вона прийшла до ОСОБА_9 , стукала у двері, ніхто не відчиняв. Потім двері відчинив обвинувачений. Вона зайшла у квартиру і побачила потерпілу у ванній кімнаті, двері якої були відкриті. ОСОБА_9 лежала у самій ванній в одязі, непритомна і без свідомості. Побачила у неї на голові над бровою розсічення. Вона не зверталася до ОСОБА_8 , так як від побаченого злякалася. У ванній кімнаті бачила кров на одвірку та на пральній машині. При ній обвинувачений взяв ОСОБА_9 і тягнув у кімнату до ліжка, ноги потерпілої волочилися по полу. Коли ОСОБА_8 поклав потерпілу на ліжко, вона продовжувала бути непритомною, і він вкрив її ковдрою. На її запитання, навіщо він побив її (Ірину), ОСОБА_8 сказав, що вона вкрала 400 гривень. Обвинувачений був у стані алкогольного сп`яніння, бо у нього був неприємний запах перегару. Їй сусідка розповіла, що мати ОСОБА_8 говорила, що обвинувачений готовий дати їй 1 000 доларів США, щоб вона змінила свої показання.

Ці показання суд обґрунтовано поклав в основу вироку, істотних суперечностей вони не містять, а наявність деяких розбіжностей лише в тому, чи телефонувала ОСОБА_11 потерпілому з повідомленням, що ОСОБА_8 побив його доньку, яка в подальшому померла, логічно пояснюються тим, що від часу вчинення кримінального правопорушення до допиту вказаних осіб у суді пройшов значний проміжок часу. Так, потерпілий допитувався більше ніж через 2 роки, а свідок більше ніж через 5 років після вбивства потерпілої. Жодних підстав ставити такі показання під сумнів колегія суддів не вбачає і вважає надуманими твердження захисника про те, що ОСОБА_11 є заінтересованою особою лише тому, що товаришувала з потерпілою і мала доступ до місця події до настання смерті останньої. Не є показання потерпілого ОСОБА_10 в цій частині і показаннями з чужих слів, оскільки потерпілий повідомив суду обставини, які сприймав від свідка особисто. Що стосується тверджень захисника, що суд виклав у вироку показання, які ОСОБА_11 не давала, то вони не відповідають дійсності і спростовуються аудіозаписом на технічному носії інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Показання потерпілого і свідка узгоджуються з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки, зокрема, з даними, які містяться в:

- протоколі огляду місця події від 13.03.2016, в ході якого у квартирі АДРЕСА_5 виявлено труп ОСОБА_9 зі слідами насильницької смерті. З місця події, серед іншого, вилучено сліди папілярних узорів, змиви речовини, схожої на кров, зріз з покривала з нашаруванням такої ж речовини, два фрагменти волосся, одяг потерпілої, тощо (т.2 а.с.146-161);

- протоколі затримання від 13.03.2016, згідно з яким під час особистого обшуку ОСОБА_8 в порядку, передбаченому ст.208 КПК України, у нього вилучено жилетку, кофту з капюшоном, на руках якої виявлено плями бурого кольору, схожі на кров, спортивні штани з нашаруванням речовини на передній поверхні, кросівки, мобільний телефон (т.2 а.с.170-173);

- висновку експерта № 114 від 30.05.2016, у відповідності з яким при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 виявлені наступні ушкодження: крововиливи під м`якими мозковими оболонками та у шлуночки головного мозку, крововиливи в м`які покриви голови, синці на голові та обличчі, рани на лобі справа та зліва, на переніссі, на нижній повіці лівого ока, на обох губах справа, на підборідді справа та в правій завушній області, синці на верхніх кінцівках, на правій нозі та на правій молочній залозі. Смерть ОСОБА_9 настала від внутрішньочерепної травми із забоєм головного мозку. Ушкодження заподіяні тупими предметами, можливо, від нанесення ударів рукою іншою особою. Ушкодження в області голови мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, а всі інші ушкодження мають ознаки легких тілесних ушкоджень. Локалізація та характер ушкоджень дають змогу вважати, що мало місце не менше ніж 20 точок прикладання сили, і свідчить про те, що положення тіла змінювалось під час отримання тілесних ушкоджень між потерпілою та нападаючим. При судово-токсикологічній експертизі в крові та сечі знайдено етиловий спирт у концентрації, відповідно, 3,63 ‰ і 5,16 ‰, що за життя може відповідати тяжкому алкогольному сп`янінню (т.2 а.с.174-176);

