УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року
м. Київ
справа № 425/4223/19
провадження № 51-837ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Луганського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 лютого 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Брянки Луганської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, від відбування якого ОСОБА_5 звільнено з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців на підставі ст. 75 КК з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Вироком суду встановлено, що 23 листопада 2019 року приблизно о 20:00 ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser 200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, рухався по автошляху по

вул. Набережній у бік вул. Заводської м. Рубіжне. У цей час в тому ж напрямку рухалися

на автомобілі FORD «Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_6 та пасажир

ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в ході руху, керуючи автомобілем, намагаючись здійснити маневр обгону автомобілю «Toyota Land Cruiser 200», не порушуючи правил дорожнього руху почав обганяти вказаний автомобіль, яким керував ОСОБА_5 , та, таким чином порівнявся із вказаним автомобілем.
ОСОБА_5 , діючи умисно, безпідставно, вирішив не дати ОСОБА_6 здійснити маневр обгону, та, різко повернувши свій автомобіль ліворуч, перекрив напрямок руху автомобілю під керуванням ОСОБА_6 , внаслідок чого останній, для запобігання зіткнення, був змушений зупинити свій автомобіль. Після чого ОСОБА_5 , не виходячи із свого автомобілю, маючи умисел на вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, безпричинно почав словесну сварку зі ОСОБА_6 , при цьому висловлювався на його адресу нецензурною лайкою.
ОСОБА_6 , не зважаючи на провокаційні дії ОСОБА_5 , почав рухатися на своєму автомобілі у напрямку вул. Заводської м. Рубіжне. ОСОБА_5 , продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на вчинення хуліганських дій, з мотиву явної неповаги до суспільства, виражаючи особисте зневажливе ставлення до громадського порядку, на своєму автомобілі почав наздоганяти автомобіль ОСОБА_6 .
Надалі, ОСОБА_5 , на перехресті вул. Східна та Заводська м. Рубіжне, на своєму автомобілі, наздогнавши автомобіль, на якому рухалися ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , своїми маневрами знову перегородив їм шлях, ставши поперек дороги, чим перешкодив подальшому руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_5 , маючи намір на вчинення хуліганських дій, виражаючи явну неповагу до суспільства, зневажливе ставлення до громадського порядку, діючи з особливою зухвалістю, усвідомлюючи те, що він перебуває у громадському місці, а саме на автодорозі у межах населеного пункту, маючи при собі пістолет травматичної дії ПМР калібру 9 мм № НОМЕР_3 , згідно дозволу № 6723 від 17 жовтня 2016 року, на право зберігання та носіння якого, дійсне до 25 серпня 2019 року, вийшов зі свого автомобіля та, з метою залякування потерпілих, тримаючи в правій руці вищевказану зброю, здійснив з неї один постріл у повітря догори.
Після цього ОСОБА_5 підійшов до водійських дверей автомобілю, в салоні якого знаходилися ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та, тримаючи в правій руці пістолет, який потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 сприймали як вогнепальну зброю, через напіввідчинене вікно спрямував ствол пістолету в їх бік, та наказав ОСОБА_6 вийти із автомобілю. Той, виконуючи вимогу ОСОБА_5 , відчинив двері автомобіля та вийшов із салону. ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, лівою рукою став утримувати дверцята автомобіля, притискаючи ОСОБА_6 до бокової частини автомобіля, тим самим обмежуючи його можливість рухатися та чинити опір, тримаючи у правій руці пістолет, приставив ствол пістолету до лоба потерпілого, висловлюючи в адресу ОСОБА_6 погрози розправою, натиснувши на спусковий гачок, здійснив імітаційний постріл з пістолета у голову ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , наніс нижньою частиною руків`я пістолету, який тримав у правій руці, чотири удари в область лоба потерпілого, тим самим завдавши йому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лобної області, яке, згідно висновку судово-медичної експертизи № 251 від 12 грудня 2019 року за ступенем тяжкості має ознаки легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Після чого ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, навівши ствол пістолету у бік ОСОБА_8 , який знаходився в салоні автомобіля на передньому пасажирському сидінні, наказав йому також вийти із салону автомобіля. Потерпілий ОСОБА_7 , побоюючись за своє життя і здоров`я, бо сприйняв пістолет, як вогнепальну зброю, виконуючи вимогу ОСОБА_5 , відчинив двері автомобіля, вийшов із салону та підійшов до

