Справа № 541/243/22
Провадження № 1-кп/541/92/2022
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2022 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миргороді клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000009 від 13.01.2022, за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, щодо

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород, Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, учня 10 класу Миргородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7, раніше не судимого,

з участю сторін та інших учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 ,

законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника, адвоката ОСОБА_7 ,

особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_3 ,

законного представника ОСОБА_8 ,

представника служби у справах дітей ОСОБА_9 ,
ВСТАНОВИВ:

12 січня 2022 року близько 18 години, особа, яка не досягла віку з якого може наставати кримінальна відповідальність неповнолітній ОСОБА_3 , рухаючись по наземному переходу через колії проміжної залізничної станції Полтавської дирекції Південної залізниці «Миргород», що за адресою: вул. Залізнична, 27, м. Миргород Полтавської області, помітив неповнолітнього ОСОБА_5 , котрий рухався йому на зустріч.

ОСОБА_3 на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_5 один удар правою ногою в передню ділянку грудної клітини та один удар кистю правої руки стиснутою в кулак в ділянку лівого ока.

У результаті протиправних дій ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_5 спричинені тілесні ушкодження, згідно висновку судово-медичної експертизи № 19 від 25.01.2022 у вигляді: закрита черепно-мозкової травми, струс головного мозку, синець, що розташований навколо лівого ока, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів та по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, як спричинивші короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, заподіяння неповнолітньому ОСОБА_5 умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Органом досудового слідства було проведено досудове розслідування за даним фактом та направлено до суду клопотання про застосування до ОСОБА_3 примусових заходів виховного характеру, у зв`язку із вчиненням ним суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки він не досягнув віку, з якого настає кримінальна відповідальність.

В судовому засіданні ОСОБА_10 свою вину в скоєнні інкримінованому йому суспільно-небезпечному діянні визнав в повному обсязі, щиро розкаявся та пояснив, що 12 січня цього року він разом зі своїми друзями ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ішли на залізничний вокзал в місті Миргороді. Переходячи через залізничні колії зустріли потерпілого ОСОБА_14 , між ними виникла сварка. Після того як ОСОБА_15 його намагався вдарити він наніс йому декілька ударів. Вважає і на даний час розуміє що вчинив не правильно, не законно, жалкує про скоєне. Стверджував, що більше не буде скоювати протиправні діяння.

Законний представник ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що її син ніколи раніше не скоював протиправних діянь. Вона постійно спілкується з дитиною, контролює його поведінку, має на нього вплив. Щодо обставин вчиненого протиправного діяння вважала, що син скоїв спонтанно необдуманий вчинок, через дитячий вік, просила суд передати сина під її нагляд, обіцяла забезпечити належний догляд за дитиною, приділяти більше увагу його вихованню та розвитку.

Захисник особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру - адвокат ОСОБА_7 пояснив, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки мати ОСОБА_8 бажає та здатна контролювати поведінку дитини, позитивно впливати на сина та не допустити в подальшому вчинення протиправних діянь.

Законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечував проти застосування до неповнолітнього ОСОБА_3 заходів виховного характеру. Пояснив, що шкода завдана в результаті заподіяння тілесних ушкоджень сину не відшкодована, тому просив задовольнити позов та стягнути заподіяну шкоду - витрати на лікування дитини та моральну шкоду.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримала та просила застосувати до неповнолітнього ОСОБА_3 примусові заходи виховного характеру у виді обмеження дозвілля, а саме заборони перебування поза місцем мешкання в нічний період доби з 21 год. 00 хв. по 06 год. 00 хв. та передачі останнього під нагляд його матері ОСОБА_8 строком на один рік.

Представник служби у справах дітей підтримала думку прокурора та вважала, що до неповнолітнього ОСОБА_3 є найдоцільнішим, передача під нагляд матері ОСОБА_8 оскільки мати має позитивний вплив на сина, створила всі умови необхідні для розвитку та виховання і може забезпечити належну поведінку дитини.

Судом встановлено, що факт вчинення ОСОБА_3 вищезазначеного суспільно - небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України підтверджується наступними доказами дослідженими та перевіреними судом.