- висновку експерта № 234-114 від 02.06.2016, згідно з яким локалізація та характер ушкоджень у ОСОБА_9 дають змогу вважати, що всі вони не могли виникнути в результаті падіння з висоти власного зросту без прискорення. Комплекс реактивних змін у крововиливах вказує на те, що ушкодження потерпілій були заподіяні за 30-60 хвилин до моменту настання смерті. Враховуючи характер черепно-мозкової травми та ступінь алкогольного сп`яніння, можна сказати, що ОСОБА_9 не могла пересуватися та здійснювати активні дії після отримання тілесних ушкоджень (п.п.1-3) (т.2 а.с.229);

- висновку експерта № 100 від 24.05.2016, згідно з яким на штанах і кофті, вилучених при огляді місця події, виявлена кров, яка може походити від ОСОБА_9 (т.2 а.с.180-182);

- висновку експерта № 101 від 25.05.2016, згідно з яким на вилучених при затриманні ОСОБА_8 спортивних штанах виявлена кров, яка може походити від ОСОБА_9 (т.2 а.с.183-185);

- висновку експерта № 4-03/620 від 23.05.2016, у відповідності з яким 11 слідів папілярних узорів, вилучених при огляді місця події, залишені великим пальцем правої руки, великим пальцем лівої руки, середнім пальцем лівої руки, безіменним пальцем лівої руки, вказівним пальцем лівої руки, долонею правої руки ОСОБА_8 (т.2 а.с.186-214);

- висновку експерта № 176 від 27.04.2016, у відповідності з яким ОСОБА_8 під час скоєння інкримінованих йому дій на психічне захворювання не страждав, в тому числі не знаходився в тимчасовому хворобливому стані, а перебував у стані простого алкогольного сп`яніння. Тому він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Під час проведеного обстеження ознак психічного захворювання у нього також не виявлено, він може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує (т.2 а.с.215-216);

- протоколі огляду та прослуховування аудіозапису від 03.06.2016 на CD-R диску, який визнаний речовим доказом, на якому міститься розмова ОСОБА_8 з оператором служби 102, яка відбулася 13.03.2016 о 2 годині 34 хвилини. Під час розмови ОСОБА_8 повідомляє, що він побив жінку і вона, здається, померла, називає свої та потерпілої анкетні дані (т.2 а.с.217-218, 219, 220);

- протоколі огляду предметів від 02.06.2016, які визнані речовими доказами, в тому числі вилучені у ОСОБА_8 кофта та штани, вилучені під час огляду місця події 2 фрагменти волосся, сліди папілярних узорів, змиви речовини бурого кольору, кофта та штани потерпілої (т.2 а.с.221-222, 223);

- протоколі медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння № 344 від 13.03.2016, згідно з яким станом на 4 годину 50 хвилин 13.03.2016 ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння (т.2 а.с.241).

В суді першої інстанції ОСОБА_8 показав, що потерпіла його колишня дружина, у якої він тимчасово проживав, зловживала алкогольними напоями, про що він з нею неодноразово розмовляв. 12 березня 2016 року він повернувся додому, заходила сусідка ОСОБА_11 і питала про ОСОБА_9 , якої не було вдома. Потім почув, що ОСОБА_9 впала, бо прийшла додому в стані сильного алкогольного сп`яніння. Потерпіла повзла, піднімалася і знову падала, а потім лягла спати. Він пішов за цигарками, коли повернувся через 20 хвилин, ОСОБА_9 лежала на боку і у неї з лоба йшла кров. Він звертався до неї, затягнув до ванної, тому що хотів помити обличчя і волосся. В цей час подзвонили у двері, він відчинив і побачив ОСОБА_11 , яка спитала, що тут. Відповів, що не знає. Потім переніс ОСОБА_9 на ліжко і ліг спати, а коли прокинувся вночі, потерпіла вже була холодна. Він викликав поліцію, про причину смерті не повідомляв. ОСОБА_9 він не бив, у той день сварок не було, і між ними, взагалі, були добрі стосунки. Крім порізу на лобі, інших тілесних ушкоджень на ній не бачив.

Показанням ОСОБА_8 , який заперечив свою причетність до заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, суд дав оцінку, розцінивши їх як спосіб обраного захисту, і правильно відкинув їх, про що навів у вироку ґрунтовні мотиви.

Колегія суддів погоджується з тим, що версія обвинуваченого є непослідовною і спростовується показаннями свідка ОСОБА_11 , якій обвинувачений сам повідомив, що побив потерпілу за те, що вона вкрала у нього 400 гривень. Оператору служби 102 з власного мобільного телефону ОСОБА_8 повідомляє, що побив жінку, вона по-моєму померла, називає своє прізвище, ім`я, по батькові. Показання обвинуваченого про наявність у ОСОБА_9 тілесного ушкодження лише у вигляді розсічення на лобі, яке вона нібито могла отримати внаслідок падіння, вочевидь не узгоджуються з висновками судово-медичних експертиз, під час проведення яких у потерпілої було виявлено тільки на голові та обличчі численні видимі тілесні ушкодження, які обвинувачений не міг не бачити, у вигляді синців на голові та обличчі, рани на лобі справа та зліва, на переніссі, на нижній повіці лівого ока, на обох губах, на підборідді справа та в правій завушній області. Мало місце не менш ніж 20 точок прикладання сили, змінюваність положення тіла під час отримання тілесних ушкоджень між потерпілою та нападаючим, і всі ці тілесні ушкодження не могли виникнути в результаті падіння з висоти власного зросту без прискорення.

Показання ОСОБА_8 в тій частині, що поліції про причини смерті він не повідомляв, є непереконливими і спростовуються аудіозаписом. До того ж, сам обвинувачений не заперечував, що після того, як він викликав поліцію, йому телефонували, щоб уточнити адресу, що було можливе тільки після фіксації вхідного дзвінка з номеру мобільного телефону, яким він користувався.

Зважаючи на те, що в момент вчинення кримінального правопорушення в квартирі знаходилися лише обвинувачений та потерпіла, сторона обвинувачення і не могла представити свідків обставин, які передували вбивству. Між тим, всупереч доводам захисника, хоча свідок ОСОБА_11 і не була очевидцем злочину, її показання в сукупності з іншими доказами хоча й опосередковано, однак підтверджують, що вбивству ОСОБА_9 передувала сварка та бійка. Про те, що обвинувачений застосовував до потерпілої насильство, суду повідомив потерпілий ОСОБА_10 , і сам ОСОБА_9 у показаннях зазначав про своє незадоволення поведінкою потерпілої, яка не працювала і зловживала алкогольними напоями.

Суд встановив конкретні обставини кримінального правопорушення, тобто місце, час, спосіб вбивства, час спричинення тілесних ушкоджень, взаємовідносини між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які цьому передували, і виклав у вироку формулювання обвинувачення, визнане доведеним.

Про умисел ОСОБА_9 на позбавлення потерпілої життя свідчать його дії, які виразились у завданні ОСОБА_9 , яка перебувала у тяжкому стані алкогольного сп`яніння і не могла чинити опір, численних ударів руками в різні частини тіла, в тому числі в життєво важливий орган голову. Звертає колегія суддів увагу і на посткримінальну поведінку обвинуваченого, який, вочевидь усвідомлюючи, що ОСОБА_9 після побиття є непритомною і потребує медичної допомоги, не викликав швидку, а лише змив з потерпілої кров і поклав її на ліжко, намагаючись інсценувати, що ОСОБА_9 або з такими тілесними ушкодженнями повернулася додому, або отримала їх внаслідок падіння.

