Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

17 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000286 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.111 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.111 КК України.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що в період з 16.06.2021 по 15.07.2021, діючи за попередньою змовою групою осіб на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України, з метою надання допомоги іноземній державі Російській Федерації та представникам її спецслужб в проведенні підривної діяльності проти України, перебуваючи в приміщенні Управління Служби безпеки України в Херсонській області за адресою: м. Херсон, вул. Лютеранська, 1, здійснював підготовку та збирання відомостей, в тому числі й тих, які були ввірені йому як заступнику начальника інформаційно-аналітичного відділу Управління Служби безпеки України в Херсонській області та становили державну таємницю, використовуючи своє службове становище як одного з керівників підрозділу та службові носії інформації, і передачу цих відомостей Особі-1, яка, в свою чергу, передавала їх співробітнику ФСБ Російської Федерації Особі-2, чим вчинив державну зраду.

Ухвалою підготовчого судового засідання Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2022 призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акта. Цією ж ухвалою за клопотанням прокурора ОСОБА_5 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів по 11.11.2022 включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції в частині продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до його підзахисного більш м`який запобіжний захід.

Посилаючись на положення ст.ст.193, 194, 196, 201, 315 КПК України, зазначає, що суд навіть у підготовчому судовому засіданні під час вирішення клопотання стосовно запобіжного заходу зобов`язаний досліджувати докази, щоб оцінити вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обґрунтованість підозри, і постановити ухвалу про відмову у застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України. Таким обставинами є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам. Разом з тим, прокурор не додав до клопотання жодного документа на підтвердження існування ризиків.

Крім того, захисник наводить низку рішень Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), якими констатовано порушення ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і якими, на його думку, повинен був керуватися суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції з огляду на обставини, передбачені ст.178 КПК України, погодився з доводами прокурора про наявність ризиків переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , і дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою як захід процесуального примусу є виправданим.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості давати оцінку наявності вагомих доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час підготовчого судового розгляду, в ході якого докази на підтвердження винуватості чи невинуватості обвинуваченого не досліджуються.

Що стосується ризиків у контексті кримінального провадження, то ними є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував обставини і тяжкість діяння, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , його професійний досвід, здобутий під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, тривалий період служби в органах Служби безпеки України, який може свідчити про тісні зв`язки з керівниками органів влади, правоохоронними органами та іншими особами, обстановку в країні, а саме, воєнний стан, введений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

При цьому слід зважити і на тяжкість покарання, яка загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років, наявність у нього зареєстрованого та фактичного місця проживання на тимчасово окупованій території України.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в рішенні Харченко проти України в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, є вірними.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачений, може переховуватися на тимчасово не підконтрольних територіях України або виїхати до Російської Федерації, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які судом ще не допитувалися, продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується, діючи в інтересах держави-агресора, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше його тримання під вартою. А тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Стосовно доводів захисника про те, що прокурор не долучив до свого клопотання докази на підтвердження існування цих ризиків, колегія суддів зауважує, що з цими доказами сторона захисту ознайомлювалася під час застосування запобіжного заходу в ході досудового розслідування, на стадії відкриття матеріалів досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.290 КПК України. Зважаючи на те, що нові ризики не з`явилися, доцільності в долученні до клопотання копій таких самих документів немає.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3