Справа № 162/635/13-к Провадження №11-кп/802/45/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.366 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ :
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.В`язівне Любешівського району Волинської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, одружений, не працює, раніше не судимий,

визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України та виправданий за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Скасовано арешт на все майно ОСОБА_7 .

Судові витрати за залучення експерта у зв`язку із проведенням почеркознавчої експертизи в сумі 1764 грн. 96 коп. вирішено компенсувати за рахунок коштів Державного бюджету України.

Речові докази: оригінали пояснень ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; оригінали двох постанов про відмову у порушення кримінальної справи від 03 грудня 2010 року залишено в матеріалах кримінального провадження.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що перебуваючи на посаді дільничного інспектора міліції Любешівського районного відділу УМВС України у Волинській області, будучи представником влади, тобто службою особою працівником правоохоронного органу, діючи умисно, з метою фальсифікації матеріалів дослідчої перевірки таким чином, щоб отримати змогу відмовити у порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , в інтересах яких він діяв, вчинив службове підроблення. ОСОБА_7 , використовуючи надані йому владу та службові повноваження всупереч інтересам служби, діючи в інтересах вказаних вище осіб, з 29 листопада по 02 грудня 2010 року у невстановленому досудовим слідством місці, склав завідомо неправдиві офіційні документи, які засвідчують факти та мають юридичне значення: пояснення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які датовані 29 листопада 2010 року, ОСОБА_11 , датоване 30 листопада 2010 року, ОСОБА_12 , яке датоване 01 грудня 2010 року, ОСОБА_13 , датоване 02 грудня 2010 року, власноручно внісши у них завідомо неправдиві відомості про те, що 28 листопада 2010 року у приміщенні бару «Міраж» між ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 із однієї сторони та ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 і ОСОБА_11 з іншої, виникла особиста неприязнь внаслідок чого виникла шарпанина, яка переросла у бійку. Хоча насправді у приміщенні вищевказаного закладу громадського харчування ОСОБА_14 , ОСОБА_17 і ОСОБА_15 безпричинно побили ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також принижували особисту гідність зазначених осіб, змушуючи їх стояти на колінах, та висловлюючись на їх адресу нецензурною лайкою. Такими діями зазначених вище осіб порушено нормальне функціонування закладу громадського відпочинку. У подальшому ОСОБА_7 підробив підписи ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вищевказаних поясненнях та виконав замість них записи про те, що зміст пояснення відповідає тим обставинам, які повідомили зазначені особи.

На підставі вищевказаних документів, які містили завідомо неправдиві відомості, ОСОБА_7 , зловживаючи наданою йому владою та службовими повноваженнями, 03 грудня 2010 року у приміщенні Любешівського РВ УМВС України у Волинській області виніс офіційний документ постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за фактом бійки у барі «Міраж» завідомо неправдиві відомості про те, що у ході проведеної ним перевірки нібито було встановлено, що між ОСОБА_14 та ОСОБА_9 виникли неприязні відносини, що стали причиною бійки, яка не спричинила порушень громадського порядку, а також про те, що останній відмовився від проведення судово-медичного обстеження.

Таким чином, за наведеної фабули кримінального правопорушення, органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 у цій частині кваліфіковано за ч.1 ст.366 КК України.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу в якій вважає його незаконним, необґрунтованим і невмотивованим та оскаржує його у зв`язку з невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що ухвалюючи виправдувальний вирок, судом зроблено висновки, які не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. В ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_11 надали показання про те, що викладені в поясненнях від їх імені обставини не відповідають дійсності, вони не виконували запис "з моїх слів записано вірно, мною прочитано", а також не ставили підписи під їх змістом. Свідок ОСОБА_18 надала показання, що запис "з моїх слів записано вірно, мною прочитано", не виконувала, а чи її підпис під поясненнями, не знає. При цьому, з висновку експерта №490 від 22.05.2013 року встановлено, що під рукописним записом "з моїх слів записано вірно, мною прочитано", в письмових поясненнях ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , виконаний не цими особами, а іншою особою із загальним наслідуванням їх підпису. Встановити, чи виконаний підпис під рукописним записом "з моїх слів записано вірно, мною прочитано" в поясненні ОСОБА_11 останнім чи іншою особою, не виявилось можливим. Разом з тим, у кожному поясненні рукописний текст "з моїх слів записано вірно, мною прочитано" виконано ОСОБА_7 , а не опитаними свідками. Проте, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.370, 374 КПК України, у вироку не надав належної оцінки вказаним доказам сторони обвинувачення та не зазначив з яких мотивів він їх відхиляє.

Місцевим судом у порушення норм законодавства фактично було оцінено вироки Любешівського районного суду від 18.04.11 та від 20.06.11, якими ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 було визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, однак не взято до уваги встановлені ними обставини вчиненого щодо ОСОБА_9 злочину.

В оскаржуваному вироку суд зазначив, що прокурором не доведено мотив та мету вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, проте, прокурор вважає, що склад цього кримінального правопорушення, не передбачає обов`язкової ознаки у виді мотиву чи мети. Формою вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину є прямий умисел. З такої форми вини і слідує мета - фальсифікація матеріалів дослідчої перевірки таким чином, щоб отримати змогу відмовити в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Крім того, з висновку службового розслідування щодо ОСОБА_7 від 01.06.2012 року вбачається, що останній допустив наведені порушення в особистих інтересах, які виразилися в покращенні показників роботи у вигляді зниження рівня злочинності.

Зазначає також про те, що місцевим судом у вироку зазначено, що пояснення, підроблення яких ставиться у вину ОСОБА_7 набули статусу офіційного документа лише після їх підпису опитаними особами, однак, прокурор з посиланням на примітку ст.358 КК України, вважає, що такі пояснення набули статусу офіційного документа з моменту їх складання обвинуваченим, а саме з моменту завершення оформлення шляхом внесення рукописного тексту "Опитав ОСОБА_7 " та проставляння особистого підпису. Також звертає увагу на наявність в даному випадку істотних суперечностей висновків суду, викладених у судовому рішенні, та як у вироку вказано, що пояснення є офіційним документом через наявність у них зафіксованої інформації, яка підтверджує події або факти, які спричини наслідки правового характеру та були використані як доказ в правозастосовній діяльності, і водночас, суд ставить під сумнів таке своє твердження, оскільки вони набувають такого статусу лише після їх підпису опитаними особами.

Крім того, у вироку зазначено, що у висновку експерта №490 від 22.05.2013 року не надано ствердної відповіді про виконання підроблених підписів саме обвинуваченим ОСОБА_7 , однак прокурор вважає, що воно не спростовує винуватість останнього, оскільки цим висновком не заперечується можливість виконання підроблених підписів обвинуваченим. Водночас, дослідчу перевірку проводив саме ОСОБА_7 , відбирав пояснення і на підставі них виніс постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.12.10. Також сам обвинувачений надав суду показання про те, що від відбирав пояснення та виносив таку постанову.

Такі порушення вимог КПК України свідчать про те, що наведені вище докази досліджені судом з порушенням, та у відповідності до ч.3 ст.404 КПК України, повинні бути повторно досліджені судом апеляційної інстанції, оскільки їм дано неправильну оцінку.

Суд першої інстанції обмежився лише формальним переліком наданих стороною обвинувачення доказів, визнавши їх належними та допустимими, однак не навів жодних мотивів з яких їх відхилив, що в силу ст.412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Фактично в основу виправдувального вироку покладено лише показання обвинуваченого, які не підтверджені жодними іншими показаннями чи письмовими документами та спростовуються наведеними вище доказами.

Також вирок суду містить суперечності у підставах виправдування. Так, у мотивувальній частині вироку судом наводяться доводи щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, а в резолютивній частині, - суд прийшов до висновку про недоведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, не зазначивши передбачені ст.373 КПК України законні підстави для прийняття рішення про виправдування.

З огляду на вищенаведене, прокурор просить вирок суду першої інстанції просить скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання, у зв`язку закінчення строків давності.

Також прокурор просить під час апеляційного розгляду у відповідності до ч.3 ст.404 КПК України, повторно дослідити такі докази: пояснення ОСОБА_9 від 29.11.10; пояснення ОСОБА_10 від 29.11.10; пояснення ОСОБА_11 від 30.11.10; пояснення ОСОБА_12 від 01.12.10; пояснення ОСОБА_13 від 02.12.10; постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.12.10; вироки Любешівського районного суду від 18.05.11 та від 20.06.11; висновок службового розслідування щодо ОСОБА_7 від 01.06.12; висновок експерта №490 від 22.05.13.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу у яких просить залишити апеляцію прокурора без задоволення, а виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , - без змін на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, належно дослідженими та оціненими судом під час судового розгляду відповідно до вимог ст.94 КПК України.

Так, стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченого було надано письмові докази, які були безпосередньо досліджені судом в судовому засіданні, а саме: пояснення ОСОБА_9 від 29.11.10; пояснення ОСОБА_10 від 29.11.10; пояснення ОСОБА_11 від 30.11.10; пояснення ОСОБА_12 від 01.12.10; пояснення ОСОБА_13 від 02.12.10; постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.12.10; вироки Любешівського районного суду від 18.05.11 та від 20.06.11; висновок службового розслідування щодо ОСОБА_7 від 01.06.12; висновок експерта №490 від 22.05.13. При цьому, прокурор в апеляційній скарзі вважає, що саме наведені докази досліджені судом з порушеннями, їм дано неправильну оцінку та вони повинні бути повторно досліджені.

Зазначає, що прокурор у тому числі за доводів апеляційної скарги, вказує, що мета вчиненого злочину - фальсифікація матеріалів дослідчої перевірки таким чином, щоб отримати змогу відмовити у порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_19 та ОСОБА_16 , а також особисті інтереси, які виразились у покращенні показників роботи у вигляді зниження злочинності, що вбачається з висновку службового розслідування від 01.06.12. Проте, наявні в матеріалах провадження докази не підтверджують таких доводів прокурора, оскільки жоден із допитаних у судовому засіданні прямо не вказав на особисту зацікавленість обвинуваченого ОСОБА_7 , щоб хтось просив останнього діяти в інтересах ОСОБА_14 , ОСОБА_19 та ОСОБА_16 , а натомість свідки, які в той час займали керівні посади в Любешівському РВ УМВС України у Волинській області зазначили, що викриття ще одного хуліганства з точки зору статистики та превентивної діяльності, не могло негативно позначитись на показниках роботи відділку міліції, що свідчить про їх недоведеність та надуманість.

Крім того, прокурор вказуючи про неправильну оцінку експерта №490 від 22.05.13, замовчує ту суттєву обставину, що у висновку експертизи, експерт не надав жодної ствердної відповіді про виконання підписів у письмових поясненнях саме ОСОБА_7 .

Та обставина, що суд по іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх стороною обвинувачення в апеляційній скарзі, не свідчить по необ`єктивність чи неупередженість суду.

Захисник вважає, що у кримінальному провадженні, судом першої інстанції правильно встановлено, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, поза розумним сумнівом не доведена.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого та його захисника, які просили апеляцію залишити без задоволення, а вирок суду, - без змін, апеляційний суд доходить наступного висновку.
Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_7 оскаржуваним вироком Любешівського районного суду Волинської області від 02.10.2013 року визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.3 ст.364 КК України, та виправданий за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07.09.2016 року вирок Любешівського районного суду від 02.10.2013 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 10.07.2018 року вищевказану ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 07.09.2016 року в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.366 КК України скасовано та призначено в цій частині новий розгляд у суді апеляційної інстанції. У решті ухвалу апеляційного суду залишено без змін. Мотивуючи своє рішення щодо обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст. 364 КК України, Верховний Суд констатував, що ОСОБА_7 в цій частині обвинувачення виправданий, вказане кримінальне правопорушення декриміналізоване, що виключає можливість перегляду ухвали апеляційної інстанції.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 06.03.2019 року вирок Любешівського районного суду Волинської області від 02.10.2013 року в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.366 КК скасовано та призначено в цій частині новий судовий розгляд у суді першої інстанції.
Оскаржуваним вироком Любешівського районного суду Волинської області від 15.02.2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку, то апеляційний суд вважає їх не переконливими з огляду на наступне.
За положеннями ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора і, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.10.2011 року в справі №1-31/2011, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що надані стороною обвинувачення докази, які безпосередньо досліджені в судовому засіданні, не доводять поза розумним сумнівом того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.366 КК України, вчинене ним.
Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення ОСОБА_7 , навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

При цьому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі» Бочаров проти України від 17.03.11 (остаточне 17.06.11) в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі» Ірландія проти Сполученого Королівства»).

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні своєї вини у пред`явленому йому обвинувачення не визнав. При цьому, надав показання про те, що він проводив дослідчу перевірку по факту конфлікту, який відбувся 28.11.2010 року у барі «Міраж» у селі Великий Курінь Любешівського району. Вперше він побачив потерпілого ОСОБА_9 у ніч з 28 на 29 листопада 2010 року, коли у складі слідчо-оперативної групи виїхав на приймальне відділення Любешівської ЦРЛ. ОСОБА_9 перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, а тому відібрати у нього пояснення і встановити учасників конфлікту не вдалось. В обідню пору наступного дня він спілкувався з потерпілим в лікарні, і крім хворих у палаті нікого не було. Він пропонував ОСОБА_9 написати пояснення власноручно, однак той відмовився. А тому, він сам почав складати пояснення, узгоджуючи з потерпілим кожне речення. Зі слів потерпілого, він зрозумів, що той прагне матеріальної компенсації. ОСОБА_9 також говорив про те, що не має наміру притягувати до відповідальності дітей його однокласників і згадувати про них у поясненнях не треба. Між тим потерпілий настоював, що «треба наказати» ОСОБА_14 , який виконував ключову роль у його побитті. На запитання потерпілого, він ( ОСОБА_7 ) також пояснив порядок направлення та проходження судово-медичної експертизи, а саме те, що для цього необхідно звернутись у чергову частину Любешівського РВ УМВС, куди подати паспорт, медичну виписку та історію хвороби. На той момент ОСОБА_9 відмовився від її проведення. Проте, він роз`яснив потерпілому його право на ініціювання питання про проведення експертизи тілесних ушкоджень і пізніше. Після складення письмових пояснень ОСОБА_9 під ними розписався. Згодом до нього на стільниковий телефон зателефонував ОСОБА_14 та повідомив, що він брав участь у конфлікті у барі «Міраж», назвав інших учасників бійки. Зі слів ОСОБА_14 , він ( ОСОБА_7 ) зрозумів, що вони хочуть компенсувати ОСОБА_9 витрати на лікування. Дослідчу перевірку обвинувачений проводив приблизно тиждень, в ході якої він відібрав пояснення у іншого потерпілого ОСОБА_12 , а також у ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 . Згадані особи під поясненнями підписувались власноручно. Після виписки з лікарні потерпілий ОСОБА_9 з`явився у Любешівський РВ УМВС, з його слів він ( ОСОБА_7 ) зрозумів, що питання майнової компенсації не залагоджено. Він видав ОСОБА_9 копію постанови про відмову у порушенні кримінальної справи та провів у чергову частину відділення, для отримання потерпілим направлення на судово-медичну експертизу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, винуватість ОСОБА_7 стороною обвинувачення обґрунтовувалась показаннями потерпілого, свідків та письмовими і речовими доказами, які досліджувались судом безпосередньо в судовому засіданні.