Поясненнями потерпілого ОСОБА_14 , який суду пояснив, що 12 січня 2022 року він повертався зі школи додому через залізничні колії поблизу залізничного вокзалу. Назустріч йому йшов ОСОБА_10 з своїми товаришами. Коли вони розминалися ОСОБА_10 несподівано наніс йому удар в груди ногою від якого він упав. Він намагався відштовхнути ОСОБА_3 , але не зміг. Потім ОСОБА_10 його підняв та завдав удару по обличчю, він знову впав. Після чого ОСОБА_16 його залишив і пішов до своїх друзів. Допоміг йому піднятися незнайомий чоловік. Після чого він зателефонував батькові. Коли прийшов батько викликали поліцію та звернулися в лікарню. Після побиття він переносив фізичний біль, не відвідував школу, лікувався в лікарні, потім продовжував лікуватися вдома. До цього часу він після сну відчуває головний біль, через погіршення здоров`я не має можливості відвідувати секцію з волейболу. На його лікування були понесені витрати. Заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_17 , крім фізичного болю спричинили йому значні переживання, хвилювання, моральні страждання тому заявлений позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди просить задовольнити в повному обсязі.

Допитані судом неповнолітні свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 суду пояснили, що вони насправді 12 січня йшли разом з ОСОБА_17 та зустріли ОСОБА_14 , чули що між ними виник конфлікт, однак не бачили за яких обставин були заподіяні потерпілому ушкодження ОСОБА_17 .

Витягом з ЄРДР №0000009 від 13.01.2022 внесені відомості про заподіяння ОСОБА_17 12.01.202 року близько 17 год. 30 хв. на території залізничного вокзалу станції «Миргород» тілесних ушкоджень ОСОБА_20 .

Заявами неповнолітнього потерпілого ОСОБА_14 та законного представника останнього ОСОБА_6 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 , який наніс тілесні ушкодження ОСОБА_20 12.01.2022 року на території залізничної станції Миргород.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 19 від 25.01.2022 потерпілому ОСОБА_5 спричинені тілесні ушкодження, у вигляді закрита черепно-мозкова травми, струс головного мозку, синець, що розташований навколо лівого ока, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів та по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_21 та свідки ОСОБА_22 і ОСОБА_23 надали пояснення та відтворили обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_24 які є аналогічними поясненням потерпілого в судовому засіданні, що зафіксовано в протоколах проведення слідчого експерименту 21.01.2022 року, 18.01.2022 року та 19.01.2022 року відповідно та відеозаписом до них.

Відповідно висновку судово-медичної експертизи № 37 від 26.01.2022, № 38 від 26.01.2022 та № 39 від 26.01.2022 тілесні ушкодження виявлені у потерпілого ОСОБА_14 , могли утворитися за обставин викладених ОСОБА_25 , ОСОБА_11 та ОСОБА_18 при проведенні слідчого експерименту за участі останніх.

Аналізуючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає доведеним, що неповнолітній ОСОБА_3 , вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, в тому числі дані, які характеризують неповнолітнього ОСОБА_3 , заслухавши думку учасників судового розгляду, суд прийшов до висновку, що клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на момент вчинення суспільно небезпечного діяння, ОСОБА_3 у виповнилося 15 років, тобто згідно статті 22 Кримінального кодексу України, останній не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність за вчинене суспільно - небезпечне діяння, що передбачене частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України.

Частиною 2 статті 97 КК України передбачено, що примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною 2 статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Частиною 3 статті 105 КК України передбачено, що до неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у частині другій цієї статті. Тривалість заходів виховного характеру, передбачених у пунктах 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає.

Згідно статті 498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння; чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від 11 років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння; чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості, а також до особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України.

Пунктом 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють (п. 3 ч. 2 ст. 105 КК), допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 105 КК України суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру: застереження; обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання; покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків; направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.

При ухваленні судового рішення щодо неповнолітнього суд повинен суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості покарання та ухвалювати рішення щодо неповнолітнього керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК та розділу ХІ КК України.

