УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року
м. Київ
справа № 725/5149/20
провадження № 51-847 ск 21
Верховний Суд колегією суддів третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , котрий діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 7 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000396,
встановив:
За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, зареєстровану та проживаючу на АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, крім житла; за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням положень ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, крім житла.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією усього майна, крім житла.
Цим же вироком також засуджено ОСОБА_6 за ч. 2, ч. 3 ст. 307 КК, судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватою у незаконному придбанні, перевезенні, зберіганні з метою збуту та незаконному збуті психотропних речовин і особливо небезпечних психотропних речовин, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, у місцях масового перебування громадян, а також у незаконному придбанні, перевезенні, зберіганні з метою збуту та незаконному збуті наркотичних засобів, психотропних речовин і особливо небезпечних наркотичних засобів та психотропних речовин, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, у особливо великих розмірах, у період часу з 26 березня 2020 року по 5 червня 2020 року за обставин, детально викладених у вироку.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 7 грудня 2021 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання та засуджено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням положень ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, крім житла; за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням положень ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією майна, крім житла. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією майна, крім житла.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , котрий діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, просить судові рішення щодо ОСОБА_5 змінити та пом`якшити їй покарання. Вказує на неналежне врахування судами пом`якшуючих покарання обставин щире каяття, сприяння слідству, ставлення до скоєного, вік засудженої. Крім того, на думку захисника, виправлення ОСОБА_5 вважає можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі із застосування положень ст. 75 КК.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як вбачається з копій судових рішень, суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду, дотримався наведених вимог матеріального права.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 307 КК, які відповідно до ст. 12 КК є тяжким та особливо тяжким злочинами. Санкція ч. 2 ст. 307 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років із конфіскацією майна, ч. 3 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти роківіз конфіскацією майна.
Обираючи ОСОБА_5 захід примусу, апеляційний суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчинених злочинів, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретних кримінальних правопорушень. Так, суд узяв до уваги,що засуджена вчинила тяжкий та особливо тяжкий злочини у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, у тому числі особливо небезпечні у особливо великих розмірах, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій.
Разом з цим, виконуючи приписи ст. 65 цього Кодексу, суд зважив на обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, сприяння слідству, відсутність обставин, що його обтяжують, дані про особу винної, котра повністю визнала вину, в результаті чого розгляд кримінального провадження здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, до кримінальної відповідальності притягується вперше, її молодий вік, позитивну характеристику засудженої за місцем проживання.
Кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Таким чином, повною мірою врахувавши вказані обставини, апеляційний суд, усупереч твердженням захисника, належно умотивувавши своє рішення, визнав їх такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_5 із застосуванням положень ст. 69 КК покарання за ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, крім житла; за ч. 3 ст. 307 КК у виді 5 років 6 місяців з конфіскацією майна, крім житла, та на підставі положень ч. 1 ст. 70 КК визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією майна, крім житла.
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість, про що захисник порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає,оскільки він посилається на обставини, які вже були враховані судом при призначенні покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК.
Згідно з приписами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відтак, враховуючи призначену ОСОБА_5 за ч. 2, ч. 3 ст. 307 КК міру примусу та вимогу ст. 75 КК, яка виключає можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням у разі призначення покарання у виді позбавлення волі на строк більше, ніж на 5 років, застосування положень ст. 75 КК до ОСОБА_5 є неможливим.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам

статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , котрий діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 7 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3