Номер провадження: 11-кп/813/1785/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10.08.2022 щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000077 від 13.04.2018 року, відносно:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мерсін, Республіки Туреччини, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.08.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу. Частково задоволено клопотання сторони обвинувачення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 08.10.2022 року включно з визначенням розміру застави у розмірі 570 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1414170 грн.
Мотивуючи зазначене рішення, суд послався на те, що стороною обвинувачення при судовому розгляді клопотання було доведено, що ризик встановлений раніше судом при обранні йому запобіжного заходу не відпав та продовжує існувати, а саме перебуваючи на волі обвинувачений може переховуватись від суду, а також доведена неможливість застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, так як більш м`які запобіжні заходи не забезпечать його належну процесуальну поведінку з урахуванням встановленого ризику.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, яку уточнив в судовому засіданні та просив скасувати або змінити ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10.08.2022 рокута застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, за місцем його проживання: АДРЕСА_2 , або особисте зобов`язання чи визначити заставу в сумі 300000 грн., посилаючись на те, що ухвала суду постановлена з порушеннями норм процесуального права та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як суд не врахував, що:

-прокурором не доведено жодним доказом, існування ризиків, на які він посилається, а судом не конкретизовано, які саме ризики суд вважає доведеними;
- ОСОБА_10 має слабке здоров`я, хронічні захворювання. Під час перебування під вартою він отримав хронічний пієлонефрит (хронічне запалення нирок), які з`явилися внаслідок нелюдських умов утримання. Зараз страждає від симптомів, які схожі на корона-вірусну хворобу, але ніхто йому не проводить тестування.
- підозра є необґрунтованою, а отже і застосування будь-якого запобіжного заходу є неможливим;
- ОСОБА_10 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, хоча і не має родичів в Україні, проте має постійне місце проживання у м. Одесі (м. Одеса, просп. Добровольського, 8-А, готель «Тукан»). В готелі «Тукан» він може відбувати домашній арешт, в разі його призначення, а адміністрація готелю надає додаткові гарантії, щодо контролю добросовісної поведінки його клієнта, також вказує, що в готелі «Тукан», на відміну від СІЗО є підвальне приміщення, яке може бути використане як укриття при повітряній тривозі;
- твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_10 нібито є безробітним нічим не доведене, оскільки як громадянин іншої держави він має бути працевлаштований саме у ній. Він є акціонером фірми «CADDE», що підтверджується відповідним листом від 11.06.2018 року. Мати ОСОБА_10 , якій 85 років, потребує догляду, отримує соціальні виплати від держави, які також є джерелом для існування їх родини;
- прокурором не доведено, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить запобіганню наведеним ризикам;
- подальше тримання під вартою ОСОБА_10 є порушенням ч. 3 ст. 197 КПК України, оскільки він перебуває під вартою більше ніж 12 місяців.
- визначений розмір застави є завідомо не помірним для ОСОБА_10 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 в апеляційній скарзі ставив питання щодо розгляду апеляційної скарги за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , однак в судовому засіданні апеляційної інстанції просив розглянути апеляційну скаргу без участі обвинуваченого за наявною явкою.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності обвинуваченого.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що передусім національні судові органи повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

У ч. 1 ст. 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, суд при продовженні строку тримання під вартою враховує обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 суд першої інстанції виконав вимоги статей 199, 331 КПК, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою.

З наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що в Малиновському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження за №0000077 від 13.04.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України.

Щодо перевірки доводів захисника обвинуваченого про необґрунтованість підозри, то апеляційний суд зауважує на очевидній помилковості таких доводів з огляду на те, що на теперішній час останньому висунуте обвинувачення, яке, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Тобто, на теперішній час ОСОБА_10 має процесуальний статус обвинуваченого в зазначеному кримінальному провадженні №0000077, а не підозрюваного.
Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що твердження захисника є передчасними, оскільки наразі судом досліджуються докази, тобто триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на положення статей 89, 94 КПК України, буде надана відповідна оцінка діям обвинуваченого та обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника щодо недоведеності існування встановленого ризику, суд враховує наступне.

Оскарженою ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.04.2022 року обвинуваченому ОСОБА_11 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшився і продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризику, передбаченого ст. 177 КПК, а саме того, що обвинувачений може переховуватись від суду, апеляційний суд встановив належне та детальне обґрунтування судом наявності зазначеного ризику в оскаржуваній ухвалі.

