Справа №591/3109/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1158/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

12 серпня 2022 року суддя Сумського апеляційного суду ОСОБА_2 перевіривши апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_3 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 02 серпня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 серпня 2022 року, клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України задоволено частково, та обрано обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Не погоджуючись з ухвалою судду, прокурор ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора та обрати обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Перевіривши матеріали провадження, суддя - доповідач дійшов висновку, що у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Проте, "право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, накладення яких дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності скарги. При цьому, обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ "Воловік проти України", "Креуз проти Польщі", "Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі").

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.06.2012 N 13-рп/2012 зазначено, що встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Отже, Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.

Законом, який конкретизує положення Конституції України щодо обмеження можливості оскарження рішень суду, також виступає КПК.

Відповідно до положень статті 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положення ст.392 КПК України, які визначають виключний перелік рішень суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, не передбачають можливості оскарження в апеляційному порядку ухвал суду першої інстанції, постановлених під час судового провадження до ухвалення судового рішення по суті з питань обрання, зміни або продовження запобіжних заходів, окрім тримання під вартою.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 неконституційними визнані положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окреме апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Тобто, вказане рішення стосується можливості апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження у суді першої інстанції, а в даному випадку апеляційна скарга була подана на ухвалу суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Крім того, ст. 422-1 КПК України передбачено порядок перевірки лише ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

В нашому ж випадку прокурор оскаржує ухвалу суду, яка постановлена під час підготовчого судового засідання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до ч.4 ст.399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Оскільки, прокурор оскаржує судове рішення, які не підлягає оскарженню, тому в відкритті провадження за його апеляційною скаргою необхідно відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. 399 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити прокурору у кримінальному провадженні ОСОБА_3 у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 02 серпня 2022 року, якою клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України задоволено частково, та обрано обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Копію цієї ухвали невідкладно надіслати апелянту разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СуддяОСОБА_2