ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2022 року, якою було відмовлено у звільненні від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі достроково або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2022 року було відмовлено у звільненні засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі достроково або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Так, до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 , у якому він просив суд про дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Клопотання було мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№89)» та вважає, що на підставі ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод строк його покарання має бути переглянуто. Зазначає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (рішення ЄСПЛ від 11 березня 2021 року) та рішення Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, тому просить умовно-достроково звільнити його від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням, визначити чіткий термін можливого перегляду його покарання та проміжки часу для його повторного перегляду, а також визначити чіткі критерії, на підставі яких це може відбуватися.
Як встановлено судом, ОСОБА_8 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2002 року за ст. 69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 153, ч. 2 ст. 153, ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого.
Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 28 листопада 2002 року вказаний вище вирок від 06 червня 2002 року залишено без змін.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№89)».
Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, тобто, законодавцем Верховною Радою України, не внесено відповідних змін до зазначених положень Кримінального кодексу України, які б дозволяли відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (рішення ЄСПЛ від 11 березня 2021 року) та рішення Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року замінювати покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, або умовно-достроково від нього звільняти засуджених.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Захисник та засуджений в своїх апеляційних скаргах просять ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2022 року, якою було відмовлено у звільненні від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі достроково або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким скасувати та постановити нову, якою звільнити умовно-достроково ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, мотивуючи такі вимоги тим, що суд першої інстанції фактично не розглянув, наведені у клопотанні доводи на користь можливості звільнення ОСОБА_8 на підставі наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Сторона захисту та засуджений вважають, що відсутність в національному законодавстві України відповідних змін не дають підстав для відмови у задоволенні клопотання, і в такому випадку, застосуванню підлягають норми міжнародного законодавства.
Позиції учасників судового провадження.
Захисник засудженого в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Засуджений в судовому засіданні підтримав позицію захисника.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги захисника засудженого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі - позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачені статтями 81 і 82 Кримінального кодексу України відповідно, та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачені.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2002 року за ст. 69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 153, ч. 2 ст. 153, ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого.
Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 28.11.2002 року вказаний вище вирок від 06 червня 2002 року залишено без змін.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№89)».
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Статтею 82 КК України визначено, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Цією нормою встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання, до даного переліку не входить.
Як слідує із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.
Із змісту положень ч. 1 ст. 82 КК України видно, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Отже, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими і юридичною підставою застосування даної норми є відбуття засудженою особою певної частини строку призначеного їй покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
З вимог вказаної норми видно, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
Таким чином, призначене засудженому ОСОБА_8 вироком Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2002 року за ст. 69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 153, ч. 2 ст. 153, ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року) покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширюватись норми ст. 82 КК України, про застосування яких ставить питання апелянт, висуваючи вимогу про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі із чітко визначеним строком його відбування.
На переконання апеляційного суду, при прийнятті ухвали суд першої інстанції, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а саме покаранням із визначеним строком, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі кримінальним процесуальним законом не визначена.
Перевіривши посилання засудженого на судові рішення Європейського суду з прав людини, апеляційний суд зазначає, що встановлені ЄСПЛ порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.
Таким чином, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції, як суду першої, так і апеляційної інстанції, на даний час, не входить розгляд клопотань про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.
Водночас, розглядаючи апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 , колегія суддів враховує наявність рішення Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021, згідно змісту якого суд визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Також, було зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. ст. 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким або звільнення умовно-достроково його від покарання у виді довічного позбавлення волі та його апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура і механізм її реалізації. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити засудженому, що у випадку законодавчого запровадження належної правової процедури, засуджений не позбавлений права звернення з відповідною заявою у визначені кримінально-процесуальній формі.
Поміж іншого, розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до висновку про те, що, окрім відсутності правового механізму для реалізації прав засуджених до довічного позбавлення волі на заміну такого покарання на більш м`яке або умовно-дострокове звільнення від відбування такого покарання, ОСОБА_8 як в своїй апеляційній скарзі, так і в ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції в обґрунтування своїх вимог не навів жодних обставин, які б давали підстави стверджувати про значне зменшення суспільної небезпеки засудженого, його виправлення та усвідомлення ним ступнею тяжкості та небезпечності вчиненого злочину.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2022 року, якою було відмовлено у звільненні від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі достроково або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4