ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1807/22 Справа № 175/4290/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10
законного представника
неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_13 та представника цивільного відповідача ОСОБА_12 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000749, щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, який зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з дня затримання ОСОБА_7 в порядку виконання вироку.
В строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 07 жовтня 2020 року по 12 жовтня 2020 року включно.
Ухвалено після набрання вироком законної сили повернути заставодавцю заставу, внесену за ОСОБА_7 .
Ухвалено стягнути з ПАТ Українська пожежно-страхова компанія на користь потерпілої ОСОБА_13 17 738,50 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 886,92 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Ухвалено стягнути з ТОВ Край-МК на користь потерпілої ОСОБА_13 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_14 до ТОВ Край-МК і ПАТ УПСК про відшкодування моральної шкоди закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керуває транспортним засобом, що спричинили загибель ОСОБА_15 ОСОБА_16 , за наступних обставин.
06 жовтня 2020 року приблизно о 19.35 год. ОСОБА_7 , будучи офіційно працевлаштованим у ТОВ «КРАЙ - MK» (далі Товариство) і керуючи технічно справним вантажним спеціалізованим фургоном ізотермічним-В (далі мікроавтобус) «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить вказаному Товариству, у темний час доби здійснював рух по сухому покриттю крайньої лівої смуги проїзної частини автодороги М-04 «Знам`янка Луганськ - Ізварине» у м. Підгородне Дніпропетровської області, що має по дві смуги для руху у кожному напрямку з розділювальною смугою та освітлюється зовнішнім електроосвітленням і має необмежену видимість, зі сторони м. Новомосковська у напрямку м. Дніпра.

Під час руху в районі електроопори № 186 на автодорозі М-04 у м. Підгородне водій ОСОБА_7 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки як на водія та грубо порушуючи вимоги дорожнього знаку 3.29 ПДР України, який діє на даній ділянці вказаної автодороги, слідуючи з перевищенням допустимої швидкості руху зі швидкістю не менш ніж 80,55 км/год, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не маючи жодних перешкод технічного та фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи необмежену видимість проїзної частини та її елементів по ходу свого руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та не надав дорогу пішоходам, внаслідок чого о 19.35 год. 06 жовтня 2020 року здійснив наїзд передньою правою частиною керованого мікроавтобусу «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_17 та праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_18 , які в цей час перетинали проїзну частину автодороги по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку його руху.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходам були спричинені тілесні ушкодження:

- ОСОБА_17 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і призвели до настання смерті;

- ОСОБА_18 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті.

Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії водія ОСОБА_7 , який грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.3, 12.9б, 18.1 та дорожнього знаку 3.29 ПДР України.

Невиконання ОСОБА_7 вимог пунктів 12.3, 12.9б, 18.1 та дорожнього знаку 3.29 ПДР України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до заподіяння смерті пішоходам ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд не врахував тяжкість наслідків скоєного правопорушення, а саме спричинення потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, які в подальшому призвели до їх смерті. Вважає, що суд не взяв до уваги фактичні обставини провадження, а саме, що ДТП відбулося на нерегульованому пішохідному переході, по якому рухались потерпілі, а також, що обвинувачений рухався з перевищенням допустимої швидкості. Зазначає, що судом не враховано позицію потерпілих, які наполягали на суворому покаранні.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити, призначити ОСОБА_7 покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк від одного до трьох років з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд не врахував належним чином особу обвинуваченого, його добровільне сприяння досудовому розслідуванню, щире каяття, сприяння ЗСУ у військовий стан у якості волонтера. Зазначає, що суд не надав оцінки стану, в якому перебували потерпілі, та їх діям безпосередньо перед настанням ДТП, відомостям, які характеризують потерпілих. Зазначає, що ОСОБА_7 , якому на момент ДТП виповнилось 58 років, тривалий час працював водієм, жодного разу не притягувався до відповідальності за порушення ПДР України, в момент ДТП виконував свої службові обов`язки, має постійну роботу, характеризується позитивно, не перебував під дією алкоголю, наркотичних або лікарських засобів.
В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок суду змінити, ухвалити новий вирок, яким стягнути з ТОВ Край-МК на користь потерпілої ОСОБА_13 31 200 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу з урахуванням податків, що можуть нараховуватись на суму відшкодування.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що в матеріалах провадження наявно достатньо доказів на підтвердження витрат на правову допомогу, а саме договір про надання правової допомоги, ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, розрахунок витрат на правову допомогу. Звертає увагу, що в актах приймання-передачі наданих послуг було детально описано послуги та вказано ціни, а також було надано квитанції про сплату цих послуг.
В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову, стягнути з ПАТ УПСК на користь потерпілої ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 000 грн., у задоволенні цивільного позову до ПАТ КРАЙ-МК відмовити.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд неправильно послався на норму закону, оскільки потерпілий не зазнав ушкодження здоров`я, а помер, а тому суд мав при вирішенні питання розміру моральної шкоди керуватись п. 27.3 ст. 27 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначає, що до позовної заяви не було надано жодного доказу на підтвердження моральних страждань потерпілої. Зазначає, що суд не з`ясував обсяг моральних страждань, спричинених смертю батька. Вказує, що в даному ДТП груба необережність потерпілого сприяла виникненню шкоди та, як внаслідок, є підставою для зменшення розміру відшкодування. Зазначає, що суд безпідставно відкинув доводи цивільного відповідача про те, що ДТП сталось у позаробочий час, оскільки обвинувачений став до виконання трудових обов`язків о 04.30 год., робочий день на підприємстві складає 8 год., а ДТП відбулось о 19.35 год. Вважає, що оскільки шкода заподіяна не при виконанні службових обов`язків, суд мав відмовити у задоволенні цивільного позову в частині стягнення шкоди з ТОВ Край-МК.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника, потерпілої та представника цивільного відповідача.
Представник потерпілої ОСОБА_9 підтримав апеляційні скарги потерпілої та прокурора, заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника та представника цивільного відповідача.
Представник цивільного відповідача ОСОБА_12 підтримали свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу захисника, заперечувала проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційні скарги захисника та представника цивільного відповідача, заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої.
Неповнолітня потерпіла ОСОБА_10 та її законний представник ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу прокурора, заперечували проти задоволення апеляційних скарг захисника, потерпілої та представника цивільного відповідача.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.
За змістом ст.ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції зокрема може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вищевказаних вимог закону та достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, як про це наполягав в апеляційній скарзі захисник, чи призначення обвинуваченому більш суворого покарання, як про це наполягав в апеляційній скарзі прокурор, судом не встановлено і в апеляційних скаргах також не наведено.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд також визнав обставинами, що помякшують покарання обвинуваченому, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому.
З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, грубість порушень Правил дорожнього руху та тяжкість наслідків, що настали, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно працює, позитивно характеризується за місцем роботи, надає волонтерську допомогу як член громадської організації «Інститут сприяння розвитку громадських ініціатив», на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України.
Суд першої інстанції також надав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, та те, що обвинувачений, знехтувавши вимогами ПДР України, вчинив необережний тяжкий злочин, в результаті якого настали наслідки у вигляді спричинення ОСОБА_17 та ОСОБА_18 тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання смерті.
Також судом першої інстанції обгрунтовано застосовано до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки протиправні дії обвинуваченого пов`язані з нехтуванням Правилами дорожнього руху України та призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в наслідок чого було спричинено тяжке тілесне ушкодження потерпілій, що свідчить про відсутність у обвинуваченого належних навиків керування транспортними засобами і застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами надасть йому можливість в разі бажання в подальшому керувати транспортними засобами додатково вивчити правила дорожнього руху та пройти додаткові навчання у відповідних навчальних закладах щодо покращення навиків керування.
Доводи прокурора про ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його підвищену суспільну небезпеку, обставини його вчинення та наслідки, що настали, а також твердження захисника про те, що ОСОБА_7 жодного разу не притягувався до відповідальності за порушення ПДР України, в момент ДТП виконував свої службові обов`язки, має постійну роботу, характеризується позитивно, надає волонтерську допомогу, щиро кається, активно сприяв розкриттю злочину, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
Та обставина, що обвинувачений на момент вчинення кримінального правопорушення не перебував під дією алкоголю, наркотичних або лікарських засобів, не може бути визнана тим фактором, який би знижував суспільну небезпеку особи обвинуваченого чи вказував на можливість звільнення обвинуваченого від призначеного йому судом першої інстанції додаткового покарання, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер та грубість допущених порушень Правил дорожнього руху України та негативні наслідки скоєного діяння.
При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілих про необхідність призначення обвинуваченому суворого покарання, має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновком суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілих щодо виду та міри покарання.
Доводи захисника про те, що в діях ОСОБА_17 та ОСОБА_18 наявні порушення вимог ПДР України, що є підставою для пом`якшення призначеного покарання, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не було встановлено під розгляду провадження у суді першої інстанції.
Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
З урахуванням викладеного, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене ОСОБА_7 судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, чи призначення більш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційних скаргах доводи про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі захисник, чи призначення йому більш суворого покарання, про що наполягав в апеляційній скарзі прокурор.
Що стосується доводів апеляційних скарг в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 , слід зазначити наступне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову ОСОБА_13 судом першої інстанції не дотримано.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, потерпіла ОСОБА_13 звернулась до ТОВ КРАЙ-МК та ПрАТ УПСК з цивільним позовом у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції встановив, що згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 власником мікроавтобуса «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є TOB «КРАЙ MK».

Обвинувачений ОСОБА_7 на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з TOB «КРАЙ - MK» і вказаний мікроавтобус знаходився у його службовому користуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення ч. 1 ст. 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Разом з цим суд першої інстанції, встановивши, що шкоду завдано внаслідок ДТП, що сталася з вини ОСОБА_7 , який перебував у трудових відносинах з ТОВ КРАЙ-МК та керував транспортним засобом, належним останнім на праві власності, не перевірив, чи відбулось ДТП саме у зв`язку та під час виконання ОСОБА_7 своїх трудових (службових) обов`язків, тобто допустив неповноту судового розгляду, оскільки не дослідив обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відшкодування моральної шкоди саме з ТОВ КРАЙ-МК.

Крім того, як слідує з матеріалів провадження, в результаті ДТП пішохід ОСОБА_17 помер, а його донька ОСОБА_13 була визнана потерпілою.

На момент вчинення правопорушення цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу була застрахована у ПрАТ УПСК за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/8240156 від 18 червня 2020 року, укладеним на підставі Закону № 1961-IV.

Згідно з вказаним полісом у разі настання страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого, у розмірі 260 000 грн.

Згідно зі ст. 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 1961-IV (далі Закону №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до положень ст. 27-3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів» страховиком відшкодовується моральна шкода, заподіяна смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим) у загальному розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Усупереч викладеному, незважаючи на встановлення того факту, що внаслідок вчинення правопорушення настала смерть ОСОБА_17 , суд першої інстанції при визначенні розміру страхового відшкодування послався на норми ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів», якими передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин вирок не можна визнати законним і обгрунтованим, адже вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 у провадженні відбулося з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Оскільки для повного, об`єктивного і правильного вирішення провадження щодо ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову потерпілої необхідно додатково зібрати й дослідити певні документи та докази, по цьому провадженню в частині вирішення цивільного позову необхідно призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення є неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України).
Відповідно до вимог ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо: судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.
Відповідно до положень ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.
Таким чином враховуючи наведене, положення ст.ст. 7, 9 КПК України та встановлений факт неналежного виконання судом першої інстанції вимог ст.ст. 128, 129 КПК України при вирішенні цивільного позову, апеляційний суд вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України та ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 КПК України визнає їх підставою для скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.
Під час нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства необхідно усунути вказані недоліки, перевірити інші доводи апеляційних скарг, у тому числі доводи потерпілої щодо стягнення витрат на правову допомогу, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обгрунтоване й вмотивоване рішення.
З огляду на викладене апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду скасуванню в частині вирішення цивільного позову з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Матеріали кримінального провадження не містять інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_13 , представника цивільного відповідача ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4