ОСОБА_5 , який стояв поряд зі ОСОБА_6 .. При цьому ОСОБА_5 по черзі наводив ствол пістолету у бік ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та натискав на спусковий гачок, здійснюючи імітаційні постріли.
Далі ОСОБА_5 , використовуючи не за призначенням офіційно видану травматичну зброю, змусив потерпілого ОСОБА_8 стати на коліна та вибачатися обох потерпілих перед ним. Після того, як ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , побоюючись за своє життя, виконали його вимогу. ОСОБА_5 , продовжуючи вчиняти хуліганські дії, деякий час по черзі наводив ствол пістолета у бік потерпілих, при цьому висловлюючи у їх адресу погрози фізичною розправою, які потерпілі сприймали як реальні. Далі, ОСОБА_5 , подавивши волю потерпілих до опору, досягнувши своєї мети, залякавши їх, припинив свої хуліганські дії, сів в свій автомобіль та покинув місце події.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу прокурора Рубіжанського відділу Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської обласної прокуратури ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі прокурор просить вищезазначені судові рішення скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого в аспекті положень статей 65 КК, 414 КПК.
Стверджує, що суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, безпідставно застосував положення ст. 75 КК. Вважає, що суди першої та апеляційної інстанції при ухваленні судових рішень та призначенні покарання належним чином не врахували вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання, та встановлені судом фактичні обставини.
Також указує, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги позицію потерпілих, які висловили думку про призначення засудженому покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, з чим безпідставно погодився суд апеляційної інстанції.
Як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону вказує на недотримання апеляційним судом приписів ст. 419 КПК стосовно перевірки доводів про м`якість призначеного засудженому покарання та неправильне застосування положень статей 65, 75 КК.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого не знаходять свого підтвердження з огляду на таке.
Як убачається зі змісту вироку, призначивши ОСОБА_5 покарання, суд належним чином враховував всі обставини, серед яких і ті, на які посилається прокурор в касаційній скарзі, зокрема характер і ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, офіційно працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, страждає на ряд тяжких захворювань, у зв`язку з чим перебуває на диспансерному обліку у лікарів кардіолога, невропатолога та ендокринолога, у зв`язку з чим потребує постійного лікування, є пенсіонером, інвалідом 2 групи, мешкає сім`єю без реєстрації шлюбу, має на утриманні неповнолітню дитину, 2004 року народження. Як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд врахував вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Взяв до уваги обставини, які визнав такими, що пом`якшують покарання: визнання вини, каяття в скоєному, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування матеріальної і моральної шкоди потерпілим. Крім того, прийняв до уваги дані досудової доповіді, відповідно до якої, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як середні. Відповідно до висновку, Рубіжанський МВ філії ДУ «Центр пробації» в Луганській області вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без застосування покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
З урахуванням вказаних обставин і з огляду на дискреційні повноваження суду при призначенні покарання та вирішенні питання про застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в розмірі, який наближений до мінімального, встановленого в санкції кримінально-правової норми, та звільнив його від відбування покарання з випробуванням, навів у вироку достатні підстави ухвалення такого рішення.
Суд апеляційної інстанції, в межах повноважень та в порядку, визначеному статтями 404, 405 КПК, належним чином перевірив доводи, наведені прокурором в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, проаналізував їх і відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав її необґрунтованою. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції.
Предмет апеляційного перегляду, з огляду на твердження прокурора про недотримання місцевим судом приписів ст. 414 КПК, становили висновки місцевого суду щодо застосування положень закону України про кримінальну відповідальність, а статей 50, 65, 75 КК. Отже, доводи про явну несправедливість призначеного покарання через м`якість були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними.