Крім того, суд враховує, що відповідно до пункту 10 Зауважень загального порядку № 10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей» прикладом якнайкращого забезпечення прав дитини є практика, коли традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, поступаються місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей - правопорушників.

До того ж, мінімальні стандартні правила ООН, що стосуються провадження правосуддя стосовно неповнолітніх («Пекінські правила») прийняті резолюцією 40/33 Генеральної Асамблеї 1985 року, спрямовують на те, що система правосуддя по відношенню до неповнолітнього направлена в першу чергу на забезпечення добробуту неповнолітнього й забезпечення того, що любі міри впливу на останнього були завжди пропорційні, як з індивідуальними даними особистості правопорушника, так із обставинами правопорушення. За змістом п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України до спеціальних навчально-виховних установ направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру.

Матеріалами кримінального провадження підтверджується те, що ОСОБА_3 виховується матір`ю, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Суд вважає встановленим, що ОСОБА_3 не вийшов з-під контролю матері ОСОБА_8 яка має постійне місце проживання, створила належні умови для проживання неповнолітніх дітей, має психологічний контакт з дитиною та позитивний вплив на неї, що підтвердила в судовому засіданні ОСОБА_8 .

Згідно п. 2 та п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України до неповнолітнього суд може застосувати примусові заходи виховного характеру у вигляді обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього та передачі неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання.

Згідно позицій Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 2 "Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру" строк нагляду, передбачений ч. 2 ст. 105 КК України, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та виправлення малолітнього. Цей нагляд має здійснюватись, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним (але не довше ніж до досягнення особою повноліття).

Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе застосувати відносно неповнолітнього ОСОБА_3 примусові заходи виховного характеру у вигляді обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітньої, що полягає в забороні виходу з будинку на вулицю у період з 21 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв., передачі неповнолітнього під нагляд матері ОСОБА_8 .

Оскільки він проживає з матір`ю, права та обов`язки щодо виховання неповнолітньої дитини покладені на матір, батько з дитиною не спілкується, мати здатна позитивно впливати на сина, виключно позитивно характеризується, в судовому засіданні зобов`язалася здійснювати контроль за поведінкою дитини, ніяких скарг на неналежне виконання матір`ю батьківських обов`язків до органів поліції, органу опіки та піклування не надходило.

При цьому з урахуванням ч. 3 ст. 105 КК України тривалість заходів виховного характеру, що передбачені у тому числі п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України, встановлюється судом, який їх призначає, тому суд вважає, за необхідне встановити тривалість передачі ОСОБА_3 матері ОСОБА_8 під нагляд терміном на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння; чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння; чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.
Зі змісту ст. 501 КПК вбачається, що цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок учинення злочину чи суспільно небезпечного діяння, у справі про застосування примусового заходу виховного характеру суд не вирішує, а він має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства, що викладено в ухвалі Верховного Суду від 15.03.2018 справа № 390/1488/17, провадження N 51-2366 ск 18.

Згідно до роз`яснень, викладених в пункті 24 постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006 року " Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру" цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок учинення злочину чи суспільно небезпечного діяння, у справі про застосування примусового заходу виховного характеру суд не вирішує (він має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства).
Виходячи з вище наведеного цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_5 та його законним представником ОСОБА_6 підлягає залишенню без розгляду.

Речові докази та процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Керуючись ст. ст. 22, 97, 105 КК України, ст. ст. 369-372, 498, 500-501 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Застосувати до неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород, Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, учня 10 класу Миргородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7, примусові заходи виховного характеру в зв`язку з вчиненням ним суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді обмеження дозвілля, а саме заборонити перебування поза місцем проживання з 21 год. 00 хв. до 06 год. 00 год. та передачі ОСОБА_3 під нагляд матері ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженці м. Миргород Полтавської області та мешканці АДРЕСА_1 , громадянці України строком на 1 (один) рік.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 та його законного представника ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без розгляду, роз`яснивши їм право звернутися з цим позовом в порядку цивільного судочинства.
Ухвала може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

СуддяОСОБА_1