Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

20 червня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000518від 30 липня 2017 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року, відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Здолбунів Рівненської області, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, який має незакінчену вищу освіту, зареєстрований по АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 , раніше не судимий відповідно до положень ст. 89 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили обрано у виді тримання під вартою.
Взято ОСОБА_6 під варту в залі суду. Початок строку відбування покарання засудженому ухвалено рахувати з моменту взяття під варту.
В строк відбування покарання засудженому ОСОБА_6 зараховано строк перебування під вартою з 30 липня 2017 року по 01 серпня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Фінансового управління Здолбунівської районної державної адміністрації для перерахування Здолбунівській центральній районній лікарні про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Фінансового управління Здолбунівської районної державної адміністрації для перерахування Здолбунівській центральній районній лікарні грошові кошти в сумі 4227 (чотири тисячі двісті двадцять сім) гривень 74 коп.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Головного управління державного казначейства України в Полтавській області для перерахування Зіньківській центральній районній лікарні про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Головного управління державного казначейства України в Полтавській області для перерахування Зіньківській центральній районній лікарні грошові кошти в сумі 3368 (три тисячі триста шістдесят вісім) гривень 82 коп.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта:
- за проведення судової імунологічної експертизи №2.2-233/17 від 07.08.2017 - 892 (вісімсот дев`яносто дві) гривні. 32 коп.;
- проведення судової імунологічної експертизи №2.2-234/17 від 07.08.2017 - 892 (вісімсот дев`яносто дві) гривні 32 коп.;
- проведення експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів №2.1-869/17 від 03.10.2017 - 1237 (одна тисяча двісті тридцять сім) гривень;
- проведення судової комплексної дактилоскопічної, молекулярно-генетичної експертизи №4/1456 від 21.09.2017 та №10/713 від 27.10.2017 на загальну суму 4857 (чотири тисячі вісімсот п`ятдесят сім) гривень 08 коп.
Знято арешт з майна, накладений ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01.08.2017 року.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 30 липня 2017 року, о 03 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташоване по АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на протиправне позбавлення життя, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки, попередньо підготовившись, наніс ножем один удар в область грудної клітки ОСОБА_8 , внаслідок чого спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, однак свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті іншій людині до кінця не довів, оскільки був затриманий відвідувачами кафе.
В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 покликається на незаконність і невмотивованість вироку суду першої інстанції.
Вказує, що доказами сторони обвинувачення не доводиться наявність будь-якого умислу в його діях спрямованого на вбивство. Про відсутність в його діях умислу на позбавлення життя потерпілого, на думку обвинуваченого, свідчать і показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . Вважає, що його вина спростовується і письмовими доказами, зокрема протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 .
Зазначає, що судом не враховано, що в нього на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей.
Просить змінити вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення із застосуванням ст. 124 КК України та звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку 1 рік.

Дослідити відповідні докази.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого і захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
В задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів відмовлено за безпідставністю.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Даних вимог суд першої інстанції дотримався.
Ухвалюючи обвинувальний вирок відносно ОСОБА_6 за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, суд першої інстанції проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 в незакінченому замаху на умисне вбивство, тобто умисному протиправному заподіяння смерті іншій людині, яке не було доведене до кінця, з причин, що не залежали від його волі, ґрунтується на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_6 , який свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, вказав що не бажав настання таких наслідків, які мали місце. Зазначив, що потерпілого раніше не знав, конфлікту між ними не було, умислу на вчинення вбивства також у нього не було. При цьому ОСОБА_6 визнав те, що саме він заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження, однак за інших обставин - здійснюючи при цьому самооборону від протиправних дій інших осіб, які його збили з ніг і наносили йому удари ногами.

Окрім показань обвинуваченого, висновок про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні суд першої інстанції зробив на підставі показань потерпілого ОСОБА_8 , який підтвердив обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_6 та пояснив, що ніяких дій, які б провокували обвинуваченого на вчинення кримінального правопорушення, він не вчиняв.

Суд обґрунтував своє рішення про доведеність винуватості обвинуваченого також показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які вказали, що в момент завдання удару ножем ОСОБА_8 обвинувачений перебувавав на вулиці, будь-яких тілесних ушкоджень ніхто ОСОБА_6 не наносив, при цьому протягом всього часу перебування до подій, що мали місце приблизно о 03 годині 31 хвилині 30 липня 2017 у кафе та на території кафе жодних активних дій, спрямованих на заподіяння ОСОБА_6 шкоди ні потерпілий, ні інші особи не вчиняли, а отримані тілесні ушкодження обвинуваченого виникли після нанесення удару ножем потерпілому.

Крім того, в основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_6 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме: дані протоколів огляду місця події від 30.07.2017 з ілюстративною таблицею та фототаблицею, відповідно, щодо вилучення спортивних штанів, туфлів та футболки з розрізом 15x5 мм в ділянці серця та слідами бурого кольору, схожими на кров людини, а також зафіксовано обстановку на місці вчинення кримінального правопорушення, вилучено ніж чорного кольору; дані висновку судової медичної експертизи №148 щодо кількості ударів, характеру, локалізації, механізму виникнення і ступеня тяжкості виявленого у потерпілого тілесного ушкодження; дані протоколів проведення слідчих експериментів від 30.07.2017 року з відповідними додатками, проведених з потерпілим та свідками ОСОБА_13 і ОСОБА_12 , які повністю узгоджуються з їх показаннями, наданими під час допиту; інших доказів, зміст яких наведено у вироку та які узгоджуються між собою, доповнюють один одного щодо обставин вчинення ОСОБА_6 злочину та в сукупності підтверджують його винуватість у пред`явленому обвинуваченні, визнаному судом доведеним.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, а також містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності відтворюють картину подій, які мали місце 30 липня 2017 року на подвір`ї кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою АДРЕСА_2 , за участі обвинуваченого і, зокрема, потерпілого ОСОБА_8 та вказують на причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

Водночас, апеляційний суд критично відноситься до показань сторони захисту в тій частині, що обвинувачений не мав умислу на вбивство, а лише оборонявся від протиправних посягань на його здоров`я та життя, оскільки, вони суперечать дослідженим доказам у кримінальному провадженні, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження.

Аналогічні доводи сторони захисту були предметом оцінки і судом першої інстанції, який з наведенням відповідного обґрунтування прийшов до переконливого висновку, що вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду даного кримінального провадження.

Так, сторона захисту вказує про те, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст.124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень вчинених при перевищенні меж необхідної оборони, а не за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як незакінчений замах на вбивство, з посиланням на те, що обвинувачений жодним чином не мав умислу на спричинення смерті потерпілому, навіть не було умислу в заподіянні останньому тяжкого тілесного ушкодження, а лише оборонявся від протиправних дій інших осіб, які його збили з ніг і наносили удари ногами.

Виходячи із положень ч.1 ст.115 КК України об`єктивна сторона вбивства характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини, та причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідком. Умисне вбивство може бути вчинено з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльність), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої особи і бажає її настання, або з непрямим умислом - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» № 2 від 07.02.2003 року, замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, тобто коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

При цьому, кримінальне правопорушення, передбачене ст.124 КК України характеризується заподіянням шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень тому, хто посягає, при захисті від суспільно небезпечного посягання, але з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту. Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК України є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного під час вчинення цього діяння, зокрема, у стані необхідної оборони. Крім того, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього злочину є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

За положеннями ч.1 ст.36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.24 своєї постанови «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» № 2 від 07.02.2003 року, відповідальність за ст.124 КК України за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони, настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

Судом першої інстанції в ході розгляду провадження на підставі досліджених доказів достеменно встановлено і, з цим повністю погоджується апеляційний суд, що нанесення удару ОСОБА_6 ножем потерпілому ОСОБА_8 в життєво важливий орган мало місце під час раптово виниклого конфлікту ( ОСОБА_6 розмовляв на підвищених тонах та вів себе зухвало), потерпілий же в цей час намагався навести порядок в кафе, так як він там працював охоронцем і це його обов`язок слідкувати за порядком, дії обвинуваченого носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок, а тому, враховуючи, спосіб, знаряддя вчинення злочину, характер і локалізацію поранення, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на заподіяння смерті потерпілому, оскільки вчинив всі необхідні дії, які були для цього завідомо такими, що могли потягнути смерть потерпілого, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від його волі (припинення сторонніми особами, своєчасне надання медичної допомоги).

Не доводить відсутність в діях обвинуваченого прямого умислу в доведенні вбивства до кінця твердження сторони захисту про можливість у обвинуваченого нанести потерпілому аналогічні нанесеному удару удари, зважаючи на встановлені судом першої інстанції обставини та досліджені докази.

Не впливають також на законність оскаржуваного вироку в частині кваліфікації дій обвинуваченого доводи сторони захисту щодо отримання і самим обвинуваченим тілесних ушкоджень, оскільки, досліджений судом першої інстанції висновок судової медичної експертизи № 863 хоча і підтверджує наявність у нього середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, однак не дає жодних підстав вважати, що він під час вчинення діяння перебував у стані необхідної оборони, а тому, відповідно, не виправдовує його дій, які були вчинені ним по відношенню до потерпілого.

Таким чином, апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як незакінчений замах на вбивство, є правильною.

При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.

За таких обставин, посилання сторони захисту про перекваліфікацію дій обвинуваченого на ст.124 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими і безпідставними.

Що стосується виду і розміру призначеного ОСОБА_6 покарання, то суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і апеляційний суд, повною мірою дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки врахував особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, суспільно-небезпечний характер дій обвинуваченого, який посягнув на найцінніше - здоров`я та життя потерпілого, особу винного, його мотиви, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Судом не встановлено обставин, які пом`якшували б покарання обвинуваченого. Не залишено без оцінки суду і те, що в останньому слові ОСОБА_6 визнав себе винним у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_8 , заперечивши наявність умислу на вбивство останнього, повністю визнав подані в провадженні цивільні позови.

За наведених обставин, врахувавши, що загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення індивідуалізації, гуманності і справедливості покарання, з врахуванням вище викладеного, суд прийшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_6 покарання ближче до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.1 ст. 115 КК України, яке є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, з чим погоджується і колегія суддів.

Доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року відносно ОСОБА_6 за ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 ? без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3