Апеляційний суд враховує обставини інкримінованих злочинів, пов`язаних із контрабандним переміщенням через митний кордон України з приховуванням від митного контролю та незаконним зберіганням наркотичного засобу (кокаїн) в особливо великих розмірах з метою його подальшого збуту, їх характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути призначена ОСОБА_11 у разі визнання винуватим (відповідно до санкції ч. 3 ст. 305 КК України позбавлення волі на строк від 10-ти до 12-ти років з конфіскацією майна), що у своїй сукупності свідчить про обґрунтованість можливого переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, апеляційний суд враховує ту обставину, що обвинувачений самостійно до органу досудового розслідування не з`явився, відомості щодо активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень відсутні.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що у цьому випадку має місце ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою не дозволить контролювати місце перебування обвинуваченого, який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу, з урахуванням того, що він є громадянами іншої держави та не має постійного місця проживання на території України.

Водночас апеляційний суд приймає до уваги посилання сторони захисту на те, що обвинувачений має матір, якій 85 років та яка потребує догляду, є акціонером фірми «CADDE», раніше до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався, проте зауважує, що зазначені обставини, враховуючи все встановлене судом вище, не можуть беззаперечно гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленому вище ризику у разі застосування більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.
Щодо доводів сторони захисту про наявності у обвинуваченого постійного місця проживання в м. Одесі в ТОВ «Готель Тукан», колегія суддів такі твердження вважає необґрунтованим з огляд на те, що гарантійний лист адміністрації готелю «Тукан» щодо гарантування забезпечення проживання ОСОБА_8 у готельному номері протягом необхідного строку не є підтвердженням наявності у обвинуваченого ОСОБА_8 постійного місця проживання в м. Одесі в розумінні вимог законодавства України.
Положення ч. 1 ст. 29 ЦК України визначають, що місцем проживання фізичної особи є житло (тобто житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті), в якому вона проживає постійно або тимчасово.
При цьому, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.
Окрім того, апеляційний суд також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», оскільки злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_10 , пов`язані із незаконним зберіганням та контрабандою наркотичного засобу, обіг якого обмежено кокаїну в особливо великому розмірі, який в свою чергу має негативний вплив на осіб, які вживають зазначені речовини, що в подальшому тягне за собою систематичність такого вживання та подальші непоправні наслідки для таких осіб, їх родин та суспільства в цілому.
Посилання захисника на те, що на відміну від СІЗО, в якому відсутнє бомбосховище, готель «Тукан» має підвальне приміщення, яке може бути використане як укриття при повітряній тривозі, є необґрунтованими.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що у разі небезпеки існує механізм проведення обов`язкової евакуації затриманих осіб, підозрюваних, обвинувачених осіб, щодо яких застосовано запобіжний захід - тримання під вартою, засуджених осіб (військовослужбовців), які відбувають такі покарання, як арешт, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, що перебувають в ізоляторах тимчасового тримання, слідчих ізоляторах, установах виконання покарань, гауптвахтах та дисциплінарному батальйоні, а також осіб, які перебувають у спеціальних палатах закладів охорони здоров`я та кімнатах для тимчасово затриманих військовослужбовців Збройних Сил, розташованих у місцевостях, наближених до районів, де ведуться бойові дії, до відповідних установ для попереднього ув`язнення та виконання покарань, які розташовані в безпечній місцевості, врегульований Порядком проведення обов`язкової евакуації окремих категорій населення у разі введення правового режиму воєнного стану, затвердженим постановою КМУ від 07.11.2018 №934.
В установах для попереднього ув`язнення та виконання покарань заходи з підготовки та проведення евакуації організовуються та здійснюються їх адміністраціями.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що його клієнт має слабке здоров`я, з хронічними захворюваннями, отримав важке захворювання - хронічний пієлонефрит перебуваючи в СІЗО та зараз страждає від симптомів, які схожі на корона-вірусну хворобу, але ніхто йому не проводить тестування, апеляційний суд зазначає, що будь-яких відомостей, які б вказували на те, що у обвинуваченого наявні хвороби, які виключають його можливість перебування в умовах ізоляції, матеріали провадження не містять та не входять до переліку хвороб, затверджених у наказі Міністерства юстиції України«Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» (із змінами від 23.09.2021 №3373/5/2031), які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання.

