Номер провадження: 11-кп/813/36/22
Справа № 509/1665/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

за участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 , його захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської обл. ОСОБА_15 та захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 06.07.2018 в кримінальному провадженні №0000082 стосовно:

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Великодолинське Овідіопольського р-ну Одеської обл., громадянина України, із неповною середньою освітою, офіційно не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, ОСОБА_12 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом трьох років не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_16 14616 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_16 85 384 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_17 14 620 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_17 1000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 4678, 02 грн.
Вирішено питання щодо долі речового доказу.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_12 визнаний винуватим у тому, що 04.02.2015 приблизно о 09:20 год., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Мізікевича в смт. Великодолинське Овідіопольського р-ну Одеської обл. з боку вул. Комсомольської у напрямку вул. Цілинної зі швидкістю приблизно 50 км/год. у світлий час доби, в умовах необмеженої видимості, маючи об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху у вигляді слизького дорожнього покриття та заокруглення ділянки дороги вправо, легковажно розраховуючи на уникнення небезпеки, не прийняв заходів для зниження швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, при проїзді заокругленої ділянки дороги не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху, де поблизу зупинки транспорту загального користування, розташованої неподалік буд. №53 по вул. Мізікевича, здійснив зіткнення з автомобілем «NISSAN PRIMERA», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_18 , який рухався у зустрічному напрямку по правій смузі дороги зі швидкістю близько 50-60 км/год.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ВАЗ-21063 ОСОБА_19 отримав тілесні ушкодження у вигляді: множинних забитих ран обличчя, саден і переломів кісток носу, саден правого передпліччя і правого колінного суглобу, забитих ран лівого стегна і лівого колінного суглобу, синців обох гомілковостопних суглобів, крововиливу в м`яких тканинах голови і дрібно-вогнищевих крововиливів під м`якими мозковими оболонками головного мозку, крововиливу у воротах легень, крововиливу і розриву брижі тонкої кишки, розриву сечового міхура, закритого перелому правої стегнової кістки, від яких він помер об 11:30 год. 04.02.2015 у лікарняному закладі.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Прокурор Іллічівської місцевої прокуратури Одеської обл. ОСОБА_15 зазначив, що, не оспорюючи вирок суду 1-ої інстанції в частині доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, вважає, що вирок є незаконним через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з наступних підстав:

1) на порушення вимог ст. 65 КК України та положень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 суд не врахував наслідки, що настали, характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, ставлення винної особи до цих порушень та поведінку після вчинення злочину;

2) з огляду на такі обставини, він орієнтував суд на призначення обвинуваченому покарання у виді 4-х років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, проте суд не врахував, що обвинувачений свою вину не визнав, не кається у вчиненні злочину, не сприяв його розкриттю та не відшкодував завдані збитки.

Посилаючись на такі доводи, прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 4-х років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, в решті вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 зазначив, що не погоджується з вироком та вважає його таким, що підлягає скасуванню з таких підстав:
1) відповідно до протоколу огляду місця події, 04.02.2015 температура повітря становила 01 градус тепла, виходячи з чого його підзахисний об`єктивно не міг передбачити, що дорожнє покриття на місці ДТП буде слизьким, адже за годину до зіткнення транспортних засобів він проїжджав по зазначеній ділянці дороги та вона була сухою;
2) суд не прийняв до уваги, що автомобіль ОСОБА_12 не обладнаний системами забезпечення курсової стійкості, а ділянка дороги, на якій сталося ДТП, не була оброблена матеріалами проти ожеледиці;
3) сторона захисту вважає необґрунтованим висновок експерта ОСОБА_20 №66-А від 05.03.2015 про те, що ОСОБА_12 мав технічну можливість запобігти зіткненню транспортних засобів належним виконанням вимог п.п. 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху, адже його підзахисний рухався з допустимою швидкістю;
4) в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_12 не мав технічної можливості уникнути зіткнення автомобілів, адже здійснив усі можливі дії, проте автомобіль ВАЗ-21063 не піддавався керуванню;
5) в порушення вимог ст. 65 КК України, суд не мотивував у вироку застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами;
6) оскільки у діях ОСОБА_12 відсутній склад злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, сторона захисту вважає, що суд безпідставно задовольнив позови потерпілих.
Посилаючись на такі доводи, захисник ОСОБА_13 просить повторно дослідити докази у справі, скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурорів, які підтримали вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, повторно, частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновків про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом 1-ої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом 1-ої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді 1-ої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає з наступних підстав.

Оцінюючи твердження сторони захисту про те, що в діях обвинуваченого ОСОБА_12 відсутній склад інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого), апеляційний суд доходить переконання про те, що такі доводи є помилковими та не відповідають матеріалам провадження з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції, не зважаючи не невизнання останнім своєї провини, послався у вироку на досліджені ним зібрані по справі докази, а саме на:

- показання потерпілої ОСОБА_16 про те, що в дорожньо-транспортній пригоді загинув її син ОСОБА_19 ; коли вона прибула на місце події, то товариш обвинуваченого, який знаходився в автомобілі, повідомив, що ОСОБА_12 перед перехрестям спочатку загальмував, а потім підвищив швидкість руху, внаслідок чого автомобіль занесло на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення; збитки обвинуваченим не відшкодовані;
- показання потерпілої ОСОБА_17 , яка пояснила суду, що ОСОБА_19 доводився її братом; на місце дорожньо-транспортної пригоди вона не прибувала; позов підтримує та просить задовольнити його у повному обсязі;
- показання свідка ОСОБА_21 , яка пояснила, що вона знаходилася на автобусній зупинці та була очевидцем того, як автомобіль «Жигулі» рухався з великою швидкістю та його занесло на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення з автомобілем іноземного виробництва;
- показання свідка ОСОБА_18 , який пояснив суду, що 04.02.2015 він керував автомобілем «Ніссан Примера»; в місці закруглення дороги на його смугу руху виїхав автомобіль «ВАЗ», який рухався зі швидкість приблизно 70 км/год, внаслідок чого сталося зіткнення автомобілів; пасажир автомобіля «ВАЗ» ОСОБА_19 , який на той час був ще живим, повідомив, що водію автомобіля «ВАЗ» було відомо про слизьке дорожнє покриття, оскільки автомобіль також заносило на іншому перехресті;
- показання свідка ОСОБА_22 , який пояснив, що 04.02.2015 він знаходився у якості пасажира в автомобілі «ВАЗ» під керуванням обвинуваченого; дорожнє покриття було слизьким, про що був обізнаний обвинувачений, адже на іншому перехресті також відбувся занос автомобіля; наближаючись до перехрестя, на якому відбулося зіткнення автомобілів, обвинувачений рухався зі швидкістю близько 55-60 км/год, а при здійсненні маневру повороту різко збільшив швидкість, внаслідок чого автомобіль «ВАЗ» виїхав на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення з автомобілем «Ніссан»;
- протокол огляду місця події від 04.02.2015 з фото-таблицею та схемою, відповідно до яких ДТП відбулася на вул. Мізікевича в смт. Великодолинське Овідіопольського р-ну за участю автомобілів «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_1 , та «Ніссан Примера», д.н.з. НОМЕР_2 , на смузі руху автомобіля «Ніссан Примера»;
- висновок експерта №25/23 від 28.02.2015, відповідно до якого при дослідженні трупа ОСОБА_19 виявлені тілесні ушкодження, які є наслідком дії тупого предмета, чим могли бути плоскі й виступаючі частини салону та уламки розбитого скла автотранспортного засобу; смерть ОСОБА_19 перебуває у прямому причинному зв`язку із закритою внутрішньочеревною травмою у вигляді розриву брижейки тонкого кишечнику та сечового міхура, а також перелому правої стегнової кістки та настала від шоку;
- висновок судової автотехнічної експертизи №11/А-46 від 26.02.2015, відповідно до якого в умовах даної події автомобіль «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_1 , первинно контактував з передньою правою частиною автомобіля «Ніссан Примера», д.н.з. НОМЕР_2 ; зіткнення автомобіля «ВАЗ-21063» та «Ніссан Примера» відбулося на відстані 5,2 м від правого краю проїжджої частини вул. Мізікевича відносно напрямку руху автомобіля «ВАЗ-21063», в районні утворення осипу пластмаси, скла, ЛФП, тобто на смузі руху автомобіля «Ніссан Примера»;
- висновок судової автотехнічної експертизи №11/А-47 від 19.02.201, відповідно до якого ходова частина, рульове управління, гальмівна система автомобіля «ВАЗ-21063» до моменту настання даної події знаходилися в працездатному стані та дозволяли водієві автомобіля змінювати напрямок руху залежно від своїх намірів і ситуації, що склалася на дорозі, без ознак наявності несправностей, які могли призвести до настання раптових для водія відхилень автомобіля у бік займаної смуги, а також змінювати швидкість та режим руху цього автомобіля шляхом застосування гальмування з відомою цьому водієві ефективністю;
- висновок судової автотехнічної експертизи №66-А від 05.03.2015, відповідно до якого з технічної точки зору на початкових фазах розвитку дорожньої ситуації дії водія автомобіля «ВАЗ-21063» регламентувалися вимогами п.п. 2.3 (б), 12.1 ПДР України; водій автомобіля «ВАЗ-21063» мав технічну можливість не допустити виїзд на зустрічну смугу руху, а отже і запобігти зіткненню в цій дорожній ситуації; з технічної точки зору на початкових фазах розвитку дорожньої ситуації водій автомобіля «Ніссан Примера» повинен був керуватися вимогами п. 12.3 ПДР України; водій автомобіля «Ніссан Примера» знаходився в аварійній ситуації, тобто в ситуації, в якій він будь-якими своїми ординарними, передбаченими вимогами правил дорожнього руху діями, розпочатими ним в односторонньому порядку, не мав технічної можливості запобігти настанню події;
- показання старшого судового експерта ОСОБА_20 , який в судовому засіданні повністю підтвердив надані ним висновки судових експертиз.
Вищенаведені докази, на переконання апеляційного суду, узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.
Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильно кваліфікував його дії за кваліфікуючими ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло смерть потерпілого.
Апеляційний суд критично оцінює твердження сторони захисту щодо того, що висновок експерта ОСОБА_20 №66-А від 05.03.2015 є необґрунтованим, а водій ОСОБА_12 рухався з допустимою швидкістю з огляду на наступне.
Відповідно до змісту вищезазначеного висновку судової автотехнічної експертизи №66-А від 05.03.2015, дослідженого судом 1-ої інстанції під час судового розгляду, водій автомобіля «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_1 , тобто ОСОБА_12 , мав технічну можливість не допустити виїзд на зустрічну смугу руху, а отже і запобігти зіткненню в цій дорожній ситуації, оскільки його дії з технічної точки зору на початкових фазах розвитку дорожньої ситуації регламентувалися вимогами п.п. 2.3 (б), 12.1 ПДР України.
Так, положення п. 2.3 «б» ПДР України передбачають, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
В свою чергу, п. 12.1 ПДР України визначає, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Під час судового розгляду кримінального провадження в суді 1-ої інстанції, шляхом дослідження письмових доказів та допиту потерпілих осіб й свідків, було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_12 дійсно рухався по вул. Мізікевича в смт. Великодолинське Овідіопольського р-ну Одеської обл. з боку вул. Комсомольської у напрямку вул. Цілинної з дозволеною в межах населеного пункту швидкістю, а саме приблизно 50 км/год., проте при здійсненні маневру повороту вправо різко збільшив швидкість, внаслідок чого керований ним автомобіль «ВАЗ» виїхав на смугу зустрічного руху.
В судових засіданнях апеляційного суду стороною захисту заявлялися клопотання про призначення по справі комплексної судової автотехнічної експертизи з огляду на необґрунтованість, необ`єктивність та неповноту, на переконання захисника, вищевказаного висновку судової автотехнічної експертизи №66-А від 05.03.2015, яке ухвалами апеляційного суду було залишено без задоволення.
Мотивом відмови апеляційним судом в задоволенні вищевказаних клопотань сторони захисту слугувало те, що ті питання, які ставила на вирішення експертизи сторона захисту з`ясовані під час судового розгляду кримінального провадження, що підтверджується дослідженими у суді доказами, зокрема, наведеними висновками судового експерта, які є належними та допустимими, під час їх дослідження порушень вимог ст.ст. 101, 102 КПК України не встановлено.
Окрім того, звертає на себе увагу той факт, що в судовому засіданні апеляційного суду від 16.02.2022, за клопотанням сторони захисту, були допитані слідчий ОСОБА_23 та експерт ОСОБА_20 .
Так, слідчий ОСОБА_23 пояснив, що він призначав судову автотехнічну експертизу в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на експертизу надавались вихідні дані на підставі показань свідків, самого обвинуваченого ОСОБА_12 та протоколу огляду місця події зі схемою ДТП; прив`язка до місця здійснювалась на місці.
Водночас, допитаний апеляційним судом експерт ОСОБА_20 пояснив, що в зазначеному кримінальному провадженні проводив чотири експертизи: дві експертизи технічного стану транспортних засобів «ВАЗ-21063» та «NISSAN PRIMERA», одну транспортно-трасологічну експертизу на встановлення кута, частини та місця зіткнення автомобілів, а останню експертизу обставин та механізму ДТП по питанням дій водіїв в ситуації. Есперт також підтвердив висновки цих експертиз та зазначив, що фабула в постанові слідчого та фабула висновку однакові.
За таких обставин, колегія суддів констатує, що, всупереч твердженням сторони захисту, вищезазначений висновок судової автотехнічної експертизи №66-А від 05.03.2015 є належним чином обґрунтованим, узгоджується з іншими дослідженими в кримінальному провадженні доказами та підтверджує викладені у вироку фактичні обставини справи.
Не відповідають дійсності посилання захисника на те, що в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_12 не мав технічної можливості уникнути зіткнення автомобілів, натомість, під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції був досліджений висновок судової автотехнічної експертизи №11/А-47 від 19.02.201, відповідно до якого ходова частина, рульове управління, гальмівна система автомобіля «ВАЗ-21063» до моменту настання даної події знаходилися в працездатному стані та дозволяли водієві автомобіля змінювати напрямок руху залежно від своїх намірів і ситуації, що склалася на дорозі.
Водночас, про технічну можливість водія ОСОБА_12 уникнути зіткнення автомобілів також йдеться й у вищезазначеному висновку судової автотехнічної експертизи №66-А від 05.03.2015, відповідно до якого водій автомобіля «ВАЗ-21063» мав технічну можливість не допустити виїзд на зустрічну смугу руху, а отже і запобігти зіткненню в цій дорожній ситуації.
Водночас, апеляційний суд приймає до уваги та вважає такими, що відповідають дійсності посилання сторони захисту на те, що, відповідно до протоколу огляду місця події, 04.02.2015 температура повітря становила 01 градус тепла.
При цьому, зазначена обставина також підтверджується отриманою захисником на його запит довідкою з Гідрометеорологічного центру Чорного та Азовського морів ДСНС України від 24.06.2015 за вих. №436/04-92 (а.с.199), відповідно до якої 04.02.2015 о 09 год. в смт. Великодолинське Овідіопольського р-ну Одеської обл. не було осадів та температура повітря становила 1,6 градусів тепла.
Разом із тим, зі змісту протоколу огляду місця події від 04.02.2015 також вбачається, що в графі «стан дорожнього покриття» зазначено про те, що воно мокре та забруднене (а.с. 193-197), що очевидно свідчить про те, що покриття могло бути слизьким.
Окрім того, апеляційний суд критично оцінює посилання захисника на те, що за годину до зіткнення транспортних засобів обвинувачений ОСОБА_12 проїжджав по зазначеній ділянці дороги (місцю ДТП) та вона була сухою, оскільки вони суперечать поясненням допитаних в судовому засіданні суду 1-ої інстанції свідків.
Так, свідок ОСОБА_22 (пасажир автомобіля під керуванням обвинуваченого) пояснив, що дорожнє покриття було слизьким, про що ОСОБА_12 був обізнаний, адже на іншому перехресті також відбувся занос автомобіля.
В свою чергу, свідок ОСОБА_18 зауважив, що пасажир автомобіля «ВАЗ» ОСОБА_19 , який на той час був ще живим, повідомив йому, що водію автомобіля «ВАЗ» було відомо про слизьке дорожнє покриття, оскільки автомобіль також заносило на іншому перехресті.
За таких обставин, колегія суддів вважає неспроможними доводи захисника про те, що його підзахисний ОСОБА_12 об`єктивно не міг передбачити, що дорожнє покриття на місці ДТП буде слизьким.
Посилання сторони захисту на те, що автомобіль ОСОБА_12 не обладнаний системами забезпечення курсової стійкості та ділянка дороги, на якій сталося ДТП, не була оброблена матеріалами проти ожеледиці, не мають вирішального значення в даному випадку та не можуть слугувати підставою для виправдання дій обвинуваченого ОСОБА_12 з порушенням правил дорожнього руху, які призвели до ДТП.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає твердження сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_12 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України такими, що не відповідають дійсності, повністю спростованими дослідженими судом 1-ої інстанції доказами та направленими на уникнення кримінальної відповідальності за вчинення злочину.
Відтак, за встановлених апеляційним судом обставин, суд 1-ої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та наявності в діях останнього складу зазначеного кримінального правопорушення.
Враховуючи спростування доводів сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_12 складу інкримінованого йому злочину, та повну доведеність провини останнього під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції, колегія суддів не вважає за доцільне розглядати та надавати оцінку посиланням захисника на безпідставність задоволення судом позовів потерпілих осіб.
Що стосується доводів сторони обвинувачення щодо невідповідності призначеного обвинуваченому ОСОБА_12 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апеляційний суд такі твердження оцінює критично та вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Частини 1 та 2 ст. 50 КК України передбачають, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів вказаних норм кримінального закону, зазначив, що враховує: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів; характеристику особи обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працевлаштований, одружений, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його дружина хворіє на тяжкі захворювання, перебуває на диспансерному обліку та потребує постійного приймання лікарських препаратів; відсутність обставин, що обтяжують (ст. 67 КК України) та пом`якшують покарання (ст. 66 КК України).
З урахуванням наведених обставин, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_12 основного покарання у виді 5-ти років позбавлення волі, а також про те, що виправлення останнього можливе без ізоляції його від суспільства, звільнивши його із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки та покладенням на нього певних обов`язків.
Всупереч твердженням сторони захисту, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_12 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, суд 1-ої інстанції таке своє рішення мотивував належним чином, зазначивши, що враховує тяжкі наслідки злочину, тобто, вочевидь, загибель потерпілого ОСОБА_19 .
Оцінюючи твердження прокурора про те, що суд при постановленні вироку не врахував те, що обвинувачений свою вину не визнав, не кається у вчиненні злочину, не сприяв його розкриттю та не відшкодував завдані збитки, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, дійсно, під час допиту в судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 провину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не визнав та зауважив на тому, що вважає подію трагічним збігом обставин, зокрема, він рухався на своєму транспортному засобі, не перевищуючи дозволену швидкість руху, не мав можливості уникнути заносу автомобіля та ДТП сталася через слизьке дорожне покриття.
Зазначені пояснення обвинувачегого, на переконання суду апеляційної інстанції, є його позицією захисту від висунутого йому обвинувачення.
При цьому, звертає на себе увагу той факт, що визнання провини не виступає, відповідно до вимог закону, не є обов`язковою умовою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до абз. 2 п. 9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Відтак, апеляційний суд доходить переконання про те що, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_12 злочину, характеристику його особи та всі обставини справи в їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства та застосував стосовно останнього дію ст.ст. 75, 76 КК України, зокрема, звільнив від відбування основного покарання з встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків.
Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження стосовно ОСОБА_12 , дійшов вірного та належним чином вмотивованого висновку про наявність в його діях складу інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його провини у вчиненому, а також, оцінивши всі обставини справи в їх сукупності та характеристику особи останнього, обґрунтовано звільнив його від відбування покарання з випробуванням, тому підстав для задоволення апеляційних скарг сторін захисту та обвинувачення апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської обл. ОСОБА_15 та захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 06.07.2018, яким ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4