ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1995/22 Справа № 320/4587/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участю:
обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6
захисника(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2022 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, що не працює, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, -

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2022 року продовжено термін дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 строком на 60 днів, до 01 серпня 2022 року включно.
Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд зазначив, що раніше встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання цьому обвинуваченому виключного запобіжного заходу, продовжують своє існування, а застосування більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання в тому числі у виді довічного позбавлення волі. Також враховано відсутність місця реєстрації, постійного місця роботи, міцних соціальних зв`язків, і те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких корисливих злочинів, а також за умисне вбивство.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2022 рокускасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, звільнити його з-під варти, застосувати до нього запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою і такою, що не відповідає вимогам закону. Зазначає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою було подано прокурором, який не має відношення до даного кримінального провадження, та підтримано прокурором ОСОБА_9 , що свідчить про зловживання посадовими повноваженнями. Зазначає, що суддя прийняв до розгляду даний матеріал без проведення процедури щодо заміни прокурора, при цьому залучивши до участі захисника ОСОБА_10 , який не знайомий з матеріалами кримінального провадження та з яким він не підписував договір. Також вказує, що розгляд було проведено без його особистою участі чим порушено право на захист.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, просили апеляційну скаргу задовольнити та змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження. Згідно ч. 3 ст. 21 КПК України кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою цих вимог закону дотримався не у повному обсязі.
Так, згідно ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення судом питання щодо запобіжного заходу здійснюється за правилами Глави 18 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України розгляд питання про продовження запобіжного заходу здійснюється за правилами, передбаченими для розгляду клопотання про його застосування, а згідно ч. 1 ст. 193 КПК України розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, встановлених ч. 6 цієї статті, якою передбачено, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що 03 червня 2022 року судовий розгляд, за наслідками якого ОСОБА_6 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проведено без участі обвинуваченого, даних про те, що останній належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду та не може приймати участь у ньому, або про відсутність технічної можливості провести розгляд в режимі відеоконференції, матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції не з`ясував причини відсутності обвинуваченого, не розглянув питання про наявність в останнього можливості прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, та всупереч вимогам закону, які передбачають особисту участь особи під час розгляду клопотання про продовження тримання її під вартою, здійснив судовий розгляд за її відсутності, чим порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що належна реалізація права на захист та особисту участь обвинуваченого у кримінальному провадженні кореспондує правовій позиції, відображеній у рішенні ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», згідно якій кожний обвинувачений у вчиненні злочину має право на ефективний захист та особисту участь під час судового розгляду, а недотримання такого права є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав та основних свобод людини.
Отже, під час розгляду клопотання про продовження строків тримання під вартою судом допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами ст. 412 КПК України є підставою для скасування такого рішення, з постановленням нової ухвали по суті клопотання прокурора, у зв`язку із чим колегія суддів не вважає за доцільне вдаватися до детального обговорення інших доводів апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваної ухвали суду.
Обговорюючи питання про остаточне рішення за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів, розглядаючи клопотання прокурора про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , приходить до наступного.
Так, під час апеляційного перегляду встановлено, що у провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №00000577 від 16.02.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, до 04 червня 2022 року включно.
Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 10.03.2022 р. № 4/0/9-22 Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану, територіальна підсудність Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області змінена на Томаківський районний суд Дніпропетровської області.
27 травня 2022 року прокурором у кримінальному провадженні подано до Томаківського районного суду Дніпропетровської області клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 . Вказане клопотання обґрунтоване неможливістю звершення судового розгляду до закінчення строку тримання під вартою, оскільки суду необхідно, допитати свідків по справі.
Прокурором вказано, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а також відносно обвинуваченого існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які не зменшились, а застосування альтернативного запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.
Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

1)виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;
2)виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Колегія суддів не вважає за доцільне вдаватися до детального обговорення обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення з огляду на те, що воно підтверджується наявними матеріалами достатньою мірою для продовження застосованого до цього обвинуваченого запобіжного заходу.
Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, точність кваліфікації дій обвинуваченого, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінального правопорушення.
Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що процесуальні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання останнього під вартою.
Так, відповідно до наданих матеріалів, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання в тому числі у виді довічного позбавлення волі, а отже, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, існує реальний ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Оцінюючи ризик переховування в сукупності з іншими обставинами, що мають значення, колегія приймає до уваги і те, що обвинувачений ОСОБА_6 легального джерела доходу та міцних соціальних зв`язків не має, а також зареєстрований у м. Мелітополь Запорізької області, що на даний час є тимчасово непідконтрольною владі України територією, та приходить до висновку, що такий ризик існує і є вагомим.
Також обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, може незаконно впливати на свідків у даному провадженні, оскільки йому їх повні анкетні дані та місце їх проживання, а тому ризик незаконного впливу на них з метою примушування до надання тих чи інших показів також існує, при цьому не всі свідки були судом допитані.
Одночасно є виправданим і ризик вчинення ОСОБА_6 інших злочинів, оскільки віє є особою раніше неодноразово судимою за корисливі злочини, що свідчить про сталість його протиправної поведінки та підвищену соціальну небезпеку.
На підставі наведеного апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права підозрюваного перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів, вважає, що раніше встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України продовжують існувати, є виключно вагомими та не можуть бути усунуті шляхом застосування іншого запобіжного заходу.
З урахування викладеного, ухвала суду підлягає скасування у зв`язку з істотним порушенням норм процесуального закону, з постановленням нової ухвали, якою клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого належить задовольнити.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежного складу прокурорів, за участю яких вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як прокурор ОСОБА_11 , так і прокурор ОСОБА_9 входять до складу групи прокурорів у даному провадженні (а.с. 7, 8).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2022 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити, продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, до 01 серпня 2022 включно, без визначення розміру застави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4