Так, судом було досліджено:

Показання потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні надав показання про те, що 28.11.2010 року у барі «Міраж» у селі Великий Курінь Любешівського району відбувся конфлікт за його участю, в ході якого ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 з нього знущалися, били, заставляли купувати та вживати спиртне, ставили на коліна. Під час бійки він отримав тілесні ушкодження у зв`язку з чим стаціонарно лікувався у Любешівської ЦРЛ та спочатку не міг дати пояснення по стану здоров`я. Приблизно через 2-3 дні після конфлікту у лікарню прийшов дільничний інспектор міліції ОСОБА_7 та запропонував йому розповісти про подробиці отримання тілесних ушкоджень. На початок опитування ОСОБА_7 не знав про бійку у барі «Міраж». Він ( ОСОБА_9 ) розповів про обставини конфлікту, однак на цей момент прізвищ осіб, які його побили він не знав. ОСОБА_7 , натомість, від руки кудись записував його пояснення. У цей день він не підписував жодних документів. Під час одного з наступних візитів ОСОБА_7 на формулярі бланку, який надав обвинувачений, він заповнив свої анкетні дані та підписався під ними. Бланк не містив змісту пояснень. Згодом ОСОБА_7 повідомив, що ще неодноразово приходитиме. У котрийсь день до нього у лікарню навідався ОСОБА_11 , попросив вибачення та повідомив про осіб, які били і знущалися з нього. Він пробачив ОСОБА_11 . Згодом приходили й інші хлопці, які були учасники конфлікту і також просили пробачення. На його пропозицію оплатити лікарняні витрати вказані особи відмовились та нецензурно нагрубили йому. Він не просив ОСОБА_7 «притримати» справу, а ще в лікарні наполягав на проведенні судово-медичної експертизи. Вперше пояснення, які були заповнені на бланку з його підписом під анкетними даними, він побачив як виписувався з лікарні на 11-12 день після конфлікту у «Міражі». Зміст пояснень не відповідав дійсності, спотворено ОСОБА_7 , там було написано, що він відмовився від проведення експертизи. Його це обурило, а тому їх не підписав. Коли він виписався з лікарні, то пішов у міліцію, де планував потрапити на прийом до начальника міліції, однак його не було на місці. ОСОБА_7 та у черговій частині міліції йому відмовили у направленні на судово-медичну експертизу. Після цього він пішов до суду, де суддя ОСОБА_20 порадила з цим питанням йти до прокурора. У прокуратурі він повідомив про спотворення дільничним інспектором ОСОБА_7 його пояснень у зв`язку з чим надав письмові пояснення прокурору ОСОБА_21 про дійсні обставини конфлікту у барі «Міраж». Приблизно через два тижні-місяць по тому до нього додому приїжджав ОСОБА_7 та просив визнати, що підпис під письмовими поясненнями належить йому, та пропонував за це гроші. Він відмовився, тоді ОСОБА_7 став йому погрожувати. Любешівський селищний голова ОСОБА_22 також погрожував його дружині звільненням з Любешівської селищної ради, якщо він не забере заяви про підробку ОСОБА_7 пояснень. Через деякий час дружину ОСОБА_9 звільнили. У тому разі, якщо ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 відразу ж відшкодували йому витрати на лікування, то він не ініціював би кримінального провадження щодо них. Збитки йому відшкодували перед розглядом кримінальної справи про злісне хуліганство у квітні 2011 року.

Показання свідка ОСОБА_12 , який суду показав, що під час конфлікту у барі «Міраж» 28.112010 року його побили разом з ОСОБА_9 . Згодом до нього додому приїжджав дільничний інспектор міліції ОСОБА_7 , якому він розповів про обставини бійки. Він, окрім іншого, повідомив, що їх били 3-4 чоловіків, які заставляли їх купувати спиртне та їжу, а також, що конфлікт розпочався через ОСОБА_11 . ОСОБА_7 надав йому формуляр пояснень, де під анкетними даними він підписався. При ньому, зміст пояснень ОСОБА_7 у формуляр не вносив. Посвідчувальний напис він не складав, підпис під поясненнями не ставив. Згодом ОСОБА_7 знову приїжджав до нього та просив аби він відмовився бути потерпілим та визнав, що підпис на поясненнях належить йому. Ознайомившись із змістом пояснень, заповнених від його імені, він ( ОСОБА_12 ) вказав, що дійсні обставини конфлікту у барі «Міраж», про які він розповідав ОСОБА_7 у них не відображені. Відповідаючи на додаткові запитання, свідок повідомив, що перед судовим засіданням мав розмову з прокурором.

Показання свідка ОСОБА_18 , яка у суді показала, що у листопаді 2010 року вона працювала у барі «Міраж» у селі Великий Курінь. Обставин конфлікту 28.11.2010 року вона не пригадує, а тому не може сказати, що не відповідає дійсності у поясненнях, заповнених від її імені. Вона пригадала, що надавала пояснення дільничному міліціонеру ОСОБА_7 у приміщенні бару «Міраж». При ній ОСОБА_7 пояснень не заповнював, з їх змістом не ознайомлював. Вона впізнала свій підпис у бланку пояснень під анкетними даними. Щодо неналежності їй підпису під письмовими поясненнями вона сумнівалась. Між тим, вона ствердила, що напис «З моїх слів записано вірно», це не її почерк.

Показання свідка ОСОБА_11 , який, як зазначено у вироку, ознайомившись у суді із змістом своїх письмових пояснень від 30.11.2010 року щодо подій у барі «Міраж», суду показав, що загалом пояснення дещо спотворені внаслідок їх неповноти. Він нікого не штовхав, бійка зав`язалась через його слова, що хтось його взяв за вуха. Між тим, йому зауваження зробили ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 «під руку» попали випадково. Про те, що це була не шарпанина, а бійка, в ході якої потерпілим заподіяно тілесних ушкоджень, він повідомляв ОСОБА_7 , коли той відбирав пояснення. Він ( ОСОБА_11 ) підписався у бланку пояснень під анкетними даними, коли ще змісту пояснень не було. Підпис під поясненнями не його. Він приходив до ОСОБА_9 у лікарню та повідомив останньому про учасників бійки. Потерпілий був сильно побитий, та просив передати хлопцям аби вони приїхали, попросили вибачення та заплатили за лікування. Він також пригадує, що ОСОБА_14 та ОСОБА_15 мали намір заплатити ОСОБА_23 та ОСОБА_12 .