Посилання в апеляційній скарзі на неповноту судового розгляду, оскільки суд відхилив доводи сторони захисту про відсутність доказів на підтвердження певних обставин, зокрема, сварки та бійки між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , умислу у обвинуваченого на позбавлення потерпілої життя, тощо, є безпідставними.

Згідно з ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі, якщо: 1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; 2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до таких загальних засад кримінального провадження, як змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та диспозитивність, які визначені в ст.ст.22, 26 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. При цьому сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.

Захисник не вказує, які конкретно докази суд не дослідив або які процесуальні дії не провів, а, фактично, висловлює свою незгоду з наданою судом оцінкою доказів. Отже, неповноти судового розгляду допущено не було.

Згідно з ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому законом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Витяг з ЄРДР, на який посилається захисник, намагаючись довести, що огляд місця події нібито проводився кілька разів, в якому вказано, що виїздом слідчо-оперативної групи на місце події було встановлено, що на тілі ОСОБА_9 виявлено численні ножові порізи (т.2 а.с.145), не є процесуальним джерелом доказів у розумінні положень ч.2 ст.84 КПК України. У витягу вказано номер квартири АДРЕСА_3 , який ОСОБА_8 повідомив по телефону, у той час як труп виявлено в квартирі АДРЕСА_6 . Належним доказом на підтвердження наявності, характеру та локалізації тілесних ушкоджень є висновок експерта, а не витяг з ЄРДР.

Враховуючи те, що під час огляду місця події було виявлено труп ОСОБА_9 з тілесними ушкодженнями в лобній області справа у вигляді рани лінійної форми, численних синців на правій половині обличчя, крововиливів на губах, рани на нижній поверхні підборіддя, синців на правій молочній залозі, тильній поверхні правої кисті, тощо, що узгоджується з висновком судово-медичної експертизи, підстав вважати, що наявний у справі протокол огляду місця події не є первісним, немає.

Колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про недопустимість даних у протоколі огляду місця події від 13.03.2016 квартири АДРЕСА_5 , в якій було виявлено труп ОСОБА_9 зі слідами насильницької смерті.

Жодних даних, які б свідчили, що цей доказ отриманий всупереч встановленому порядку, сторона захисту не надала. Те, що на момент прибуття потерпілого в квартирі була відсутня ОСОБА_11 , яка залучалася як понята, не свідчить, що свідок не брала участь в огляді місця події. І свідок підтвердила, що зранку залучалася поліцією при проведенні слідчої дії. Як зазначено в цій ухвалі раніше, доводи захисника, що свідок є заінтересованою особою, непереконливі, як і його твердження про порушення права обвинуваченого на захист у зв`язку із залученням ОСОБА_11 як понятої, оскільки, в чому конкретно виразилися такі порушення, захисник не вказує.

Відповідно до вимог ст.104 КПК України у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. Протокол повинен містити відомості, зокрема, про всіх осіб, присутніх під час проведення процесуальної дії. Протокол підписують всі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії.

Зауваження захисту на те, що у вступній частині протоколу зазначено про участь 4-ох учасників, у той час як сам документ підписаний 6-ма особами, є слушними. Водночас, протокол підписаний слідчим, який проводив слідчу дію, спеціалістом, судово-медичним експертом, потерпілим, а також понятими, які засвідчили відповідність відомостей, що викладені у протоколі, дійсним обставинам справи. А тому відсутні підстави вважати, що огляд місця події проведений не в передбаченому законом порядку і визнавати дані у ньому недопустимими доказами лише з огляду на недоліки оформлення.

Протокол містить дані про послідовність дій слідчого під час огляду, що спростовує твердження захисника про протилежне. Дійсно, в ньому відсутні дані про упакування вилучених речей, однак це не свідчить про те, що вони не упаковувались та не опечатувались, оскільки, як це вбачається з висновку експерта № 100 від 24.05.2016, жіноча кофта та штани доставлені у відділення лабораторії в картонній коробці в заклеєному виді, цілісність упаковки не порушена, з підписами понятих, спеціаліста і слідчого на коробці.

