Справа №577/5528/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1036/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 травня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , в якій остання просить вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 травня 2022 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України скасувати. Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 186 КК України та, при призначенні йому покарання, застосувати ст. 75 КК України.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому за цим Законом покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу, обрано тримання під вартою, взято під варту у залі суду. Альтернативний запобіжний захід у вигляді застави не визначено.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з 10 травня 2022 року, за правилами, передбаченими ч. 1, 5 ст. 72 КК України, зараховано у строк відбуття покарання час попереднього ув`язнення з 10 травня 2022 року до вступу вироку в законну силу з розрахунку, що один такий день відповідає одному дню позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 у прибуток держави витрати за проведення судових товарознавчих експертиз в розмірі 1201 грн. 34 коп.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, що судом першої інстанції дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК, замість ч. 1 ст. 186 КК України, оскільки під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження наявність ознак насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. ОСОБА_7 не мав умислу заподіяти тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 , не вчиняв інших насильницьких дій, не втікав і навіть сам отримав ушкодження. Тілесних ушкоджень потерпіла не отримала, але забруднила одяг, а тому, в даному випадку наявні ознаки лише грабежу.

Крім того, апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання зазначив, що останній частково визнав вину у скоєному, отже відсутнє щире каяття, також зазначив, що обвинувачений має погашені судимості, тобто раніше не судимий, однак, з врахуванням практики Верховного Суду, висловленої у постанові по справі№658/1281/18 від 09 вересня 2020 року, посилання суду першої інстанції у вироку від 10 травня 2022 року на зняті судимості, є недопустимим для характеристики ОСОБА_7 .

При цьому, як вказує апелянт, ОСОБА_7 визнав вину і на досудовому слідстві, і під час судового провадження, сам факт, що він не пам`ятає всіх обставин справи, не може свідчити про його часткове визнання вини та відсутність розкаяння, оскільки незгода засудженого з кваліфікацією його дій є правом особи та не впливає на щирість розкаяння, осуд поведінки та відчуття жалю щодо вчинених протиправних дій, про що зазначив ВСККС у справі № 334/5670/18 від 05 серпня 2020 року.

Також, апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не взято до уваги стан здоров`я обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 рекомендоване реабілітаційне лікування в неврологічному відділенні два рази на рік з приводу наявного у нього захворювання, перебування ж його у місцях позбавлення волі, унеможливить своєчасне проведення лікування та прийом необхідних ліків, що призведе до погіршення його здоров`я.

Крім того, апелянт вважає, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, а вищезазначені обставини дають підстави для висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Також, апелянт звертає увагу на безпідставність задоволення заявленого прокурором клопотання та обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому, суд не звернув увагу на те, що клопотання надано прокурором обвинуваченому під час судового засідання, додатків до нього не додано, часу на збирання доказів для заперечення щодо застосування запобіжного заходу стороні захисту та обвинуваченому також надано не було, що свідчить про порушення норм ст. 184 КПК України та права на захист. Крім того, того, суд першої інстанції проігнорував той факт, що до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ніколи не обирався, 16 листопада 2021 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту і даний запобіжний захід тривав до 16 січня 2022 року і ніким не продовжувався та не змінювався. В судовому засіданні, яке відбулося 10 січня 2022 року, прокурором були надані рапорти поліції про відсутність ОСОБА_7 за місцем проживання, а саме, 22 грудня 2021 року та 01 січня 2022 року, однак, до клопотання вони не надавалися і у сторони захисту не було часу ознайомитися з ними та надати свої доводи та зауваження. Окрім того, вони могли бути використані при зміні вже існуючого запобіжного заходу, а не при застосуванні нового.

Також, апелянт зауважує, що у клопотанні прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляд тримання під вартою, посилання та врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. При цьому, ОСОБА_7 є інвалідом III групи, постійно має приймати відповідні ліки, до нього періодично викликаються працівники екстреної медичної швидкої допомоги, він проживає з матір`ю похилого віку, раніше застосовані запобіжні заходи не змінювалися та не продовжувалися на підставі ст. 200 КПК України, на всі судові засідання ОСОБА_7 прибував, вину визнав, шкода потерпілій відшкодована.

Враховуючи вищевикладене, на думку апелянта, на підставі ст.194 КПК України, наявні підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 06 жовтня 2021 року близько 17 год. ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проходив по стежці, що веде до вул. Є. Бірюкова в м. Конотоп в районі Конотопської ЗОШ №7 І-ІІІ ступенів ім. Г. Гуляницького, та помітив попереду себе ОСОБА_9 , яка йшла у попутному напрямку та несла на плечі сумку з особистими речами, а в руці тримала мобільний телефон. Реалізовуючи свій злочинний корисливий умисел, направлений на відкрите викрадення майна, користуючись відсутністю інших перехожих, а також розраховуючи на те, що жінка не чинитиме опору, ОСОБА_7 , наздогнав ОСОБА_9 ззаду та схопив її правою рукою за ліве плече, після чого штовхнув її на землю. У результаті вказаного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я особи, ОСОБА_9 впала на коліна і з її рук випав мобільний телефон «Redmi Note 5», вартістю 2400 грн., у чохлі-книжці, вартістю 125 грн., а також сумка, вартістю 350 грн., з особистими речами: гаманцем типу клатч, вартістю 252 грн., з грошовими коштами в сумі 263 грн., двома гребінцями, плойкою, косметичкою, лаком для волосся «Taft», ключами, 1 кг яблук сорту «Семеренка», вартість яких не визначена та які не становлять значної матеріальної цінності для потерпілої, а також паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , карткою платника податків та двома банківськими картками: «ПриватБанк» № НОМЕР_1 та «Ощадбанк» № НОМЕР_2 . Бажаючи заволодіти цими речами, ОСОБА_7 відкрито для потерпілої почав тягнутися рукою, щоб підібрати їх із землі, але ОСОБА_9 стала бити його по руці, а також тримати його за верхній одяг, перешкоджаючи протиправним діям останнього. У подальшому злочинні дії ОСОБА_7 були помічені сторонніми особами, які прийшли на крик потерпілої про допомогу. Крім того, на місце скоєння злочину потерпілою були викликані працівники поліції Конотопського РВП ГУНП в Сумській області. Таким чином ОСОБА_7 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для заволодіння речами потерпілої, та не довів злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, яка вважала рішення суду законним та обґрунтованим, просила залишити його в силі, а апеляційну скаргу без задоволення, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали даного провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повному обсязі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування, а також судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

З вказаною кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів погоджується в повному обсязі та, на спростування доводів апелянта, вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та оцінені судом.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при встановленні вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, були враховані показання потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що 06 жовтня 2021 року близько 17 год. 00 хв. поверталася додому з роботи, на вулиці було світло. Дійшовши до місця, де раніше була спортивна площадка (нині площадка для дітей), відчула, що хтось позаду неї, правою рукою обхопив її за шию і утримуючи, штовхає вперед. Викручуючись, побачила незнайоме обличчя чоловіка, який був одягнутий у чорну толстовку, чорні джинси та взутий в кросівки. Чоловік почав валити її на землю, від чого вона впала на коліно, чоловік притиснув її лівою щокою до землі. При цьому на плечі в неї була сумка, а в руках вона тримала телефон «Редмі Нот 5», який випав з рук і розкрився чохол-книжка. Чоловік почав тягнути руку до телефону, у відповідь вона била його по руці і голосно кричала про допомогу. Чоловік, яким виявився ОСОБА_7 , не тікав. Він прибрав руки від телефону і почав тягнутися до сумки, яка впала на землю. Вона стоячи на колінах, хапала нападника за одяг, від чого він впав на землю. Звернула увагу, що в чоловіка були «скляні очі», він закривав обличчя руками, перевернувся на живіт, вона сіла на нього зверху і била його по спині. У цей час неподалік йшла жінка і на велосипеді їхав хлопець, які почувши її крик про допомогу підійшли ближче. Після цього вона встала, а чоловік прикинувся наче без свідомості. По телефону вона викликала свого чоловіка, а цих людей попрохала залишитися разом з нею. Також вона викликала поліцію.

Також, в якості свідка, судом був допитаний свідок ОСОБА_10 - чоловік потерпілої, який пояснював, що 06 жовтня 2021 року, близько 17 год. 00 хв. йому зателефонувала схвильована дружина і повідомила, що на неї вчинено напад поблизу 7 школи, на стежці вздовж річки. Приїхавши на місце на велосипеді, він побачив, що на землі лежить чоловік, а поруч з дружиною була жінка і ще один чоловік. За поясненнями дружини чоловік, який лежав на землі, вчинив на неї напад, обхопивши ззаду за шию, повалив на землю і хотів забрати телефон і сумку з речами.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_11 , який працює поліцейським відділу реагування патрульної поліції, пояснив, що 06 жовтня 2021 року прибув на місце злочину з приводу грабежу в районі Загребелля, за школою №7. Потерпіла ОСОБА_9 була схвильована, нападник - ОСОБА_12 , сидів на землі, візуально був в нетверезому стані, мав мляву мову, але міг говорити, назвав своє прізвище ім`я та по-батькові. Потерпіла говорила, що він на неї ззаду напав, звалив на землю, намагався заволодіти її телефоном, але їй вдалося відбитися. Одяг потерпілої був забруднений на колінах, ліктях.