Показання свідка ОСОБА_10 , який у суді першої інстанції показав, що дільничному ОСОБА_7 надавав пояснення з приводу конфлікту у барі «Міраж» через день-два після подій. Обставини та деталей бійки, хто записував пояснення він в даний час не пам`ятає. Ознайомившись з поясненнями у судовому засіданні, він вказав, що запис «З моїх слів записано вірно» вчинено не ним, а підписи у поясненнях його.

Показання свідка ОСОБА_24 , дружина ОСОБА_9 , яка суду показала, що потерпілий зазнав значних тілесних ушкоджень під час бійки у барі «Міраж», у нього було сильно розбите обличчя. Вона була присутньою у лікарняній палаті у той час коли ОСОБА_7 відбирав пояснення у ОСОБА_9 . Приблизно 15 хвилин ОСОБА_7 задавав запитання, а ОСОБА_9 відповідав, при цьому обвинувачений щось собі занотовував. У ходів бесіди ОСОБА_9 наполягав на судово-медичній експертизі, а ОСОБА_7 говорив, що надасть направлення. У її присутності потерпілий нічого не підписував. Після нового року до ОСОБА_9 зателефонував прокурор ОСОБА_21 та запитував по якій причині закрили справу. Згодом потерпілий їздив у прокуратуру. ОСОБА_9 сплатили компенсацію за лікування після розгляду кримінальної справи відносно нападників. Вона також повідомила, що на час цих подій працювала у Любешівській селищній раді і селищний голова ОСОБА_22 чинив на неї тиск, погрожував звільненням, вимагав аби вона сказала, що бачила як ОСОБА_9 підписував пояснення. Проте, вона відмовилась і через деякий час її звільнили.

Показання свідка ОСОБА_21 , який в суді першої інстанції показав, що у 2010-2011 роках працював прокурором Любешівського району. У силу своїх службових повноважень він здійснював перевірку законності постанов про відмову та закриття кримінальних справ, які виносились дізнавачами та слідчими Любешівського РВ УМВС. У ході таких перевірок практикувалось і додаткове з`ясування обставин правопорушень. У цьому конкретному випадку свідок неодноразово спілкувався з ОСОБА_9 . З пояснень потерпілого, який був обурений та вражений ситуацією, стало зрозуміло, що дійсні обставини конфлікту у барі «Міраж» не відповідають тим, що зазначені у матеріалах про відмову у порушенні кримінальної справи. В ході перевірки також було встановлено, що пояснення ОСОБА_9 , інших учасників та свідків бійки вказаними особами не підписувались. Під час розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_7 тиску на свідків, потерпілого ОСОБА_9 він не чинив. Зі слів ОСОБА_9 тиск чинився на потерпілого та його дружину з іншої сторони. Професійної зацікавленості у засуджені ОСОБА_7 та конфліктів з ним не мав. Ріст злочинності вважався недостатньою профілактичною роботою міліції, з цього приводу виносились акти прокурорського реагування.

Показання свідка ОСОБА_25 , який суду показав, що працював слідчим у прокуратурі Любешівського району. Будь-яких дій, щоб спонукати ОСОБА_9 на ініціювання кримінальної справи щодо ОСОБА_7 він не вчиняв. Із самого початку допитів потерпілий вказував на суттєво інші обставини конфлікту у барі «Міраж», що його пояснення були підроблені ОСОБА_7 , підпису під ними він не ставив. У ході досудового слідства було допитано усіх учасників бійки, які вказували на належність їм підписів на бланках пояснень лише під анкетними даними. У ході досудового слідства ОСОБА_9 телефонував йому та повідомляв про тиск у зв`язку із кримінальним провадженням відносно ОСОБА_7 , що хочуть звільнити його дружину. Будь-яких заходів прокурорського реагування з цього приводу він не вчиняв.

Показання свідка ОСОБА_16 , який надав суду показання про те, що ввечері 28.11.2010 року відпочивав у барі «Міраж» у товаристві ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Конфлікт розпочався між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 з ОСОБА_12 . Згодом ОСОБА_9 «зачепився» з ОСОБА_14 . Він ( ОСОБА_16 ) особисто не брав активної участі у бійці, а лише розбороняв. Під час конфлікту ОСОБА_9 кинув пляшку у стіну бару, уламок скла поранив його у голову. По спиртне ОСОБА_12 посилав ОСОБА_9 . Коли він ( ОСОБА_16 ) залишав бар, то потерпілий був у стані сильного алкогольного сп`яніння. У лікарню до ОСОБА_9 він приходив із ОСОБА_14 , намагались залагодити усі питання з потерпілим аби про події не дізнались їх батьки. Він не просив в обвинуваченого ОСОБА_7 посприяти у залагодженні цієї ситуації. ОСОБА_9 затребував тисячу доларів, а вони таких коштів не мали. Потерпілий вимагав від них кошти, інакше погрожував, що «посадить». Шкоду потерпілому ОСОБА_9 відшкодували уже під час розгляду судом кримінальної справи про хуліганство. Ознайомившись із своїми поясненнями щодо обставин конфлікту у барі «Міраж», він вказав, що в цілому вони правильні, а підпис під ними належить йому.

Показання свідка ОСОБА_15 , який у суді першої інстанції показав, що ввечері 28.11.2010 року перебував у барі «Міраж» в товаристві ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 . Ініціатором конфлікту був ОСОБА_11 . Особисто ОСОБА_9 він не бив. Загальна хронологія подій була така: спочатку була бійка, потім спільне розпивання з потерпілими спиртних напоїв, після чого знову ж бійка. До складених ОСОБА_7 від його імені письмових пояснень він зауважень не мав і підписав їх. Він не просив ОСОБА_7 залагодити цю ситуацію, ніякої вигоди у зв`язку з цим обвинуваченому не пропонував. Через деякий час ОСОБА_15 викликали у прокуратуру, де прокурор ОСОБА_21 відбирав у нього пояснення щодо обставин конфлікту у «Міражі». Прокурору не підходили правдиві пояснення, під його тиском він кілька разів їх переписував. Згодом він написав так, як йому надиктував прокурор. ОСОБА_9 було відшкодовано заподіяну шкоду до розгляду кримінальної справи про хуліганство. Він визнав свою вину у вчиненні злочину, оскільки по суті був ще дитиною, злякався, мав намір піти в армію та хотів, щоб йому «дали умовно».

Показання свідка ОСОБА_14 , який суду показав, що ввечері 28.11.2010 року він разом з ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 відпочивали у барі «Міраж» у селі Великий Курінь. На деякий час ОСОБА_11 відлучився, а коли прийшов, то сказав, що його побили. Згодом до них підійшов ОСОБА_9 із претензіями, що побили ОСОБА_10 . Між ОСОБА_14 та ОСОБА_9 розпочалась бійка. Після конфлікту з ОСОБА_9 не знущались, на коліна не ставили, спиртного купувати не заставляли. На другий день ОСОБА_14 ходив до ОСОБА_9 у лікарню просити пробачення. Він ( ОСОБА_14 ) намагався особисто залагодити цю ситуацію аби не дізнались батьки, та пропонував потерпілому оплатити лікарняні витрати. На цю пропозицію потерпілий відмовився і озвучив суму у тисячу доларів, проте таких коштів він не мав. Пояснення щодо обставин конфлікту ОСОБА_7 відбирав у нього в селі Підкормілля.