За змістом ст.ст.214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Згідно з ч.1 ст.233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч.3 цієї статті.

Огляд місця події в цьому кримінальному провадженні проведений на підставі повідомлення ОСОБА_8 в службу 102 до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд квартири, в процесі якого виявлено труп потерпілої з ознаками насильницької смерті. Оскільки місце виявлення трупа вважається місцем події, його огляд є невідкладною слідчою дією, яка не потребує попереднього дозволу слідчого судді, і протокол такого огляду не може бути визнаний недопустимим доказом за цієї підстави.

Потерпіла, яка мешкала в квартирі, на момент прибуття поліцейських була мертва, ініціатором виклику поліції був ОСОБА_8 , який тимчасово там мешкав, при огляді місця події брав участь потерпілий ОСОБА_12 , який зауважень не висловлював, що свідчить про добровільну згоду на проникнення до житла, виключає визнання отриманих доказів недопустимими і спростовує доводи захисника про недотримання вимог ст.233 КПК України.

Такі ж позиції містяться у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 518/203/17, від 31.10.2018 у справі № 399/273/16-к.

До того ж, ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.03.2016, на яку посилається сам захисник, за клопотанням слідчого надано дозвіл на огляд вказаної квартири з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Додатково колегія суддів зауважує, що працівники поліції, які прибули на виклик, огляд квартири не здійснювали, обставини кримінального правопорушення не фіксували і не збирали докази, у зв`язку з чим посилання захисника на те, що їх вхід у квартиру в подальшому не був санкціонований слідчим суддею, не ґрунтуються на вимогах закону.

У протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 13.03.2016, слідчий вказав як час фактичного затримання ОСОБА_8 3 година, так і час його складання 11 година. Відсутність у протоколі даних про пакування вилучених під час особистого обшуку ОСОБА_8 речей не свідчить, що воно не здійснювалось. Сам захисник в апеляційній скарзі вказує, що за наслідками дослідження в суді речей було з`ясовано, що вони запаковані. Кримінальним процесуальним законом не передбачено, що на бірці при пакуванні має бути підпис затриманого, що вилучені речі обов`язково фотографуються. Факт вилучення у нього одягу ОСОБА_8 ніколи не заперечувався, як не заперечувалася і належність йому дослідженого в судовому засіданні одягу, який визнано речовими доказами. А тому констатація захисником сумнівів, що об`єктом дослідження були саме ті речі, які вилучалися у ОСОБА_8 , надумана. Обшук проводився за участю захисника ОСОБА_13 , яка зауважень стосовно проведеної слідчої дії не висловлювала, у зв`язку з чим право обвинуваченого на захист при проведенні цієї слідчої дії порушено не було.

Частиною 6 ст.100 КПК України визначені конкретні випадки, коли речові докази фіксуються за допомогою фотографування або відеозапису та докладно описуються. Це стосується речових доказів, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речових доказів у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому всуванню. Насамперед, така фіксація пов`язана з тим, що речові докази вибувають з володіння сторони обвинувачення, оскільки підлягають поверненню власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, реалізовуються, знищуються, передаються для їх технологічної переробки.

Одяг ОСОБА_8 до таких речових доказів не відносяться, у зв`язку з чим нездійснення слідчим фотографування та докладного опису не може бути підставою для визнання їх недопустимими доказами.

Кримінальним процесуальним законом не передбачено такий вид процесуального рішення, як направлення трупа до моргу. Судово-медичні експертизи у кримінальному провадженні проведені на підставі постанов слідчого Білоцерківського ВП ГУНП у Київській області від 14.03.2016, від 01.06.2016 за результатами безпосереднього зовнішнього та внутрішнього дослідження трупа, вилучення органів та тканин для лабораторних досліджень трупа у відповідності з Правилами проведення судово-медичної експертизи (досліджень) трупів у бюро судово-медичної експертизи, затвердженими наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, а не за наслідками огляду трупа, протокол про що від 14.02.2016 суд визнав недопустимим доказом. Відтак, висновки експертів не є похідними доказами від цього протоколу. Також колегія суддів звертає увагу, що труп ОСОБА_9 оглядався за участі судово-медичного експерта ОСОБА_14 , який в подальшому проводив експертизу, одночасно з оглядом місця події, що передбачено ч.2 ст.238 КПК України. І вказаний протокол огляду місця події недопустимим доказом не визнаний.