Свідок ОСОБА_13 , який працює інспектором відділу реагування патрульної поліції Конотопського РВП, суду пояснив, що 06 жовтня 2021 року перебував на чергуванні і, отримавши виклик про напад на жінку неподалік школи, прибув на місце. Там була потерпіла ОСОБА_10 , її чоловік, ще одна жінка та ОСОБА_12 , який перебував у нетверезому стані, не чітко висловлювався та на якого потерпіла вказала як на особу, яка відкрито хотіла заволодіти її телефоном та сумкою.

Також, судом були враховані і показання самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснював, що всіх обставин вчинення злочину він не пам`ятає. Визнає, що в стані алкогольного сп`яніння міг скоїти злочин - міг відібрати у потерпілої телефон та речі, за обставин викладених у обвинувальному акті. У скоєному розкаявся, просив суворо не карати.

Крім пояснень потерпілої, обвинуваченого та свідків, судом було досліджено і зібрані у справі письмові докази, а саме:

- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 06 жовтня 2021 року, згідно якого ОСОБА_9 повідомила, що 06 жовтня 2021 року близько 17:00 год. біля ЗОШ в м. Конотоп невідомий чоловік напав на неї та хотів викрасти належні їй речі: мобільний телефон «Redmi Note 5» та сумку з речами, але не довів свої дії до кінця;

- рапорт старшого інспектора ОСОБА_14 про те, що 06 жовтня 2021 року о 17 год. 26 хв. зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що поблизу ЗОШ за адресою м. Конотоп, вул. Бірюкова на заявницю ОСОБА_9 напав невідомий чоловік приблизно 40-43 років та намагається забрати сумку та мобільний телефон;

- протокол огляду місця події від 06 жовтня 2021 року з ілюстративною фототаблицею, відповідно до якого була оглянута відкрита ділянка місцевості, яка розташована біля ЗОШ зі сторони вул. Бірюкова, поблизу старого футбольного поля, що поруч з р. Єзуч в м. Конотоп, зокрема площа розміром 2х4 м на якій знаходяться сліди боротьби у вигляді прим`ятого трав`яного покриву. Крім того, у присутньої ОСОБА_9 на колінах, на джинсових штанах спостерігаються плями зеленого кольору, які з її слів вона отримала в результаті боротьби із нападником;

- протокол проведення слідчого експерименту, з ілюстративною фототаблицею, за участю потерпілої ОСОБА_9 , від 18 жовтня 2021 року, під час якого ОСОБА_9 показала, як 06 жовтня 2021 року близько 17 год. 00 хв. біля ЗОШ № 7 в м. Конотоп, ОСОБА_7 схопив правою рукою її за шию, тягнув вниз, від чого вона впала на коліна, а ОСОБА_7 намагався викрасти її телефон, який впав на землю, а також сумку з речами;

- висновок та акт щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу на швидкість реакції №173 від 06 жовтня 2021 року, відповідно до яких 06 жовтня 2021 року о 17 год. 00 хв. ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Також, судом були досліджені DVD-диск із записами з нагрудної камери інспектора ВРПП Конотопського РВП ст. лейтенанта поліції ОСОБА_13 , протокол огляду предмета від 07 жовтня 2021 року з ілюстративною фототаблицею, відповідно до якого було оглянуто речі потерпілої, якими намагався заволодіти невідомий чоловік, висновок судової товарознавчої експертизи від 20 жовтня 2021 року № СЕ-19/119-21/11903-ТВ щодо ринкової вартості смартфону торговельної марки «Xiaomі » моделі Redmi Note 5 та висновок судової товарознавчої експертизи від 27 жовтня 2021 року № СЕ-19/119-21/12391-ТВ щодо вартості жіночої шкіряної сумки та жіночого гаманця «Balisa».

Усі зазначені вище докази зібрані у передбаченому законом порядку, є належними та допустимими та такими, що повністю узгоджуються між собою.

При цьому, посилання захисника на те, що дії ОСОБА_7 були неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК, тоді як необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 186 КК України, оскільки під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження наявність ознак насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, спростовуються поясненнями потерпілої ОСОБА_9 , яка зазначала про те, що обвинувачений позаду неї, правою рукою обхопив її за шию і утримуючи, штовхнув вперед, почав валити її на землю, від чого вона впала на коліно, чоловік притиснув її лівою щокою до землі.

Що стосується доводів апелянта про те, що ОСОБА_7 не мав умислу заподіяти тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 , не вчиняв інших насильницьких дій, а також, що тілесних ушкоджень потерпіла не отримала, а лише забруднила одяг, що свідчить про наявність в його діях ознак лише грабежу, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 186 КК України передбачено кримінальну відповідальність за відкрите викрадення чужого майна (грабіж) - поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння. Такі насильницькі дії, вчинені під час грабежу, повністю охоплюються частиною другою статті 186 КК України.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.

Основним безпосереднім об`єктом грабежу є право власності, а у разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом виступають здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини. При цьому, не має вирішального значення кількість ударів та спосіб їх нанесення, а також наявність у потерпілого легких тілесних ушкоджень.

Виходячи з встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вчинене ОСОБА_7 діяння характеризується всіма ознаками складу злочину, передбаченого саме ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки останній мав намір відкрито заволодіти майном потерпілої, при цьому, вчиняв відносно останньої дії, від яких вона впала, притискав її до землі, що не було небезпечним для її життя чи здоров`я в момент заподіяння, а тому, кваліфікувати дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 186 КК України, як зазначає, захисник, у даному випадку підстави відсутні.

Крім того, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України, суд, у відповідності до вимог ст.ст.50,65 КК України, обґрунтовано призначив останньому покарання за цим законом, з врахуванням як пом`якшуючих, так і обтяжуючих покарання обставин.

Що стосується посилань апелянта на безпідставність врахування при призначенні ОСОБА_7 покарання того, що він є раніше не судимим, то вони є необґрунтованими за наявності такої інформації у вимозі Департаменту інформаційних технологій, доданої до матеріалів провадження, яка не залишилась поза увагою і разом з іншими характеризуючими особу останнього даними, була вірно врахована суду.

Крім того, колегія суддів зауважує, що суд дійшов вірного висновку про часткове визнання вини та відсутність щирого каяття ОСОБА_7 , оскільки щире каяття передбачає осуд особою, яка вчинила злочин, своєї поведінки, відчуття жалю щодо вчинених протиправних дій та готовність нести покарання, однак обвинувачений у судовому засіданні зазначав лише про те, що він не пам`ятає всіх обставин справи, допускав, що міг вчинити злочин після вжиття алкоголю та просив за це суворо його не карати, що жодним чином не свідчить про його повне визнання вини та щире каяття, про що зазначає захисник у поданій апеляційній скарзі.

При цьому, судом першої інстанції при призначенні покарання було враховано і позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка, за вказаних обставин, просила суд призначити обвинуваченому сувору міру покарання.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги стан здоров`я обвинуваченого, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що стан здоров`я обвинуваченого було визнано обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання.

Крім того, вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, на що посилається захисник, підстави відсутні, з врахуванням того, що ОСОБА_7 суд призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, у вигляді 4 років позбавлення волі, що буде необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження скоєння ним нових злочинів, з чим колегія суддів погоджується у повному обсязі.

При цьому, питання призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання з застосуванням як ст. 69 КК України, так і ст. 75 КК України, було предметом розгляду суду першої інстанції і обставин, за яких можливо було б дійти висновку про можливість призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі або ж звільнити його від відбування з випробуванням, як вказує апелянт, встановлено не було як і не встановлено таких обставин і під час апеляційного перегляду даного провадження.

Крім того, доводи апелянта про безпідставність задоволення судом клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованими, оскільки на спростування таких доводів, судом було враховано те, що обраний під час досудового розслідування запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронного засобу контролю останнім був порушений, оскільки при перевірці працівниками поліції ОСОБА_7 був відсутній за місцем проживання. А тому, як з врахуванням зазначеного, так і тих обставин, що ОСОБА_7 негативно характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «хронічний алкоголізм», а також, що йому було призначено покарання у виді позбавлення волі, судом було вірно встановлено існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти якому, шляхом застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, неможливо.

Що стосується доводів захисника про те, що вказане клопотання було заявлено прокурором у судовому засіданні, що позбавило сторону захисту ознайомитися з доданими до нього матеріалами та надати свої зауваження, то як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, при вирішенні зазначеного питання, судом було заслухано як позицію обвинуваченого, який просив у задоволенні клопотання прокурора відмовити, так і позицію його захисника, яка підтримала свого підзахисного та зауважила, що на досудовому слідстві до обвинуваченого обирався запобіжний захід у виді домашнього арешту та вважала доцільним обрати останньому саме зазначений такий запобіжний захід, з можливістю обвинуваченого отримувати медичну допомогу.

Таким чином, з врахуванням позиції учасників процесу, встановивши наявність вищезазначеного ризику, а також, з врахуванням практики ЄСПЛ, а саме, що злочин, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винним, становить небезпеку для суспільства і суспільний інтерес має більшу вагу над повагою до свободи особи, колегія суддів вважає, що обрання судом останньому запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, є виправданим і ставити під сумнів правильність такого рішення у колегії суддів підстави відсутні.

За таких обставин, з врахуванням вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, обставин для його скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 травня 2022 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а обвинуваченим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання копії даної ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4