Номер провадження: 11-кп/813/1035/22
Номер справи місцевого суду: 522/3250/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеокоференціії апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на ухвалу Київського районного суд м. Одеси від 18 лютого 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у об`єднаному кримінальному проваджені №0003647 від 06.06.2016 року, №0001262 від 28.03.2016 року, №0002088 від 23.07.2016 року відносно:
обвинуваченої ОСОБА_10 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України;
обвинуваченої ОСОБА_8 у скоєнні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України;
обвинуваченого ОСОБА_11 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України;
обвинуваченої ОСОБА_12 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою продовжено строки тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_10 та обвинуваченої ОСОБА_8 на 60 днів. Строк дії ухвали закінчується 19.04.2022 року.
Відмовлено в задоволенні клопотань сторони захисту про зміну обвинуваченим запобіжного заходу.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що прокурором доведено наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені, з огляду на тяжкість покарання, яке їм загрожує у випадку доведеності їх вини:
можуть здійснити дії на спроби переховування від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не мають офіційного джерела прибутку, оспорюють обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення;

можуть незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, яких ще не допитано, не відшкодували потерпілим заподіяну шкоду та за відсутністю інших обставин, які б свідчили про негативну оцінку обвинуваченими дій, що їм інкримінують, відсутність будь-якого каяття;
можуть вчинити інше кримінальне правопорушення з огляду на висунутий їм обсяг обвинувачення, кількість епізодів.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити, звільнити ОСОБА_10 з-під варти негайно. Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:
- на день звернення із апеляційною скаргою обвинувачена тримається під вартою протягом більше ніж 5 років, стадія судового розгляду безпідставно затягується, судом першої інстанції не вживається дієвих заходів, направлених на швидкий, об`єктивний та неупереджений розгляд кримінального провадження;
- права та свободи ОСОБА_10 порушуються без достатніх на це правових підстав;
- ступінь тяжкість інкримінованого обвинувачений правопорушення не може бути врахована при вирішенні питання про обрання та продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;
- наведені стороною обвинувачення ризики не є актуальними та не підтверджуються жодним доказом;
- обвинувачена має постійне місце проживання у м. Одесі, має активну позицію у кримінальному провадженні, направлену на з`ясування істини;
- на даний час у кримінальному провадженні було вилучено усі доказі, допитано свідків, проведено необхідні експертизи, що виключає можливість перешкоджання обвинуваченою кримінальному провадженню.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, змінити їй запобіжний захід на домашній арешт. Доводи апеляційної скарги обвинувачена обґрунтувала тим, що:
- протягом передування справи у суді з 27.06.2016 року вона тримається під вартою, зі спливом цих 5 років ризики, що були підставою застосування запобіжного заходу, зменшились;
- ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які також є обвинуваченими у даному кримінальному провадженні, обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту;
- судом першої інстанції було проігноровано, що вона має постійне місце проживання та реєстрації.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_7 , підтримали апеляційну скаргу, прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Крім того, враховуючи положення ст.422-1 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутністю захисника ОСОБА_9 , та обвинуваченої ОСОБА_10 , які не заявляли клопотань про апеляційний розгляд за їх участю.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши головуючого суддю, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги та надані до клопотання слідчого матеріали, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває об`єднане кримінальне проваджені №0003647 від 06.06.2016, №0001262 від 28.03.2016, №0002088 від 23.07.2016 відносно

ОСОБА_10 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України,

ОСОБА_11 , обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України,

ОСОБА_8 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України,

ОСОБА_12 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України.

Посилання захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_10 на формальність на необґрунтованість та неактуальність наведених прокурором ризиків, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив належне обґрунтування судом наявності зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченій не зменшились та виправдовують подальше тримання під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченої, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої під вартою.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченої під вартою, апеляційним судом не встановлено.
Отже, на думку апеляційного суду, зазначені ризики виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_10 , та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення районного суду про наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який у цьому випадку, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченої.
У відповідності до п.п. 61, 62 рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії» наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи.
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої, апеляційним судом не встановлено та стороною захисту не доведено.
Враховуючи вищевикладене відхиляє апеляційний суд і доводи захисника ОСОБА_9 про безпідставне обмеження судом прав та свобод обвинуваченої.
Окрім того, апеляційний суд відхиляє зауваження обвинуваченої ОСОБА_8 на обраний ОСОБА_13 та ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, звертаючи увагу на те, що суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України, зміст якої не передбачає застосування судом запобіжного заходу до особи, виходячи з запобіжних заходів, застосованих до інших осіб, що є обвинуваченими/підозрюваними у межах одного кримінального провадження.
Посилання обвинуваченої ОСОБА_8 на зменшення ризиків, на переконання апеляційного суду, є безпідставними, адже матеріалами провадження не підтверджуються, не надано стороною захисту належних доказів зменшення ризиків, встановлених судом першої інстанції, і апеляційному суду жодним чином.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на неможливість врахування при вирішенні питання про обрання та продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ступеню тяжкості інкримінованого обвинувачений правопорушення, звертає увагу на таке.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що тяжкість покарання не була єдиною підставою для висновку суду про доведеність, заявлених прокурором ризиків, та окрім того, зважаючи на те, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, санкції яких передбачають покарання у виді довічного позбавлення волі, на переконання апеляційного суду, тяжкість покарання у даному випадку є достатнім мотивом та підставою для обвинуваченої переховуватися від суду.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Соціальні зв`язки ОСОБА_10 апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду, наявність місця проживання не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати встановлені ризики.
Крім того, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було обґрунтовано прийнято до уваги, що обвинувачена може незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні зважаючи на таке.
Апеляційний суд приймає до уваги, що у суді першої інстанції було допитано свідків сторони обвинувачення, втім зауважує, що відповідно до ч.14 ст. 352 КПК України свідок може бути допитаний повторно в тому самому або наступному судовому засіданні за його клопотанням, за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду, зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався.
А отже те, що ряд свідків вже було допитано у суді першої інстанції не є обставиною, що невілює ризик можливого впливу обвинуваченою на свідків, з метою уникнення кримінальної відповідальності
Посилання ж захисника на те, що на даний час у кримінальному провадженні було вилучено усі докази, проведено необхідні експертизи, що виключає можливість перешкоджання обвинуваченою кримінальному провадженню апеляційний суд відхиляє як спосіб самозахисту, що ґрунтується виключно на суб`єктивній оцінці стороною захисту змісту кримінального провадження.
Доводи захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_10 про наявність у обвинуваченої активної позиції у кримінальному провадженні, направленої на з`ясування істини апеляційний суд відхиляє, та звертає увагу на те що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_10 на вказаній стадії кримінального процесу ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було.
Також слід зазначити, що посилання обвинуваченої ОСОБА_8 на наявність у неї постійного місця проживання та реєстрації не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики та жодним чином не свідчать про неможливість вчинення обвинуваченою спроб переховування, впливу на свідків чи іншого кримінального правопорушення в подальшому.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги надану захисником ОСОБА_7 довідку голови виконкому Бородінської селищної ради, з якої вбачається, що ОСОБА_8 народилась та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, оскільки ця довідка видана ще 16.11.2020 року, то її наявність не може свідчити про те, що на даний час обвинувачена буде проживати саме за цією адресою, а тому її наявність не може слугувати підставою для зміни обвинуваченій запобіжного заходу.
Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_8 та ОСОБА_10 залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2022 року у об`єднаному кримінальному проваджені №0003647 від 06.06.2016 року, №0001262 від 28.03.2016 року, №0002088 від 23.07.2016 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_10 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України, та обвинуваченій ОСОБА_8 у скоєнні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3