КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №757/9665/22 Слідчий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2110/2022 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А
22 серпня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника ПрАТ «Київстар» адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2022 року,
прокурора ОСОБА_7 ,
представника ПрАТ «Київстар» адвоката ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:
- про вхідні і вихідні з`єднання всіх абонентських номерів на території міста Ірпінь Київської області, із зазначенням дати та часу таких з`єднань, тривалості, абонентських номерів, з якими вони відбулись, а також серійного номеру мобільного пристрою (IMEI - міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання), з яким використовувались зазначені абонентські номери;
- про відправлені і отримані текстові та інші повідомлення (SMS-повідомлення, MMS-повідомлення) з цих номерів із зазначенням дати та часу відправлення, одержання, абонентських номерів, з яких вони надійшли чи на які направлялись;
- про місця знаходження абонентських номерів із зазначенням адрес базових станцій (споруд зв`язку), азимуту та дистанцій до них під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень.
- про вхідні і вихідні з`єднання всіх абонентських номерів на території міста Ірпінь Київської області, із зазначенням дати та часу таких з`єднань, тривалості, абонентських номерів, з якими вони відбулись, а також серійного номеру мобільного пристрою (IMEI - міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання), з яким використовувались зазначені абонентські номери;
- про відправлені і отримані текстові та інші повідомлення (SMS-повідомлення, MMS-повідомлення) з цих номерів із зазначенням дати та часу відправлення, одержання, абонентських номерів, з яких вони надійшли чи на які направлялись;
- про місця знаходження абонентських номерів із зазначенням адрес базових станцій (споруд зв`язку), азимуту та дистанцій до них під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. Прийняте рішення в частині знищення, пошкодження, зміни, перетворення інформації не передбачене КПК України. Слідчий суддя постановляючи дану ухвалу діяв поза межами наданих йому КПК України повноважень. Не зазначено в судовому рішенні мотивів прийняття аргументів сторін щодо суті спору, формально розглянуто клопотання про накладення арешту.
Таким чином, прокурором було внесено клопотання про арешт майна без конкретизації, на що слідчий суддя уваги не звернув та безпідставно задовольнив таке клопотання, чим порушив вимоги п. 2 ч. 2 ст. 171 КПК України, згідно з якими у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено перелік і види майна, що належить арештувати.
Оскаржувана ухвала не містить жодного посилання на постанову слідчого про визнання зазначеної в ній інформації речовим доказом, що беззаперечно вказує або на відсутність такої постанови слідчого, або на те, що така постанова слідчого по суті є формальною та не містить навіть посилання на місцезнаходження предметів,
визнаних речовими доказами.
На користь відсутності постанови слідчого про визнання речовими доказами
інформації, зазначеної в ухвалі, або її формальність свідчить і посилання слідчого
судді на те, що відповідна інформація «може бути використана як докази», а не
перебуває в статусі відповідного доказу.
Також апелянт зазначає, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для власників майна та третіх осіб.
В оскаржуваній ухвалі відсутні інформація щодо осіб, яких така інформація стосується, фактично унеможливлює виконання ухвали, оскільки таких осіб має визначати сам оператор мобільного зв`язку, що є недопустимим, зокрема в частині делегування функцій слідства оператору.
Таким чином, в розумінні вимог ст. 132 КПК України прокурор не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які він послався у клопотання про арешт майна, а слідчий суддя відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з токи зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
При розгляді клопотання суддею порушено право на справедливий суд, як
основоположне право шляхом повного усунення особи, яку зобов`язано ухвалою суду виконати захід забезпечення.
В матеріалах клопотання відсутні документи, які підтверджують право
власності на так зване «майно», що належить арештувати, або конкретні факти і
докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження ПрАТ «Київстар» або третіми особами таким «майном», як то визначено п. 3 ч. 2 ст.171 КПК України.
Жоден із доданих до клопотання документів не містить доказів існування інформації, обґрунтування необхідності арешту та зобов`язання саме ПрАТ «Київстар» виконати такий захід.
Слідчий суддя застосував такий спосіб арешту майна, який фактично призвів
до зупинення розвитку телекомунікаційних мереж та є надмірним обмеженням
правомірної підприємницької діяльності ПрАТ «Київстар» та інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб, у порушення вимог ч. 2 ст. 4, ст. 173 КПК України.
При цьому ПрАТ «Київстар» не є учасником кримінального провадження та взагалі не має жодного відношення до обставин, які розслідуються.
Заслухавши доповідь судді, доводи представника ПрАТ «Київстар» адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, з наведених в ній підстав, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги та вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ПрАТ «Київстар» адвоката ОСОБА_6 , не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.
За результати проведення досудового розслідування встановлено, що 24.02.2022 розпочалася активна фаза збройної агресії російської федерації на території України. Військовослужбовці збройних сил російської федерації, інших силових відомств та структур російської федерації, посягаючи на територіальну цілісність і недоторканість України, із застосуванням ракетно-бомбових ударів, авіації, артилерії та сухопутних військ, розпочали вести активні бойові дії в тому числі і на території міста Ірпінь Київської області. Вказані бойові дії супроводжувалися жорстоким поводженням з військовополоненими, цивільним населенням, (проводились навмисні обстріли житлових кварталів, об`єктів критичної інфраструктури), навмисними вбивствами, розграбуванням національних цінностей на окупованій території міста Ірпінь, Київської області, застосуванням засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом та іншими порушеннями законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Встановлено, що термін зберігання інформації про з`єднання абонентів в операторів телекомунікацій у більшості випадків не зберігається операторами понад три роки.
Розслідування зазначеного кримінального провадження - це постійно триваючий процес, пов`язаний із проведенням великої кількості слідчих (розшукових) дій спрямованих на отримання (збирання) доказів, перевірку вже отриманих доказів у кримінальному провадженні.
При цьому, інформація про з`єднання абонентів за період з 01.02.2022 по 10.04.2022, якою володіють оператори телекомунікацій, має важливе значення для встановлення осіб, причетних до вчинення конкретних кримінальних правопорушень, свідків та інших обставин, які сприяють розкриттю злочинів.
Зокрема, перевірка показань свідків, перевірка осіб на причетність до вчинення кримінального правопорушення, зумовлює необхідність отримання в операторів телекомунікацій інформації про з`єднання абонента, після опрацювання якої, встановивши коло спілкування, можна встановити нових свідків подій, свідків вчинення кримінальних правопорушень, а також осіб причетних до вчинення кримінальних правопорушень.
Таким чином, на даний час орган досудового розслідування з об`єктивних причин не може визначитися із конкретним колом осіб, інформація про телефонні з`єднання яких буде мати значення для розслідування.
Враховуючи викладене, виникла обґрунтована необхідність в збереженні у первісному вигляді інформації за період з 01.02.2022 по 10.04.2022, яка знаходиться у володінні ПрАТ «Київстар», ТОВ «лайфселл» та ПрАТ «ВФ Україна» на різного роду носіях інформації (жорсткі диски, сервера, тощо), а саме: про вхідні і вихідні з`єднання всіх абонентських номерів на території м. Ірпінь, Бучанського району, Київської області із зазначенням дати та часу таких з`єднань, тривалості, абонентських номерів, з якими вони відбулись, а також серійного номеру мобільного пристрою (IMEI - міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання), з яким використовувались зазначені абонентські номери; про відправлені і отримані текстові та інші повідомлення (SMS-повідомлення, MMS-повідомлення) з цих номерів із зазначенням дати та часу відправлення, одержання, абонентських номерів, з яких вони надійшли чи на які направлялись; про місця знаходження абонентських номерів із зазначенням адрес базових станцій (споруд зв`язку), азимуту та дистанцій до них під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень.
Досудовим розслідуванням встановлено, що зазначена інформація за період з 01.02.2022 по 10.04.2022 до цього часу зберігається операторами телекомунікацій ПрАТ «Київстар», ТОВ «лайфселл» та ПрАТ «ВФ Україна», однак в будь-який час може бути знищена.
Враховуючи викладене, носії інформації (жорсткі диски, сервера), які знаходяться у володінні ПрАТ «Київстар», ТОВ «лайфселл», ПрАТ «ВФ Україна» та на яких міститься інформація за період з 01.02.2022 по 10.04.2022 про вхідні і вихідні з`єднання всіх абонентських номерів на території м. Ірпінь Київської області із зазначенням дати та часу таких з`єднань, тривалості, абонентських номерів, з якими вони відбулись, а також серійного номеру мобільного пристрою (IMEI - міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання), з яким використовувались зазначені абонентські номери, про відправлені і отримані текстові та інші повідомлення (SMS-повідомлення, MMS-повідомлення) з цих номерів із зазначенням дати та часу відправлення, одержання, абонентських номерів, з яких вони надійшли чи на які направлялись, про місця знаходження абонентських номерів із зазначенням адрес базових станцій (споруд зв`язку), азимуту та дистанцій до них під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень, є речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.
Прокурор зазначив, що на даний час існує вірогідність знищення зазначеної інформації.
На обґрунтування вимог даного клопотання сторона обвинувачення послалась на те, що з метою збереження речових доказів у провадженні виникла необхідність у накладенні арешту на носії інформації з забороною розпоряджатися носіями інформації (жорсткі диски, сервера) в частині знищення, пошкодження, зміни, перетворення інформації за період з 01.02.2022 по 10.04.2022, а саме:
- про вхідні і вихідні з`єднання всіх абонентських номерів на території міста Ірпінь Київської області, із зазначенням дати та часу таких з`єднань, тривалості, абонентських номерів, з якими вони відбулись, а також серійного номеру мобільного пристрою (IMEI - міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання), з яким використовувались зазначені абонентські номери;
- про відправлені і отримані текстові та інші повідомлення (SMS-повідомлення, MMS-повідомлення) з цих номерів із зазначенням дати та часу відправлення, одержання, абонентських номерів, з яких вони надійшли чи на які направлялись;
- про місця знаходження абонентських номерів із зазначенням адрес базових станцій (споруд зв`язку), азимуту та дистанцій до них під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень.
- про вхідні і вихідні з`єднання всіх абонентських номерів на території міста Ірпінь Київської області, із зазначенням дати та часу таких з`єднань, тривалості, абонентських номерів, з якими вони відбулись, а також серійного номеру мобільного пристрою (IMEI - міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання), з яким використовувались зазначені абонентські номери;
- про відправлені і отримані текстові та інші повідомлення (SMS-повідомлення, MMS-повідомлення) з цих номерів із зазначенням дати та часу відправлення, одержання, абонентських номерів, з яких вони надійшли чи на які направлялись;
- про місця знаходження абонентських номерів із зазначенням адрес базових станцій (споруд зв`язку), азимуту та дистанцій до них під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень.
Оскільки дана ухвала оскаржена представником ПрАТ «Київстар» адвоката ОСОБА_6 , тільки в частині накладення арешту що стосується ПрАТ «Київстар»,то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги, а щодо іншого майна, на яке накладено арешт вказаною ухвалою слідчого судді, то в цій частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту колегією суддів не вирішується.
- про вхідні і вихідні з`єднання всіх абонентських номерів на території міста Ірпінь Київської області, із зазначенням дати та часу таких з`єднань, тривалості, абонентських номерів, з якими вони відбулись, а також серійного номеру мобільного пристрою (IMEI - міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання), з яким використовувались зазначені абонентські номери;
- про відправлені і отримані текстові та інші повідомлення (SMS-повідомлення, MMS-повідомлення) з цих номерів із зазначенням дати та часу відправлення, одержання, абонентських номерів, з яких вони надійшли чи на які направлялись;
- про місця знаходження абонентських номерів із зазначенням адрес базових станцій (споруд зв`язку), азимуту та дистанцій до них під час телефонних з`єднань та одержання, відправлення повідомлень, слідчий суддя виходив з того, що стороною кримінального провадження доведено необхідність накладення арешту на майно із забороною розпоряджатися, оскільки воно відповідає критеріям, передбачених ст. 98 КПК України, містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та метою такого арешту є забезпечення зберігання речових доказів.
При цьому слідчим суддею враховано, що оператором телекомунікацій згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про телекомунікації» є суб`єкт господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері телекомунікацій із правом на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж.
Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України «Про телекомунікації» оператори, провайдери телекомунікацій повинні забезпечувати і нести відповідальність за схоронність відомостей щодо споживача, отриманих при укладенні договору, наданих телекомунікаційних послуг, у тому числі отримання послуг, їх тривалості, змісту, маршрутів передавання тощо.
У той же час, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про телекомунікації» оператори телекомунікацій зобов`язані зберігати записи про надані телекомунікаційні послуги протягом строку позовної давності, визначеного законом, та надавати інформацію про надані телекомунікаційні послуги в порядку, встановленому законом.
Знищення вказаної інформації, яка може бути використана як докази, зашкодить досудовому розслідуванню у кримінальному провадженні та подальшому судовому розгляду, а також може призвести до непередбачуваних негативних наслідків.
Зазначені обставини мають суттєве значення для кримінального провадження. Без їх отримання неможливо всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, встановити всіх осіб, причетних до вчинення вказаних злочинів, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних процесуальних рішень.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.
З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на вказане майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було досліджено матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що інформація, яка на ньому міститься відповідає критеріям, передбачених ст. 98 КПК України, містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.
Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно можливо може бути майном, яке зберегло на собі сліди злочину та може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.
Також, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
З урахуванням цього слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищевказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, всупереч доводам апелянта.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.
Посилання апелянта, що оскаржувана ухвала не містить жодного посилання на постанову слідчого про визнання зазначеної в ній інформації речовим доказом, не може бути безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали, виходячи з того, що арешт майна з метою збереження речових доказів накладається у випадку відповідності майна ст. 98 КПК України, а не постанови про визнання майна речовим доказом.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Враховуючи всі обставини в їх сукупності, слідчий суддя дійшов вірного висновку, що в даному конкретному випадку, накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, забезпечить справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують - арешт та метою, яку прагнуть досягти збереження речових доказів, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування може призвести до незворотних наслідків.
Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на вказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.
Всі інші підстави з яких апелянт вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, не є безумовними підставами для її скасування та підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду, -
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2022 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника ПрАТ «Київстар» адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4