Зі змісту оскарженого судового рішення не встановлено обставин на підтвердження того, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора про призначення покарання ОСОБА_5 з порушенням положень закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За приписами ст. 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Визначені у цій статті загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК передбачено як підставу для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, зокрема, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого в контексті приписів ст. 414 КПК.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Поняття «явно несправедливе покарання» охоплює своїм змістом не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Колегія суддів виходить із того, що застосування від імені держави до особи, визнаної винуватою, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було належним чином реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні.
Явної несправедливості призначеного покарання через суворість касаційним судом не встановлено. Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду апеляційної інстанції щодо виду та розміру призначеного покарання прокурор у касаційній скарзі не навів. Натомість у передостанньому абзаці 7 сторінки касаційної скарги прокурор, підсумовуючи викладені власні міркування щодо обґрунтованості висновків апеляційного суду про вид і розмір призначеного покарання, вказує на те, що ураховані судом апеляційної інстанції обставини цього кримінального провадження є підставою для призначення покарання, наближеного до мінімального, передбаченого санкцією статті за якою висунуто обвинувачення, визнане судом доведеним, отже фактично погоджується із ухваленими в цій частині судовими рішеннями.
Покарання, призначене ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК, колегія суддів вважає правильним та таким, що відповідає меті покарання та загальним засадам його призначення. Підстав вважати обраний засудженому захід примусу явно несправедливим через м`якість не вбачається, а твердження прокурора в касаційній скарзі про протилежне є непереконливими. Касаційний суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим, воно відповідає тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Доводи прокурора про безпідставне звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є необґрунтованими.
Взявши до уваги обставини, досліджені судами, серед яких і ті, про які йдеться у касаційній скарзі, а також дані про особу засудженого, його відношення до вчиненого та заподіяних наслідків, посткримінальну поведінку, суд касаційної інстанції погоджується з рішенням апеляційного суду за результатами перевірки доводів апеляційної скарги прокурора щодо можливості виправлення засудженого та його перевиховання без ізоляції від суспільства.
Звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави і умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК інституту кримінального права призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що звільняючи обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції навів переконливі доводи на підтвердження свого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, отже правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
З огляду на положення розділу XII Особливої частини Кримінального кодексу України в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування правильності рішення щодо застосування ст. 75 КК, яке містить переконливий, вмотивований та обґрунтований висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, який враховує тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.
Натомість в касаційній скарзі прокурор посилається на неправильне встановлення підстави звільнення від відбування покарання з іспитовим строком за результатом власної оцінки окремих із тих обставин (відокремлено від інших), які досліджені судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом під час апеляційного перегляду, та оцінені судами у їх сукупності та взаємозв`язку.
Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що позиція потерпілих щодо визначення засудженому виду та розміру покарання не є процесуальною вимогою і не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом України про кримінальну відповідальність. Думка потерпілих осіб врахована судом у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження як така, що узгоджується із їх загальним контекстом про можливість як виправлення засудженого, так і досягнення інших цілей покарання у разі звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.
Отже, врахована судами сукупність обставин обґрунтовано свідчить як про наявність підстав до призначення покарання в наближеному до мінімального розмірі, передбаченому ч. 4 ст. 296 КК, так і застосування ст. 75 КК щодо звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, а тому оскаржене рішення є обґрунтованим і правильним.
Оскаржена ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є належним чином вмотивованою та обґрунтованоюз огляду предмет апеляційного перегляду та встановлені судом обставини.

У касаційній скарзі прокурора не міститься прийнятних і достатніх доводів про те, що апеляційним судом допущено таких істотних порушень норм кримінального процесуального права чи закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оскарженого рішення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення з мотивів, зазначених у касаційній скарзі прокурора, та вважає, що у відкритті провадження за її касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Луганського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3