Показання свідка ОСОБА_26 , який у суді показав, що у листопаді 2010 року був начальником Любешівського РВ УМВС. Реєстрація злочину чи відмова у порушенні кримінальної справи по хуліганству не могли негативно вплинути на діяльність того чи іншого дільничного інспектора міліції або райвідділу міліції загалом. Відповідно до його наказу відмовні матеріали перед їх затвердженням перевірялись одним із заступників начальника або начальниками служб. Після затвердження постанови про відмову у порушенні кримінальної справи матеріали передавались у чергову частину, черговий вносив відповідні відомості у контрольний журнал та передавав їх у канцелярію, яка направляла копії постанови заінтересованим особам та прокурору. Якщо постанова про відмову у порушенні кримінальної справи не погоджувалась, черговий повідомляв про це виконавця дослідчої перевірки. По повідомленнях про правопорушення із тілесними ушкодженнями завжди проводились судово-медичні експертизи, виключення становили випадки, коли потерпілі відмовлялись від їх проведення. Направлення на експертизи видавались у черговій частині. Надати направлення на експертизу могли і дільничні, але це практикувалось на віддалених від ОСОБА_27 . У разі виявлення ознак злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК, дільничний інспектор міліції не мав права порушувати кримінальну справу. У таких випадках дільничні рапортами повідомляли про це начальника райвідділу, по тому матеріали направлялись у слідче відділення. Він пригадує, що перевірку заяви з приводу конфлікту у барі «Міраж» у порядку статті 97 КПК України 1960 року було доручено дільничному інспектору ОСОБА_7 . По її проведенню, ознайомившись з матеріалами, які були завізовані заступником начальника райвідділу міліції ОСОБА_28 , він дійшов висновку про їх повноту та законність, затвердивши постанову про відмову у порушенні кримінальної справи.

Показання свідка ОСОБА_28 , який суду надав показання про те, що у 2010 році він працював заступником начальника Любешівського РВ УМВС. Наприкінці року, точної дати він не пам`ятає, дільничний інспектор ОСОБА_7 приніс йому на перевірку відмовні матеріали по факту конфлікту у барі «Міраж» у селі Великий Курінь Любешівського району. З матеріалів слідувало, що потерпілий ОСОБА_9 не має претензій до інших учасників конфлікту. Ознайомившись із зібраними поясненнями, він погодив постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. Як правило у ході дослідчої перевірки пояснення писали самі опитувані, хоча і допускалась практика запису пояснень дільничними. Направлення на судово-медичну експертизу надавалось уже після порушення кримінальної справи, а відмова потерпілого від її проходження сприймалась як відсутність претензій.

Письмові пояснення ОСОБА_9 , які 29.11.2010 року відібрав ОСОБА_7 про обставини конфлікту у барі «Міраж» наступного змісту: «Протягом всього дня 28 листопада 2010 року я разом із сусідом ОСОБА_12 возили кінною підводою мені дрова. Потім приблизно о 21 годині разом вирішили зайти випити кави в бар «Міраж», що знаходиться в селі Великий Курінь неподалік від нашого села. Приблизно о 22 годині до приміщення бару зайшов хлопець із сусіднього села Підкормілля ОСОБА_29 , який взявши пляшку горілки, каву та солодкий рулет підсів до нас. Разом розпиваючи каву та спиртне, я зробив зауваження ОСОБА_30 на рахунок частих конфліктів з місцевими хлопцями. Це зауваження образило ОСОБА_14 і у відповідь він почав мене ображати, потім ми вийшли на вулицю, де словесна суперечка переросла у шарпанину із взаємними образами і претензіями тривалістю 10-20 хв., під час якої ОСОБА_14 кілька раз руками вдарив мене по голові, в брову праву і верхню щелепу. На цьому конфлікт і припинився, від направлення на судово-медичне обстеження відмовляюсь. На протязі всього конфлікту ОСОБА_14 постійно мене ображав нецензурними словами, намагаючись всіляко мене принизити. З моїх слів записано вірно, мною прочитано». Під поясненнями наявний підпис опитуваного та підпис ОСОБА_7 (а.с.145, т.1).

Письмові пояснення ОСОБА_12 , які 01.12.2010 року відібрав ОСОБА_7 наступного змісту: 28.11.2010 року я протягом дня допомагав сусіду ОСОБА_9 возити кінною підводою дрова. Цього ж дня, близько 21 год. ми разом вирішили зайти випити кави до бару «Міраж», що у сусідньому селі Великий Курінь. Пізніше до нас підійшов хлопець із сусіднього села Підкормілля ОСОБА_29 , який часто тут бував. Під час спільного розпиття кави та спиртного між ОСОБА_23 та ОСОБА_14 виникла словесна суперечка із взаємними претензіями і образами, що поступово переросла у шарпанину. Під час шарпанини ОСОБА_14 вживав нецензурну лайку, ображав і принижував та набив ОСОБА_9 . Запитання: Де і коли тривала бійка? Бійка відбувалась на вулиці поблизу бару, а тривала 10-20 хв., після чого ми пішли додому, а ще пізніше ОСОБА_23 звернувся за медичною допомогою до лікарів. З моїх слів записано вірно, мною прочитано». Під поясненнями міститься підпис опитуваного та підпис ОСОБА_7 (а.с. 130, т.1) .