При цьому, апеляційний суд повторно звертає увагу сторони захисту на те, що, згідно пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року №239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572.
Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.
Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Таким чином, лікування підозрюваного у разі наявності у нього медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості продовження строку застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Щодо доводів захисника про непомірність та необґрунтованість визначеного розміру застави, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Разом із тим, ч. 5 ст. 182 КПК України передбачає, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Окрім того, позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та визначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».
На переконання апеляційного суду, на теперішній час проблема наркозлочинності прямо порушує права всіх людей (в тому числі й тих, що не вживають наркотичні речовини) на життя та здоров`я, безпечне середовище, а вживання наркотичних засобів та психотропних речовин наносить невиправну шкоду життю та здоров`ю особи, які відповідно до Конституції України визнаються найвищою соціальною цінністю та потребують пріоритетного захисту з боку держави.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що саме кількісний вміст наркотичного засобу, обіг якого обмежено кокаїну (майже 3 кг, зокрема, 2931,45 г) та можливий прибуток від його збуту являються тими виключними обставинами, які надали право суду в даному конкретному випадку вийти за межі встановлення розміру застави, передбачені законом для злочинів зазначеної категорії та визначити обвинуваченому ОСОБА_11 заставу у розмірі 570 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1414170 грн., оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду.
На думку апеляційного суду саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти встановленому ризику.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч. 3 ст. 199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 .
Оцінюючи твердження захисника про те, що подальше утримання ОСОБА_8 під вартою є порушенням вимог ч. 3 ст. 197 КПК України, апеляційний суд зауважує на тому, що п. 2 ч. 3 ст. 197 КПК України, на яку посилається захисник, встановлює можливий сукупний строк тримання особи під вартою в кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів (який не повинен перевищувати 12 місяців) під час досудового розслідування, натомість, такий строк не передбачений на стадії судового розгляду кримінального провадження, зокрема, приписи ч. 3 ст. 331 КПК України передбачають, що суд 1-ої інстанції до спливу продовженого строку тримання під вартою зобов`язаний розглядати питання доцільності продовження тримання обвинуваченої особи під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.
Таким чином, з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, існування заявлених прокурором ризиків, беручи до уваги обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_11 злочинів, апеляційний суд вважає доводи захисника обвинуваченого в частині можливості застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу необґрунтованими.
Посилання захисника на те, що Туреччина поставляє Україні зброю, створює безпечні умови для вивезення зерна українських бізнесменів морським шляхом та з самого почату війни перекрила пролив ОСОБА_12 , не впливає на обґрунтованість висновків суду щодо необхідності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, так як кримінальне провадження розглядається відповідно до кримінального-процесуального закону та міжнародних конвенцій, тобто виключно в правовому полі, що також будь-яким чином не може вплинути на дипломатичні відносини між Україною та Туреччиною.
Військове співробітництво із Турецької Республікою та відповідальність України за життя обвинуваченого є перекручуванням цих понять із боку сторони захисту та не мають юридичних критеріїв в КПК України, в зв`язку з чим суд окремо не надає їм оцінки.
Колегія суддів, як зазначалось, встановила наявність чітких ознак того, що подальше перебування ОСОБА_10 під вартою вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права на свободу.
Метою продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 є: запобігання спробам переховуватись від суду.
Підставою продовження строку дії запобіжного заходу є наявність ризику, який дає достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що висновки суду, щодо необхідності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідають вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтуються на матеріалах справи, а дані про обвинуваченого та висунуте йому обвинувачення, дають підстави вважати, що на даний час існує зазначений судом першої інстанції ризик, який виправдовує тримання обвинуваченого під вартою. Застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки такий запобіжний захід не здатний запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам, забезпечити належну поведінку обвинуваченого та виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Разом з цим аналізуючи надані апеляційному суду копії матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 пояснень сторони захисту та обвинувачення, апеляційний суд вважає, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції тривалий час, але судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи статей 28 та 318 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Керуючись статтями 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10.08.2022 року щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000077 від 13.04.2018 року, відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків у розгляді даного кримінального провадження передбачених ст. 28 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4