УХВАЛА
судового засідання

05 квітня 2022 року Личаківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді- ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисників - ОСОБА_4
ОСОБА_5
ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7
ОСОБА_8
ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові об`єднане кримінальне провадження №0000087 від 31.01.201 року та №0000168 від 06.02.2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.4 ст.187, ч.1 ст.309 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, -

в с т а н о в и в :

Згідно направлених на адресу суду обвинувальних актів ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст.187, ч.1 ст.309 КК України, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки вони можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки не працюють, а отже не мають постійного та стабільного доходу, отже є підстави вважати, що обвинувачені продовжать вчиняти нові, зокрема майнові кримінальні правопорушення, можуть переховуватись від суду. Цей ризик прокурор обгрунтовує тим, ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 обвинувачуються у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, спрямованому на заволодіння майном в особливо великих розмірах, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбачеого ч.4 ст.187 КК України. Таким чином, обвинувачені, усвідомлюючи, що їм загрожує реальна міра покарання, можуть переховуватися від суду. Окрім цього обвинуваченні можуть впливати на потерпілу та свідків, оскільки своїм протиправними діями спричинили потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 4 606 361 гривень. Крім цього, в обвинувачених відсутні соціальні зв`язки.

Захисники ОСОБА_4 , ОСОБА_12 обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 просили в задоволенні такого відмовити.
Захисник ОСОБА_4 заявила клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_9 з тримання під вартою на домашній арешт із заброною залишати житло в нічний період доби та встановити такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав клопотання захисника.
Захисник ОСОБА_4 заявила клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_8 з тримання під вартою на домашній арешт із заброною залишати житло в нічний період доби та встановити такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Обвинувачена ОСОБА_8 просила замінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт у нічний час доби за станом здоров`я.
Захисник ОСОБА_12 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав клопотання.
Прокурор просив у такому відмовити за безпідставністю, ризики не змінилися.
Дослідивши клопотання, заслухавши думку учасників судового засідання, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст.177КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
У відповідності до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
На досудовому розгляді обвинуваченим обирався строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, в подальшому такий продовжувався.
Згідно до ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відтак суд погоджується з доводами прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_9 може вчинити інше кримінальне правопорушення. Цей ризик обґрунтовується тим, що останній не має постійного та стабільного доходу, відтак є підстави вважати, що він продовжить вчиняти нові, зокрема майнові кримінальні правопорушення. Обвинувачений може переховуватись від суду. Цей ризик обґрунтовується тим, що ОСОБА_9 обвинувачуєтьсяу нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, спрямованому на заволодіння майном в особливо великих розмірах, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбачеого ч.4 ст.187 КК України, в нього відсутні міцні соціальні зв`язки. Обвинувачений ОСОБА_9 може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки не всі свідки допитані. Враховуючи наведене суд зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»). Окрім того, судом встановивлено, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, незаконного впливу на свідків та потерпілих, не зменшилися і не припинили існувати. Так, оцінюючи наявність ризику незаконного впливу на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні, та те, що ризик такого впливу з боку обвинуваченого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження. Що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
На думку судді запобігти встановленим ризикам неможливо у разі, якщо строк тримання під вартою не буде продовжено.
Суддя враховує подані стороною захисту матеріали та характеризуючі відомості стосовно ОСОБА_9 . Разом з тим, ці обставини не є достатніми стримуючими факторами з урахуванням ризиків, описаних вище, які на цей час зменшились не суттєво.
Так, інформація про особу обвинуваченого, яку суддя врахував раніше не свідчить про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Жоден інший більш м`який запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, окрім як тримання під вартою, не забезпечить належну поведінку обвинуваченого щодо виконання ним процесуальних рішень, не унеможливить спроби останнього продовжити злочинну діяльність та перешкоджати кримінальному провадженню, а відтак ризики після попередньої ухвали не зменшилися, тому суд приходить до переконання, що обрання запобіжного заходу не пов`язаного з утриманням під вартою не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід продовжити на 60 днів без визначення застави.
Крім того, суд погоджується з доводами прокурора про те, що обвинувачена ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення. Вона не має постійного та стабільного доходу, відтак є підстави вважати, що вона продовжить вчиняти нові, зокрема майнові кримінальні правопорушення. Обвинувачена може переховуватись від суду. Цей ризик обґрунтовується тим, що ОСОБА_8 обвинувачуєтьсяу нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, спрямованому на заволодіння майном в особливо великих розмірах, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбачеого ч.4 ст.187 КК України, в неї відсутні міцні соціальні зв`язки, відповідно обвинувачена ОСОБА_8 може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні. Враховуючи наведене суд зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»). Окрім того, судом встановлено, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, незаконного впливу на свідків, не зменшилися і не припинили існувати. Так, оцінюючи наявність ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, та те, що ризик такого впливу з боку обвинуваченої існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження. Що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
На думку судді запобігти встановленим ризикам неможливо у разі, якщо строк тримання під вартою не буде продовжено.
Суддя враховує подані стороною захисту матеріали та характеризуючі відомості стосовно ОСОБА_8 та відомості про стан її здоров`я, однак вважає, що строною захисту не представлено достадніх доказів до заявленого клопотання окрім цього згідно відповіді Філії ЦОЗ ДКВС України у Львівській області ОСОБА_8 призначено амбулаторне лікування, стан здоровя задовільний. Окрім цього вказані обставини не зменшують суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 кримінального діяння та не можуть слугувати безумовною підставою для зміни запобіжного заходу.
Жоден інший більш м`який запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, окрім як тримання під вартою, не забезпечить належну поведінку обвинуваченої щодо виконання нею процесуальних рішень, не унеможливить спроби останньої продовжити злочинну діяльність та перешкоджати кримінальному провадженню, а відтак ризики після попередньої ухвали не зменшилися, тому суд приходить до переконання, що обрання запобіжного заходу не пов`язаного з утриманням під вартою не забезпечить виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід продовжити на два місяці, а в клопотанні про зміну запобіжного заходу на більш м`який слід відмовити.
Крім того, суд погоджується з доводами прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення. Цей ризик обгрунтовується тим, що останній не має постійного та стабільного доходу, відтак є підстави вважати, що він продовжить вчиняти нові, зокрема майнові кримінальні правопорушення. Обвинувачений може переховуватись від суду. Цей ризик обґрунтовується тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу(розбої), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, спрямованому на заволодіння майном в особливо великих розмірах, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбачеого ч.4 ст.187 КК України, в нього відсутні міцні соціальні зв`язки., окрім цього ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.
З огляду на тяжкість покарання та встановлені ризики, а також наявність обґрунтованої підозри на думку судді запобігти цим ризикам неможливо у разі, якщо строк тримання під вартою не буде продовжено.
Так, інформація про особу підозрюваного, яку слідчий суддя врахував раніше не свідчить про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу. тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»). Окрім того, судом встановивлено, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, незаконного впливу на свідків та потерпілу, не зменшилися і не припинили існувати. Так, оцінюючи наявність ризику незаконного впливу на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні, та те, що ризик такого впливу з боку обвинуваченої існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження.
Домашній арешт, в тому числі цілодобовий, пов`язаний з доступом підозрюваного до технічних засобів, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, що також може завадити виконанню завдань кримінального провадження на даному його етапі.
Жоден інший більш м`який запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, окрім як тримання під вартою, не забезпечить належну поведінку обвинуваченого щодо виконання ним процесуальних рішень, не унеможливить спроби останнього продовжити злочинну діяльність та перешкоджати кримінальному провадженню, а відтак ризики після попередньої ухвали не зменшилися, тому суд приходить до переконання, що обрання запобіжного заходу не пов`язаного з утриманням під вартою не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід продовжити на два місяці.
При цьому у відповідності до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України не слід визначити розмір застави, оскільки злочин вчинено із застосуванням насильства.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7,9, 314-316, 334 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід тримання під вартою, без визначення застави терміном до 60 днів до 04 червня 2022 року включно.

Продовжити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід тримання під вартою, без визначення застави терміном до 60 днів до 04 червня 2022 року включно.

Продовжити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід тримання під вартою, без визначення терміном до 60 днів до 04 червня 2022 року включно.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду у строки передбачені КПК України.

Суддя ОСОБА_13