Письмові пояснення ОСОБА_10 , які 29.11.2010 року відібрав ОСОБА_7 наступного змісту: «Проживаю разом з дружиною у власному будинку, ведемо спільне домашнє господарство. 27.11.2010 року я приїхав додому з Росії, де перебував майже три місяці на сезонних роботах, а 28.112010 року до мене приходили провідати сусіди, односельчани, з якими я періодично протягом дня вживав спиртні напої. Приблизно о 20 годині я вирішив зайти в місцевий бар «Міраж» випити пива і купити цигарок. Біля бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на вулиці зустрів сусіда ОСОБА_31 та жителя села Підкормілля ОСОБА_11 . Між мною і ОСОБА_32 зав`язалась словесна суперечка із взаємними претензіями та докорами, під час якої я штовхнув ОСОБА_11 в груди, а він мене у відповідь, від чого я впав і розбив лоба об бруківку. На цьому конфлікт, що тривав 5 хв. вичерпався, мене додому завів ОСОБА_33 . За медичною допомогою до лікарів не звертався, від направлення на судово-медичне обстеження відмовляюсь. Запитання: Хто ще, крім вас, був поруч на вулиці поблизу бару? На момент конфлікту тільки нас троє: я, ОСОБА_11 , ОСОБА_33 . З моїх слів записано вірно, мені прочитано вголос». Під поясненнями міститься підпис опитуваного та підпис ОСОБА_7 (а.с.127, т.1).
Письмові пояснення ОСОБА_13 , які 02.12.2010 року відібрав ОСОБА_7 наступного змісту: «Працює продавцем бару-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » вже майже 4 роки. З цього часу між нашими хлопцями та хлопцями із с. Підкормілля періодично в нашому барі відбуваються сутички, склались певні неприязні відносини між молоддю. 28 листопада 2010 року близько 21 години до приміщення бару спочатку прийшло двоє жителів с. Проходи ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , а пізніше житель с. Підкормілля ОСОБА_14 . Інших відвідувачів у барі не було. Хлопці разом розпили спочатку одну, а потім другу пляшки горілки та каву. Поступово ОСОБА_9 та ОСОБА_14 почали розмовляти голосніше і голосніше, їх намагався заспокоїти ОСОБА_12 . Я зробила для них зауваження, щоб були тихіше або вийшли на вулицю, оскільки при суперечці ОСОБА_14 став шарпати ОСОБА_9 за одяг, почали гриміти стакани та лавками. Хлопці разом вийшли на вулицю, звідки лунали крики, нецензурна лайка. Самої бійки я не бачила, оскільки на вулицю не виходила. З моїх слів записано вірно, мною прочитано». Під поясненнями міститься підпис опитуваної та підпис ОСОБА_7 (а.с. 128, т.1).
Письмові пояснення ОСОБА_11 , які 30.11.2010 року відібрав ОСОБА_7 наступного змісту: «28.11.2010 року близько 20-год. я приїхав скутером до магазину-бару «Міраж» в с. Великий Курінь, де чекав знайому дівчину. Приблизно у цей же час до бару підійшов місцевий житель ОСОБА_34 , який по нерозбірливій мові та нечіткій ході було видно, що вживав у цей день спиртні напої. ОСОБА_10 чи перепутав мене з кимось, чи навмисне почав мені дорікати, що ніби я його колись ображав. Я це заперечував, між нами виникла словесна перепалка із взаємними претензіями, докорами, зауваженнями, під час якої ОСОБА_10 перший штовхнув мене рукою в груди і я впав. Схопившись, я у відповідь штовхнув ОСОБА_10 руками в груди від чого останній упав і вдарився лобом об бруківку. На цьому конфлікт, який тривав 5-7 хв. вичерпався. Я за медичною допомогою до лікарів не звертався, тілесних ушкоджень не маю. Запитання: Хто окрім вас приймав участь у конфлікті? Штовхались ми тільки вдвох, а додому ОСОБА_10 забрав місцевий житель ОСОБА_35 , який проходив поруч. З моїх слів записано вірно, мною прочитано». Під поясненнями міститься підпис опитуваного та підпис ОСОБА_7 (а.с.146, т.1).
Постанову від 03.12.2010 року, яка постановлена дільничним інспектором Любешівського РВ УМВС ОСОБА_7 по повідомленню ОСОБА_10 щодо конфлікту з ОСОБА_11 28 листопада 2010 року поблизу бару «Міраж» та затверджена начальником Любешівського РВ УМВС ОСОБА_26 , з якої вбачається, що у порушенні кримінальної справи відмовлено за відсутністю складу злочину. Роз`яснено ОСОБА_10 , що по питанню притягнення до відповідальності ОСОБА_11 за нанесення тілесних ушкоджень та побоїв він повинен звернутися до суду в порядку приватного звинувачення. За перебування ОСОБА_10 в громадському місці в п`яному стані притягнути ОСОБА_10 до адмінвідповідальності за статтею 178 КУпАП (а.с.147 т.1, а.с. 207 т.6).
Постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 03.12.2010 року, яка складена ОСОБА_7 , погоджена із заступником начальника Любешівського РВ УМВС ОСОБА_28 та затверджена начальником Любешівського РВ УМВС ОСОБА_26 , з якої вбачається, що о 23 годині 30 хвилин 28.11.2010 року надійшло повідомлення чергової медсестри Любешівської ЦРЛ про те, що доставлено ОСОБА_9 з діагнозом ЗЧМТ, струс головного мозку, забій м`яких тканин лівого ока та обличчя, алкогольне сп`яніння. Тілесні ушкодження невідомі особи нанесли потерпілому поблизу бару «Міраж» у селі Великий Курінь. Проведеною перевіркою встановлено, що 28 листопада 2010 року протягом усього дня ОСОБА_9 разом із сусідом ОСОБА_12 кінною підводою возили дрова, а близько 21 години вирішили випити кави в барі «Міраж». Приблизно о 22 годині до них приєднався ОСОБА_14 житель сусіднього села Підкормілля, з яким хлопці в подальшому розпивали спиртні напої та каву. Сидячи за столом ОСОБА_9 зробив ОСОБА_14 зауваження за часті конфлікти з місцевими юнаками, між хлопцями зав`язалася словесна суперечка тривалістю 10-20 хв. із взаємними претензіями та докорами, образами, яка переросла в шарпанину, а потім у бійку на вулиці поблизу бару. В ході конфлікту ОСОБА_14 наніс руками кілька ударів по голові ОСОБА_9 , постійно ображав нецензурними словами та принижував його. Від проходження судово-медичного обстеження ОСОБА_9 відмовився, отримані тілесні ушкодження не пов`язані з грубим порушенням громадського порядку. Аналіз зібраних матеріалів дає підстави вважати, що в діях ОСОБА_14 відсутній склад злочину, передбачений статтею 296 КК України (хуліганство), так як його дії не були направлені на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства. В його діях наявний склад злочину, передбачений статтею 126 КК України (нанесенні побоїв). Згідно статті 27 КПК України справи даної категорії порушуються тільки у судовому порядку і не інакше як за скаргою потерпілого. Враховуючи наведене, у порушенні кримінальної справи відмовлено за відсутністю складу злочину. Роз`яснено ОСОБА_9 , що згідно статті 27 КПК України по питанню притягнення до відповідальності ОСОБА_14 за нанесення тілесних ушкоджень та побоїв він повинен звернутися до суду в порядку приватного звинувачення. За порушення громадського порядку притягнути ОСОБА_14 до адмінвідповідальності по статті 173 (дрібне хуліганство) КУпАП (а.с. 148 т.1, а.с. 206 т.6).
Постанову прокурора Любешівського району Волинської області ОСОБА_21 від 02.02.2011 року, якою скасовано постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 03.12.2010 року за повідомленням Любешівської ЦРЛ. У мотивувальній частині прокурор зазначив, що постанова про відмову у порушення кримінальної справи є безпідставною, оскільки у діях ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 наявні ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України. Приводом для порушення кримінальної справи є заява ОСОБА_9 про вчинений злочин, повідомлення працівників Любешівської ЦРЛ та безпосереднє виявлення прокурором ознак злочину (а.с.141-142 т1).

Протокол усної заяви (повідомлення) про злочин від 02.02.2011 року з якою вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 повідомив прокурора Любешівського району ОСОБА_21 про те, що приблизно о 22 годині 28 листопада 2010 року поблизу приміщення кафе-бару «Міраж», що в селі Великий Курінь, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 та ще одна невідома особа безпричинно нанесли потерпілому та ОСОБА_12 , ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Після цього, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, ОСОБА_14 вимагав у ОСОБА_9 та ОСОБА_12 придбати алкогольні напої та харчі. Під погрозами ОСОБА_36 ОСОБА_37 купив три пляшки горілки та передав їх ОСОБА_14 . Від отриманих тілесних ушкоджень та лікування потерпілий втратив 2,5 тисячі гривень (а.с.27 т.2).

Вирок Любешівського районного суду Волинської області від 18.04.2011 року у справі №1-41/11, з якого вбачається, що ОСОБА_14 та ОСОБА_15 засуджено за ч.2 ст.296 КК України за те, що вони 28.11.2010 року близько 2021-ї год., за попередньою змовою між собою, обидва перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в барі «Міраж» та на вулиці біля нього, який розташований в селі Великий Курінь Любешівського району, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної зневаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, яка виразилась в нахабному поводженні, буйстві, безпричинно, із хуліганських спонукань порушували нормальну діяльність бару, висловлюючись нецензурними словами та наносячи удари ногами та руками ОСОБА_12 , якому заподіяли фізичний біль, та ОСОБА_9 , заподіявши тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку, забійної рани лівої брівної ділянки, підшкірної гематоми лівої параорбітальної ділянки, верхньої губи і правої гомілки, закритий злам кісток носа, що згідно висновку експерта №55 від 15.03.2011 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я до 21 дня. Вони ж, продовжуючи свої хуліганські дії, діючи з винятковим цинізмом, демонструючи свою зневагу до загальноприйнятих норм моралі, протягом тривалого часу знущались з ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , а саме примушували їх вживати спиртні напої, ставати перед ними на коліна та просити вибачення, чим принизили їх людську гідність. Із змісту вироку слідує, що судовий розгляд обмежився допитом підсудних. У зв`язку із повним визнанням підсудними своєї вини інші докази судом не досліджувались (а.с. 185-186 т.1).

Вирок Любешівського районного суду Волинської області від 20 червня 2011 року у справі №1-61/11 з якого слідує, що ОСОБА_16 засуджено за ч.2 ст.296 КК за те, що 28.11.2010 року близько 20-21-ї год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в громадському місці в барі «Міраж» та на вулиці біля даного бару, що розташований в селі Великий Курінь Любешівського району, за попередньою змовою з ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, що виразилась в нахабному поводженні, буйстві, безпричинно, із хуліганських спонукань порушували нормальну діяльність вищевказаного бару, висловлювались нецензурними словами та наносили удари руками і ногами ОСОБА_12 , якому заподіяли фізичний біль, та ОСОБА_9 , заподіявши тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку, забійної рани лівої брівної ділянки, підшкірної гематоми лівої пара орбітальної ділянки, верхньої губи і правої гомілки, закритого зламу кісток носа, що згідно висновку експерта №55 від 15.03.2011 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я до 21 дня. Вони ж, продовжуючи свої хуліганські дії, діючи з винятковим цинізмом, демонструючи свою зневагу до загальноприйнятих норм моралі, на протязі тривалого часу знущались з ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , а саме примушували їх вживати спиртні напої, ставати перед ними на коліна та просити вибачення, чим принизили їх людську гідність. Із змісту вироку слідує, що судовий розгляд також обмежився допитом підсудного (а.с.195 т.1).

Витяги з наказів начальника УМВС у Волинській області від 29.12.2006 року та від 28.12.2010 року з яких вбачається, що ОСОБА_7 з 29 грудня 2006 року на момент вчинення інкримінованих дій перебував на посаді дільничного інспектора міліції Любешівського РВ УМВС у Волинській області, а з 28 грудня 2010 року старшого дільничного інспектора міліції Любешівського РВ УМВС у Волинській області (а.с.209, 210 т.1).

Відповідно до функціональних обов`язків дільничного інспектора міліції Любешівського РВ УМВС ОСОБА_7 серед іншого проводив дізнання в межах, визначених кримінально-процесуальним законодавством України (а.с.32 т.2).

Посвідчення МВС України, з якого вбачається, що ОСОБА_7 16 червня 2010 року нагороджено відзнакою МВС «За відзнаку у службі» І ступеня (а.с.156 т.8).

Висновок службового розслідування, 01 червня 2012 року затверджений наказом УМВС у Волинській області, та наказ УМВС України у Волинській області №961 від 01.06.2012 року відповідно до яких ОСОБА_7 звільнено з органів внутрішніх справ за грубе порушення Закону України «Про міліцію», що виразилось у вчиненні службового підроблення та винесенні незаконної постанови про відмову у порушенні кримінальної справи за фактом отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , що скасована прокурором Любешівського району з одночасним порушенням кримінальної справи за ч.2 ст.296 КК України, систематичні грубі службові порушення, негативні особисті якості тощо. У ході службового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 , всупереч інтересам служби, з метою укрити від обліку злочин середньої тяжкості, діючи умисно в особистих інтересах, які виразились в покращенні показників роботи у вигляді зниження рівня злочинності та в інтересах ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , що виразилось у не притягненні вказаних осіб до кримінальної відповідальності, виніс незаконну постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за фактом отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , чим спричинили істотну шкоду інтересам держави у вигляді підриву авторитету органів внутрішніх справ в особі Любешівського РВ УМВС, тобто у діях ОСОБА_7 містяться ознаки складу злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч.1 ст.366 КК України (а.с.46-51 т.2).

Витяги з ЄРДР з яких вбачається, що 18 квітня 2013 року до ЄРДР були внесені відомості про те, що ОСОБА_38 , перебуваючи на посаді дільничного інспектора міліції Любешівського РВ УМВС України у Волинській області, будучи працівником правоохоронного органу, підробив матеріали дослідчої перевірки, а саме: пояснення потерпілого та очевидців. На підставі вказаних підроблених документів ОСОБА_7 03 грудня 2010 року прийняв рішення про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 КПК України. Правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч.1 ст.366 КК України, ч.3 ст.364 КК України. Приводом для порушення кримінальної справи стало самостійне виявлення прокурором кримінального правопорушення за результатами перевірки у порядку нагляду (а.с.1, 4, 7-8, 11 т.1).

Висновком експерта №490 від 22.05.2013 року згідно висновків якого:

- рукописний запис «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» в поясненні ОСОБА_9 від 29.11.2010 року виконаний ОСОБА_7 . Підпис під рукописним записом «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» у поясненні ОСОБА_9 від 29.11.2010 року виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою з загальним наслідуванням підпису ОСОБА_9 . Встановити ким, ОСОБА_7 чи іншою собою, виконаний підпис під рукописним записом «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» у поясненні ОСОБА_9 від 29.11.2010 року не виявилось можливим. Пояснюється це тим, що виконання досліджуваного підпису з наслідуванням підпису особи, від імені якої він значиться, в результаті чого ознаки почерку виконавця не проявилися в об`ємі, необхідному для ідентифікації.

- рукописний запис «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» у поясненні ОСОБА_11 від 30.11.2010 року виконаний ОСОБА_7 . Встановити ким, ОСОБА_11 , ОСОБА_7 чи іншою особою виконано підпис під рукописним записом «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» у поясненні ОСОБА_11 від 30.11.2010 року не виявилось можливим. Пояснюється це тим, що співпадаючі ознаки не утворюють індивідуальної чи близької до неї сукупності, оскільки відносяться до числа ознак, які часто зустрічаються в почерках різних осіб. Що ж стосується розрізняючих ознак, не вдалось встановити: являються вони варіантами ознак підпису ОСОБА_11 , які не проявились в представлених на дослідження зразках, або обумовлені дією на процес письма «збиваючих» факторів, або ж ці ознаки являються ознаками почерку іншої особи. Відсутність однозначності в оцінці розбіжностей не дозволила вирішити питання про виконавця, ні в категоричній, ні у ймовірній формі.

- рукописний запис «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» у поясненнях ОСОБА_12 від 01.12.2010 року виконаний ОСОБА_7 . Підпис під рукописним записом «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» у поясненні ОСОБА_12 від 01.12.2010 року, виконаний не ОСОБА_12 , а іншою особою з загальним наслідуванням підпису ОСОБА_12 . Встановити ким, ОСОБА_7 чи іншою особою, виконаний підпис під рукописним записом «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» в поясненні ОСОБА_12 від 01.12.2010 року не виявилось можливим, оскільки ознаки почерку виконавця не проявилися в об`ємі, необхідному для ідентифікації.

