Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1189/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.185 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №289/1189/21 за апеляційною скаргою прокурора Радомишльського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2021 року відносно
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Забілоччя Житомирського району, Житомирського області,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,
в с т а н о в и в :
зазначеним вироком, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 1 рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме буде періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти даний орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати пов`язані із проведенням судової експертизи в сумі 686 грн. 48 коп.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за вчинення злочинів проти власності, маючи не погашені судимості, вчинив новий умисний злочин проти власності за наступних обставин.
На початку травня 2021 року у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на вчинення крадіжки з приміщення, що розташоване на території АДРЕСА_1 .
3 цією метою, вказаного дня, близько 13 год. ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, повторно, керуючись корисливим мотивом, діючи таємно, прийшов до Свято-І.Богословської церкви, що розташована по вул. Центральній, 2-А, в с. Забілоччя Житомирського району Житомирської області та впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, через вікно проник в нежиле приміщення, яке розташоване біля церкви. Знаходячись в одній з кімнат ОСОБА_8 демонтував з груби чавунну плиту, вартістю 683,33 гривень, таємно викравши її таким чином, яку виніс на вулицю та в подальшому розпорядився нею на власний розсуд.
Внаслідок своїх злочинних дій, які виразились в таємному викрадені чавунної плити, ОСОБА_8 заподіяв потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на вказану вище суму.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, як і призначене покарання, просить скасувати вирок в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 , на підставі ст.75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає, покладені на нього обов`язки, визначені ч.1 ст.76 КК України. В решті вирок залишити без змін. При цьому, зазначає, що судом належно не враховано той факт, що ОСОБА_8 на шлях виправлення не став, маючи не зняті та не погашені судимості в законному порядку, повторно вчинив новий корисний тяжкий злочин проти власності, як і дані про особу обвинуваченого. Наголошує, що в даному випадку, призначення іспитового строку в 1 рік не є співрозмірним характеру дій обвинуваченого, даних про особу обвинуваченого та відповідно не забезпечить достатнє виправлення особи та попередження нових злочинів, а також виконанням ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, в підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, який покладається на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.3 ст.185 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються. Судовий розгляд провадження проведено в порядку ч.3 ст.349 КПК України.
У відповідності до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Нормами ч.1 ст.409 КПК України, визначено відповідні процесуальні підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно з приписами ст.50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст.51 КК України до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань: 1) штраф; 2) позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; 3) позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; 4) громадські роботи; 5) виправні роботи; 6) службові обмеження для військовослужбовців; 7) конфіскація майна; 8) арешт; 9) обмеження волі; 10) тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; 11) позбавлення волі на певний строк; 12) довічне позбавлення волі.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Поняття судового розсуду (судової дискреції) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Вирішуючи питання призначення покарання за ч.3 ст.185 КК України, судом першої інстанції було достатньо враховано вимоги ст.65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, даних про особу ОСОБА_8 та належно враховано всі обставини кримінального провадження, покарання у виді позбавлення волі призначено в межах санкції ч.3 ст.185 КК України.
В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.75 КК України, в разі того, що суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, виходячи з вимог ст.75 КК України, необхідною умовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є наявність достатніх підстав для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції також правильно застосував положення ст.ст.75, 76 КК України. Наведені в оскаржуваному вироку висновки про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на думку апеляційного суду, є правильними, оскільки ґрунтуються на достатніх підставах про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання. При цьому, належить врахувати і те, що суд прийняв рішення щодо покладення на обвинуваченого відповідних обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, для здійснення уповноваженим органом пробації належного контролю за поведінкою ОСОБА_8 протягом 1 року іспитового строку, який є достатнім.
Прокурор в апеляційній скарзі фактично не погоджується з визначеним ОСОБА_8 судом першої інстанції розміром іспитового строку 1 рік, наводячи ті ж самі факти та обставини, які вірно враховані судом при призначенні покарання ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що іспитовий строк призначено ОСОБА_8 в межах строку передбаченого ч.4 ст.75 КК України та такий іспитовий строк не є покаранням в порядку визначеному Розділом Х КК України.
За наведених обставин, на переконання апеляційного суду підстави для скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого відсутні. З цього приводу наведені прокурором апеляційні твердження є безпідставними, а ухвалений вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_8 без змін.

На ухвалу апеляційного суду, яка набирає законної сили негайно після її проголошення, учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :