СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/819/22
ун. № 759/3055/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2022 року м. Київ

слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність прокурора, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна,-

ВСТАНОВИВ:

21.02.2022 року до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність прокурора, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна.
В обґрунтування скарги заявник посилається на те, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.08.2021 року в межах кримінального провадження № 0000049 від 02.06.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 361 КК України надано дозвіл слідчим Святошинського УП ГУНП в м. Києві та прокурорам Святошинської окружної прокуратури на проведення обшуку у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до протоколу обшуку від 05.08.2021 року працівниками правоохоронних органів було проведено обшук за вказаною адресою та вилучено ряд майна, зокрема телефони, планшет, банківські карти (перелік наводиться).
Заявник вказує, що вилучення вказаного майна жодним чином не відповідає меті проведеного обшуку, не сприяє розслідуванню кримінального правопорушення. Майно не використовувалось у злочинній діяльності і не було набуто у протизаконний спосіб, а є особистою власністю ОСОБА_5 .
Слідчий з клопотанням про накладення арешту на вказане майно не звертався, а тому воно підлягає негайному поверненню особі, у якої було вилучено.
У судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, вказуючи, що слідчим суддею ухвалою від 04.08.2021 року було надано дозвіл на вилучення телефонів, планшетів, банківських карток, а тому воно не є тимчасово вилученим майном і додатково накладення арешту не потребує.
Слідчий суддя, заслухавши сторін, дослідивши матеріали скарги, дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, Святошинською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000049 від 02.06.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 361 КК України.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 04.08.2021 року в межах кримінального провадження № 0000049 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 361 КК України надано дозвіл слідчим Святошинського УП ГУНП в м. Києві та прокурорам Святошинської окружної прокуратури на проведення обшуку у нежитловому приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Георгія Кірпи, 2-А, 5-й поверх, каб. № 507 (а.с. 13-15).
Відповідно до протоколу обшуку від 05.08.2021 року працівниками правоохоронних органів було проведено обшук за вказаною адресою, 5-й поверх, кабінет (офіс) № 507 та вилучено ряд майна, (перелік наводиться) (а.с. 16-23). Зокрема, у ОСОБА_5 були вилучені, крім іншого, мобільні телефони «Xiaomi Redmi Note 8», «Xiaomi Redmi Note 10», «Samsung», планшет «Microsoft Surface Pro», банківська карта «Укрсиббанк № НОМЕР_1 » (а.с. 23).
Відповідно до ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Згідно частини 2 цієї ж процесуальної норми, тимчасово вилученим майном може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено:
1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним;
2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна;
3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу;
4) у разі скасування арешту;
5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.
Відповідно до ч. 5 ст. 236 КПК України обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку. За рішенням слідчого чи прокурора може бути проведено обшук осіб, які перебувають в житлі чи іншому володінні, якщо є достатні підстави вважати, що вони переховують при собі предмети або документи, які мають значення для кримінального провадження. Обшук особи повинен бути здійснений особами тієї ж статі.
Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснених на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Частина 6 ст. 173 КПК України передбачає, що ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше 72 годин із дня надходження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.
Тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, за всіх обставин, передбачених ст. 169 КПК України, в тому числі і у випадку, коли слідчий не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна не звернеться до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна (ч. 5 ст. 171 КПК України), а також у випадку тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, якщо слідчий не подасть клопотання про арешт такого майна протягом 48 годин після вилучення майна (абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України).
Положеннями ч. 1 ст. 303 КПК України встановлено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування та вичерпний перелік кола осіб, які можуть звернутись з такими скаргами до слідчого судді.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
Судом встановлено та підтверджено в судовому засіданні прокурором, що орган досудового розслідування з клопотанням про арешт вилученого під час проведення обшуку майна в рамках кримінального провадження № 0000049 не звертався протягом 48 годин після вилучення, арешт на вказане майно не накладався, зазначене майно на час розгляду скарги його володільцю ОСОБА_5 не повернуте, що прямо вказує про безпідставність утримання такого майна, яке в силу положень ст. 169 КПК України, підлягає негайному поверненню власнику.
Посилання прокурора на те, що майно, вилучене під час обшуку на підставі ухвали слідчого судді, відповідно до ч. 7 ст. 237 КПК України, не є тимчасово вилученим, додаткового накладення арешту не потребує, а відтак на нього не розповсюджуються норми ст.ст. 169, 171 щодо його повернення, суд оцінює критично.
Аналіз положень ст.ст. 234, 235 КПК вказує, що обшук, серед іншого, здійснюється з метою відшукання речей, які мають значення для кримінального провадження. При цьому, згідно ст. 167 КПК України, будь-яке вилучене майно має статус тимчасово вилученого, а положення ч.7 ст. 237 КПК України лише розповсюджують статус тимчасово вилученого майна й на те, відшукання якого не передбаченого ухвалою слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку.
Отже, жодних доказів, які б спростовували доводи скарги представника володільця тимчасово вилученого майна та підтверджували обставини, які є підставою для продовження утримання такого тимчасово вилученого майна суду не надано, у зв`язку із чим слідчий суддя, виходячи з принципу змагальності сторін у кримінальному провадженні, дійшов висновку, що доводи, зазначені в скарзі, є обґрунтованими.
При цьому також слідчий суддя виходить із засад кримінального провадження, закріплених в статті 16 КПК України, відповідно до якої позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.
Відповідно до норм ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Також слідчий суддя при вирішенні даної скарги враховує приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "Іммобіліаре Саффі проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії" (<...>) [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії" (Kushoglu v. Bulgaria), заява N 48191/99, п. п. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Так, у своєму рішенні від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (Заява N 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A N 98).

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.
Разом з тим, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, що зазначено у ст. 26 КПК України.
Таким чином відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України вилучене у ОСОБА_5 під час обшуку майно, а саме мобільні телефони, планшет та банківська картка підлягає негайному поверненню особі, у якої було вилучено, а тому скарга підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 22, 98, 99, 100, 169, 171, 234-236, 303-307 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні № 0000049 від 02.06.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна задовольнити.
Зобов`язати прокурора у кримінальному провадженні № 0000049 повернути ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) тимчасово вилучене під час проведення обшуку 05.08.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 , а саме:
?Мобільний телефон (смартфон) «Xiaomi Redmi Note 8»;
?Мобільний телефон (смартфон) «Xiaomi Redmi Note 10»;
?Мобільний телефон (смартфон) «Samsung»;
?Планшет «Microsoft Surface Pro»;
?Банківська карта «Укрсиббанк № НОМЕР_1 ».
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї може бути подане під час підготовчого провадження в суді.
Повний текст ухвали оголошено 28.04.2022 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1