Згідно з п.1.3 вказаних раніше Правил для досягнення мети використовуються знання в галузі судової медицини та інших медичних спеціальностей, застосовуються спеціальні лабораторні методи дослідження (гістологічні, медико-криміналістичні, токсикологічні тощо) і, якщо необхідно, вивчається медична документація, матеріали кримінальних та цивільних справ.

Незважаючи на те, що у висновку експерта № 114 від 30.05.2016 містяться посилання на висновки судово-токсикологічної, судово-гістологічної, медико- криміналістичної експертиз, ці документи, по суті, є актами лабораторних методів досліджень, які застосовувалися при проведенні експертизи. Отже, експертом самостійно не отримувалися вихідні дані, як це намагається довести захисник.

Яким чином участь ОСОБА_8 при проведенні цієї експертизи могла вплинути на повноту і правильність висновку, захисник не зазначає, а тому посилання на порушення права на захист у зв`язку з тим, що обвинувачений не був повідомлений про її призначення, є формальними.

Враховуючи те, що при вилученні одягу потерпілої та обвинуваченого під час огляду місця події та особистого обшуку в порядку, передбаченому ст.208 КПК України, порушень вимог закону допущено не було, і кримінальним процесуальним законом не передбачено, що на упакуванні вилучених речей повинні бути підписи всіх учасників слідчої дії, підстави для застосування доктрини плодів отруйного дерева (fruit of the poisonous tree) до висновків експертів № 100 від 24.05.2016, № 101 від 25.05.2016 за наслідками проведення судово-імунологічних експертиз відсутні.

Твердження захисника про невідоме походження CD-R диску, на якому зафіксована розмова оператора служби 102 з громадянином, який назвався ОСОБА_8 , не відповідають дійсності. Цей диск отриманий слідчим на запит до Управління інформаційної підтримки та координації поліції 102 ГУНП в Київській області (т.3 а.с.134), що узгоджується з вимогами ч.2 ст.93 КПК України, інформація на ньому не відноситься до охоронюваної законом таємниці, що не потребувало звернення до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів.

Згідно з ч.3 ст.99 КПК України оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Таким чином, записаний на оптичний диск носій інформації електронний файл у виді аудіозапису є оригіналом (відображенням) електронного документу.

При цьому відповідно до ч.ч.1, 2 ст.99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Для виконання завдань кримінального провадження з огляду на положення ч.2 ст.8 Закону України Про електронні документи та електронний документообіг допустимість електронного документа як доказу не можна заперечувати винятково на підставі того, що він має електронну форму. Відповідно до ст.7 цього Закону у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Один і той же електронний документ може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом екземпляри електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом і датою створення.

Отриманий на запит диск з аудіозаписом розмови виготовлений у зв`язку з необхідністю збереження та надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на сервері Управління інформаційної підтримки та координації поліції 102 ГУНП в Київській області.

Така ж позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 29.03.2021 у справі № 554/5090/16-к, а тому доводи захисника про недопустимість протоколу огляду та прослуховування аудіозапису від 03.06.2016 у зв`язку з відсутністю оригінального запису на сервері не заслуговують на увагу.

Недоречними є і посилання на недопустимість даних у протоколі та на диску, який визнаний речовим доказом, які нібито отримані внаслідок проведення негласних слідчих (розшукових) дій без попереднього дозволу уповноважених суб`єктів. Одночасно з цим захисник вказує, що ці докази є позасудовими поясненнями, можливо, здійсненими обвинуваченим у нетверезому стані, без участі захисника, а тому є сумнівними, і що запис розмови здійснений негласно.

Цей запис здійснений до внесення відомостей до ЄРДР, про що захиснику достовірно відомо, що свідчить про те, що негласні слідчі (розшукові) дії у цьому кримінальному провадженні не проводилися і на той час у ОСОБА_8 і не могло бути захисника. Враховуючи те, що обвинувачений сам зателефонував у службу 102 з офіційним повідомленням про насильницьку смерть ОСОБА_8 , назвав адресу, своє прізвище, ім`я та по батькові, він не міг і не повинен був розраховувати на захист цієї інформації від втручання інших осіб. Зазвичай телефонні повідомлення в державні органи, установи та організації записуються, що є загальновідомим фактом, у зв`язку з чим безпідставними є і доводи, що запис розмови здійснений негласно. Також колегія суддів звертає увагу, що постанови Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 359/6489/13-к, висновки в якій нібито кореспондуються з позицією захисту, не існує.

Що стосується позиції захисника про недопустимість всіх наявних у справі доказів, оскільки всупереч вимогам ст.290 КПК України вони не відкривалися стороні захисту, то вона спростовується даними у протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 03.06.2016, який підписаний обвинуваченим. Те, що обвинувачений утримувався в ДУ Київський слідчий ізолятор, ніяким чином не перешкоджало стороні обвинувачення надати йому матеріали кримінального провадження для ознайомлення. До того ж, отримання в цей же день копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування ОСОБА_8 захисник під сумнів не ставить.

Постанова про визнання вилучених у кримінальному провадженні речей та предметів речовими доказами та передачу їх на зберігання є процесуальним рішенням, а не джерелом отримання доказів, а тому не може бути визнана недопустимою. Що стосується безпосередньо речових доказів, то твердження захисника про порушення слідчим, який виніс постанову через 3 місяці після їх вилучення та вже після проведення експертиз норм, які регулюють порядок проведення досудового розслідування, є його суб`єктивною інтерпретацією норм кримінального процесуального законодавства. На користь цього свідчить і те, що апеляційна скарга не містить посилання на норми, які нібито порушив слідчий. Захисник вірно вказує, що в мотивувальній частині постанови міститься інформація про вилучення речей та документів, які не мають відношення до цього кримінального провадження, що колегія суддів розцінює як технічну помилку, однак в резолютивній частині постанови йдеться виключно про речові докази, які були вилучені під час огляду місця події та обшуку ОСОБА_8 .

Дані у висновку експерта № 234-114 від 02.06.2016 суд визнав недопустимими доказами лише в частині, а саме, п.4 підсумків, в якому вказано, що дані слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 від 01.06.2016 та наявність і локалізація тілесних ушкоджень дають змогу вважати, що вони не могли виникнути за обставин, на які він вказує.

Разом з тим, доводи в апеляційній скарзі про суперечливість висновків суду про обставини кримінального правопорушення, оскільки нібито версія обвинуваченого про обставини, за яких у потерпілої могли виникнути тілесні ушкодження, не спростована, необґрунтовані. Версія ОСОБА_8 спростовується іншими пунктами підсумків цього та попереднього висновків судово-медичних експертиз, які викладені раніше. Незрозуміло, що має на увазі захисник, вказуючи на відсутність у висновку методу встановлення моменту настання смерті, і як це може вплинути на повноту та правильність висновку. А врахування експертом даних у протоколі проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного від 01.06.2016, які визнані недопустимими доказами, не можуть, як наслідок, тягти визнання недопустимим доказом висновку в цілому.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

А тому доводи в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості злочину, суспільно небезпечні наслідки у виді смерті людини, особу винного, який судимостей не має, посередньо характеризується, з 2011 року перебуває під диспансерно-динамічним наглядом лікаря нарколога з приводу синдрому залежності від алкоголю, а також обставини, що пом`якшують покарання, наявність на утриманні дитини, що обвинувачений є потерпілим (категорія 4) від наслідків аварії на ЧАЕС, і обставину, що його обтяжує, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і правильно призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги захисника відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2022 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3