- рукописний запис «З моїх слів записано вірно, мені прочитано вголос» у поясненні ОСОБА_10 від 29.11.2010 року виконаний ОСОБА_7 . Підпис під рукописним записом «З моїх слів записано вірно, мені прочитано вголос» виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою із загальним наслідуванням підпису ОСОБА_10 . Встановити ким, ОСОБА_7 чи іншою особою, виконаний підпис під рукописним записом «З моїх слів записано вірно, мені прочитано вголос» в поясненнях ОСОБА_10 не виявилось можливим, оскільки ознаки почерку виконавця не проявилися в об`ємі, необхідному для ідентифікації.

- рукописний запис «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» в поясненні ОСОБА_13 від 02.12.2010 року виконаний ОСОБА_7 . Підпис під рукописним записом «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» в поясненні ОСОБА_13 від 02.12.2010 року виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою з загальним наслідуванням підпису ОСОБА_13 . Встановити ким, ОСОБА_7 чи іншою особою, виконаний підпис під рукописним записом «З моїх слів записано вірно, мною прочитано» в поясненні ОСОБА_13 від 02.12.2010 року не виявилось можливим, ознаки почерку виконавця не проявилися в об`ємі, необхідному для ідентифікації (а.с.32-45 т.1).

Суд першої інстанції дослідивши безпосередньо в судовому засіданні вищенаведені докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, надав їх остаточну оцінку з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Так, із досліджених доказів суд першої інстанції констатував, що фабула кримінального правопорушення, яке ставиться у вину ОСОБА_7 фактично вцілому збігається з формулюваннями, які використані у висновку службового розслідування від 01.06.2012 року, на підставі якого ж обвинуваченого було звільнено зі служби у міліції. Зокрема, ОСОБА_7 ставиться у вину складення всупереч інтересам служби завідомо неправдивих документів: пояснень ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 з метою фальсифікації матеріалів дослідчої перевірки таким чином, щоб отримати змогу відмовити у порушенні кримінальної справи відносно останніх.
Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується із висновками суду місцевого суду про те, що зазначені мотив та мета вчинення кримінального правопорушення стороною обвинувачення, не доведені.
З показань обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що він не мав жодної зацікавленості будь-яким чином приховати злочин. При цьому, з аналізу показань потерпілого та свідків випливає те, що ані потерпілий, ані жоден із допитаних свідків, фактично не вказали на особисту зацікавленість обвинуваченого у приховуванні злочину будь-яким чином, або ж про прохання когось із них діяти в інтересах інших ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .
Більше того, як показав потерпілий суду, коли до нього після конфлікту у медичний заклад прийшов ОСОБА_11 , який повідомив про усіх учасників конфлікту та попросив вибачення, то він його пробачив. Показав і про те, що у разі відшкодування іншими учасниками конфлікту - ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 йому витрат на лікування, він не ініціював би кримінального провадження щодо них. Крім того, свідок ОСОБА_15 , спотворення пояснень якого ставиться у провину обвинуваченого, в судовому засіданні показав, що при допиті його прокурором щодо обставин конфлікту у барі «Міраж», він неодноразово під тиском переписував свої пояснення, оскільки вони не підходили прокурору і, вже згодом написав їх під диктовку прокурора.
При цьому, твердження прокурора про те, що склад злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України не передбачає обов`язкової ознаки у виді мотиву та мети, які на думку суду, не були доведені, то вони є такими, що не ґрунтуються на вимогах матеріального права, оскільки, виходячи з аналізу ст.366 КК України, мотиви та мета службового підроблення можуть бути різними, і їх з`ясування є обов`язком суду для встановлення всіх елементів складу злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.
Правильно також судом не було взято до уваги посилання сторони обвинувачення як на доведеність вини обвинуваченого на вироки суду першої інстанції Любешівського районного суду Волинської області від 18.04.2011 року та від 20.06.2011 року про засудження ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 за ч.2 ст.296 КК України, оскільки суд розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 не вправі надавати оцінку цим вирокам. При цьому, як вбачається з цих вироків, суд при розгляді кримінальних проваджень щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 за ч.2 ст.296 КК України обмежився лише допитом підсудних і без дослідження інших доказів (допиту потерпілих та свідків, письмових доказів).
Крім того, місцевий суд, як на підставу для ухвалення виправдувального вироку послався на те, що висновком судово-почеркознавчої експертизи №490 від 22.05.2013 року не встановлено тієї обставини, що підписи від імені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , були виконані саме обвинуваченим ОСОБА_7 . При цьому, висновком встановлено факт виконання обвинуваченим ОСОБА_7 записів: "з моїх слів записано вірно і мною прочитано" від імені осіб, яких той опитував, однак дані обставини, жодним чином не можуть стверджувати про однозначність виконання підписів під поясненнями вказаних осіб обвинуваченим, а також доводити його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
А тому, твердження прокурора у поданій апеляційній скарзі про те, що обставинам, які викладені у висновку №490, не було надано належної оцінки, на увагу суду не заслуговують, так як на думку колегії суддів, місцевий суд вказавши про встановлені факти, які викладені у цьому висновку, а також підстави та мотиви їх відхилення.
При цьому, посилання прокурора як на підставу доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину на те, що хоча висновок №490 і не надає ствердної відповіді про те, що підписи під письмовими поясненнями ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , виконані обвинуваченим ОСОБА_7 , однак на його думку, даний висновок і не заперечує можливість виконання підроблених підписів останнім, колегія суддів апеляційного суду вважає такими, що мають тлумачить на користь обвинуваченого в розумінні ст.62 Конституції України та 17 КПК України, де передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того, є такими, що не заслуговує на увагу суду посилання прокурора на суперечності у вироку суду підстав виправдання, оскільки, як вбачається з його змісту, - мотивувальної та резолютивної частин, ОСОБА_7 виправданий саме з підстав недоведеності вчинення ним кримінального правопорушення. При цьому, зазначення судом у вироку лише статті КПК України вцілому без зазначення пункту та частини цієї статті, в даному випадку не може бути суперечністю підстав виправдання, як про це вказує прокурор в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи прокурора щодо необхідності повторного дослідження доказів апеляційним судом не ґрунтується на законі з огляду на таке.

Положеннями ст.404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів встановлених під час судового розгляду, прокурором не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК України, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні, та не зазначено в апеляційній скарзі обґрунтованих мотивів невірної оцінки місцевим судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги прокурора фактично зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

А відтак, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у даному кримінальному провадженні не ґрунтуються на законі.

Таким чином, на думку апеляційного суду, місцевий суд вірно встановив, що у кримінальному провадженні не наведено доказів, які б підтверджували, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.366 КК України, вчинене обвинуваченим.

Колегія суддів оцінює покликання прокурора щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, як безпідставні та необґрунтовані, оскільки під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції встановлено, що судом при ухваленні оскаржуваного вироку належним чином дотримано вимог кримінального процесуального законодавства.

Зважаючи на не встановлення у ході апеляційного розгляду підстав для скасування оскаржуваного вироку у зв`язку із прийняттям судом першої інстанції законного, вмотивованого та обґрунтованого рішення, колегія судів дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а вироку Любешівського районного суду Волинської області від 15.02.2021 року, - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Любешівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді