Справа № 439/1540/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/377/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000137 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 31.03.2022 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Сігулда, Рижського району, Республіки Латвія, українця, громадянина України, розлученого,з середньою освітою, не працюючого, який є особою без інвалідності, має на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України,-

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подала апеляційну скаргу на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 31.03.2022 щодо ОСОБА_7 , якого визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 1700 грн.

Вирішено питання з речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено часткового.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 2220 гривень майнової шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, а також 3000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Всього стягнути 5220 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 гривень.
Захисник обвинуваченого просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає вирок незаконним через невідповідність висновків суду викладених у рішенні фактичним обставинам справи, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Крім того судом першої інстанції у даному кримінальному проваджені порушені вимоги ст.ст. 91, 92, 368, 419 КПК України, оскільки судом не надано будь-якої оцінки або надана неналежна оцінка доводам і доказам сторони захисту щодо обвинувачення ОСОБА_7 , за ч.1 ст. 162 КК України, в частині визначення мотивів. Це потягло неправильне встановлення судом фактичних обставин справи та неповноту судового розгляду.

Апелянт зазначає, що недоторканість житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою і таке передбачено і у ст. 30 Конституції України. При цьому кримінальним та кримінальним процесуальним законодавством не встановлено обов`язковість такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування, розпорядження майном) чи на праві володіння, як одного із елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на речі (ст.317, 395 ЦК). Апелянт вважає, що встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції ст. 162 КК України.

Апелянт наголошує на тому, що син ОСОБА_10 перебував, за домовленістю між колишнім подружжям, у батька - ОСОБА_11 , але останній не повернув сина матері на початку вересня 2021 року, коли дитина повинна була йти до школи. Відповідно мати переживала, телефонувала неодноразово сину, але трубку особистого телефона сина ніхто не піднімав. Переживаючи ОСОБА_12 зі своїм братом ОСОБА_13 поїхали за дитиною в будинок ОСОБА_11 , де тривалий час проживала ОСОБА_12 , її речі ще там були, але після розлучення переїхала в інше житло. У цьому будинку проживали і інші племінники ОСОБА_7 , крім того він допомагав здійснювати ремонт даного будинку і був не чужою людиною сестрі, приймав активну участь у вихованні племінників, допомагав сестрі матеріально після розлучення. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що у рішенні суду першої інстанції не встановлено мотивів кримінального правопорушення, у вчиненні якого визнано винним ОСОБА_7 , адже висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. Суд повинен був послідовно поєднувати закон із фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити то це буде очевидне порушення права на справедливий суд, яке гарантує ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 вересня 2021 року близько 13:20 год. ОСОБА_7 , в порушення вимог ст.30 Конституції України, яка гарантує кожному недоторканість житла та не допускає проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку не інакше як за вмотивованим рішенням, маючи прямий умисел на незаконне проникнення до приміщення будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_9 , шляхом розбивання скла вхідних дверей вказаного будинку, всупереч волі володільця та без його на те дозволу, передбачаючи при цьому суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, незаконно проник до вищевказаного будинку, чим порушив право потерпілого ОСОБА_9 на недоторканість житла.
Заслухавши доповідача, виступ захисника - адвоката ОСОБА_6 , підтриманий обвинуваченим ОСОБА_7 , про задоволення поданої апеляційної скарги, міркування прокурора про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишенні вироку без змін, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Санкцією ч.1 ст. 162 КК України передбачено покарання за незаконне проникнення до житла чи іншого володіння особи.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 162 КК України, оскільки він своїми протиправними діями вчинив проникнення до житла чи іншого володіння особи. Кримінальне правопорушеннявчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Апеляційні вимоги захисника обвинуваченого були предметом розгляду в суді першої інстанції і їх обґрунтування не спростовує правильність прийнятого рішення у справі. У судовому засіданні суду першої інстанції було ретельно все досліджено.

Незважаючи на не визнання ОСОБА_7 вини у вчиненні злочину така доведена зібраними та дослідженими доказами у справі в суді першої інстанції.

Покликання ОСОБА_7 на те, що у його діях не було умислу на проникнення до житла, суд першої інстанції оцінив критично, оскільки його покази спростовуються дослідженими судом доказами. З таким висновком погоджується і колегія суддів суд апеляційної інстанції.
Судом першої інстанції обґрунтовано акцентовано увагу на тому, що під незаконним проникнення до житла необхідно розуміти будь-яке вторгнення у житло, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку
З суб`єктивної сторони злочин характеризується лише прямим умислом. Винний усвідомлює, що порушує недоторканність житла громадян шляхом вчинення вказаних вище дій, і бажає їх вчинити.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 чітко усвідомлював, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 не належить йому, а також не належить його сестрі ОСОБА_14 . Він достовірно знав про те, що ОСОБА_14 там тривалий час не проживає. Він був обізнаний із тим, що будинок належить колишньому чоловікові сестри ОСОБА_9 . Як підтвердив обвинувачений у судовому засіданні він не отримував жодного дозволу від ОСОБА_9 , як від власника житлового будинку, на проникнення до житлового будинку. Більше того, сам факт зачинення дверей на замок перед ним жінкою власника будинку ОСОБА_15 і був сигналом для ОСОБА_7 , що йому заборонено заходити в такий будинок, що не міг не розуміти обвинувачений ОСОБА_7 в силу свого віку і загального розвитку. Однак, не зважаючи на це, ОСОБА_7 подолав перешкоду у виді зачинених дверей та проник у житло особи. Це свідчить про те, що він бажав досягти своєї мети, а саме проникнути в таке житло. Мотив, яким керувався ОСОБА_7 , а саме: проникнення в житло особи з метою повернення матері сина, не свідчить про наявність у діях ОСОБА_7 необхідної оборони чи крайньої необхідності, оскільки об`єктивних доказів про те, що дитині ОСОБА_16 в цей час загрожувала хоч б якась небезпека, суду не надано. Наявність в діях ОСОБА_7 такого мотиву не спростовує наявність у його діях прямого умислу на вчинення саме проникнення у житло особи.
Відтак апеляційні вимоги захисника обвинуваченого правильність висновків викладених у вироку суду першої інстанції не спростовують.

З врахуванням зазначеного вище колегії суддів вважає, що дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ч.1 ст.162 КК України та йому обґрунтовано призначено покарання, яке відповідає вимогам ст.65 КК України, підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції суд апеляційної інстанції не вбачає.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, а відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Бродівського районного суду Львівської області від 31 березня 2022 року відносно ОСОБА_7 , яким його засудженоза вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: