УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 липня 2022 року
м. Київ
справа № 204/5701/17
провадження № 51-1947ск22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 26 серпня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2022 року,
встановив:
За вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 26 серпня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 307 КК України

до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією особисто належного йому майна.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2022 року зазначений вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінено. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 3 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією особисто належного йому майна. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що захисник не погоджується з вказаними судовими рішеннями та порушує питання про їх перегляд в касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог

п. 4 ч. 2, ч. 3 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, та думка особи, яка подає касаційну скаргу, з приводу її участі у касаційному розгляді.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону

(ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно

до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.
Однак, всупереч вищевказаному захисник у своїй скарзі, посилаючись

на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,

як на підставу для скасування оскаржених судових рішень, доводів

на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень ст. 413 КПК України не наводить.
Крім цього, захисник, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається

на неповноту судового розгляду, що в силу статей 433, 438 КПК України

не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Окрім вказаного, позиція захисника ОСОБА_4 є суперечливою, оскільки

він вказує на незаконність оскаржуваних судових рішень з підстави істотного порушення кримінального процесуального закону, з огляду на що убачає можливим закрити кримінальне провадження після їх скасування.
Також, касаційна скарга захисника не містить обґрунтування вимоги про закриття кримінального провадження з огляду на положення статей 284, 440 КПК України

у їх взаємозв`язку із зазначенням передбачених для того підстав.
Крім того, захисник, вказуючи на незаконність ухвали апеляційного суду

з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, доводів на обґрунтування зазначеної позиції не наводить.
Окрім цього, усупереч ч. 3 ст. 427 КПК України,захисник у скарзі не зазначає чи бажає він брати участь у касаційному розгляді.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху.
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2022 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3