Справа № 302/1080/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.05.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 , (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді в режимі відеоконференції кримінальне провадження 11-кп/4806/88/20, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Міжгірського відділу Хустської місцевої прокуратури на вирок Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29.01.2018.
Цим вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з базовою середньою освітою, непрацюючий, розлучений, інвалід ІІ групи, знаходиться на «Д» обліку при фтизіатричному кабінеті Міжгірської ЦРЛ, раніше судимий: Міжгірським районним судом Закарпатської області 21.07.2014 за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 510 грн. та за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді арешту на строк 04 (чотири) місяці, засуджений:
-за ст.166 КК України із застосуванням ст.69 цього ж Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 01 (один) рік.
На підставі ч.1 ст.71 та п.п. а) п.1 ч.1 ст.72 КК України шляхом повного складання покарань за сукупністю вироків, до покарання за даним вироком повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21.07.2014 і остаточно ОСОБА_7 до відбування призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 01(один) рік 04 (чотири) місяці.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 21.12.2017.
Речовий доказ: оригінал диспансерної історії хвороби туберкульозного хворого ОСОБА_7 , який переданий під розписку лікарю ОСОБА_9 , залишено лікарю ОСОБА_9 ..
Запобіжний захід відносно ОСОБА_10 у виді тримання під вартою залишено без змін.
Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_7 , являючись батьком малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , всупереч вимог ч.2 ст.150 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний розвиток, злісно ухилявся від виконання цих обов`язків, що виразилось в наступному. ОСОБА_7 , знаючи та усвідомлюючи те, що з вересня місяця 2012 року перебуває на «Д» обліку

-2-

при фтизіатричному кабінеті Міжгірської районної лікарні з діагнозом мультирезисцентний туберкульоз, дистрикція+мікобактерії туберкульозу виявлені методом мікроскопічного мазка категорії 4.1.А (мульрезисцентний туберкульоз, що підтверджений ТМЧ загально лікувальної форми), будучи суспільно небезпечним для оточуючих, протягом двох років, а саме, 2012-2014 р.р. відмовлявся від стаціонарного лікування та весь період часу контактував зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканкою АДРЕСА_1 Міжгірського району Закарпатської області, що призвело до тяжких наслідків, а саме, поставлення її на «Д» облік при фтизіатричному кабінеті Міжгірської районної лікарні 29.05.2014 з діагнозом ВДПБ ПТБ (вперше діагностований позалегеневий туберкульоз) внутрішніх лімфатичних вузлів справа малолітньої ОСОБА_7 , причиною якого є прямий контакт з батьком ОСОБА_7 .
В апеляційній скарзі, прокурор не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , порушує питання про скасування вироку щодо нього через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та, як наслідок, м`якості призначеного покарання. В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що призначене обвинуваченому за ст.166 КК України покарання саме із застосуванням ст.69 КК України є необґрунтованим. Судом не враховано, що ОСОБА_7 вчинив злочин середньої тяжкості, пов`язаний із злісним невиконанням батьком встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки. Судом не в достатній мірі враховано наявність таких обтяжуючих покарання обставин, як тяжкі наслідки та вчинення злочину щодо малолітнього. Наведене, на думку прокурора, свідчить про підвищену ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого та необгрунтованість застосування ст.69 КК України. Окрім того, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_7 усвідомлював незаконність своїх дій, свідомо пішов на вчинення злочину відносно малолітньої доньки ОСОБА_7 , а також ще відносно чотирьох спільних з потерпілою ОСОБА_11 дітей. Також, ОСОБА_7 раніше судимий Міжгірським районним судом за ч.2 ст.125 та ч.2 ст.125 КК України, вирок в частині призначеного покарання у виді 4-х місяців арешту не виконаний, оскільки ОСОБА_7 ухилився від його відбування у зв`язку з чим був оголошений у розшук. В силу наведеного, просить ухвалити новий вирок в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання й призначити таке у виді двох років позбавлення волі, та з урахуванням вимог ч.1 ст.71 та п.п. «а» п.1 ч.1 ст.72 КК України призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 2-х років 4-х місяців позбавлення волі.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність своєї винуватості у пред`явленому йому обвинуваченні та кваліфікацію дій, просить вирок суду першої інстанції щодо нього від 29.01.2019 в частині призначеного покарання змінити, призначивши йому покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі. Вважає, що призначаючи йому покарання, суд належно не врахував визнання ним вини, щире каяття у вчиненому, наявність ІІ групи інвалідності, через що він знаходиться на «Д» обліку при фтизіатричному кабінеті Міжгірської ЦРЛ, потребує належного постійного кваліфікованого лікування, яке йому не може бути надано в умовах ізоляції від суспільства. Вказуючи про надмірну суворість призначеного йому покарання, звертає увагу суду на те, що жодних нових злочинів не вчиняв, жодних покладених на нього обов`язків не порушував.

Судове провадження розглядається за відсутності обвинуваченого, потерпілого, неявка яких з урахуванням положень ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про

-3-

час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки. Крім того апеляційний суд враховує заяву обвинуваченого про розгляд апеляційних скарг у його відсутності.
31.05.2022 захисник адвокат ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 подали до апеляційного суду письмове клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення захисника - адвоката ОСОБА_6 , яка частково підтримала апеляційні скарги частково та підтримала заявлене клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за строками давності, думку прокурора, який частково підтримав апеляційній скарги та не заперечував проти звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за строками давності, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Пунктом 1 частини 2 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до положень п.3 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою кримінального правопорушення; 2) з дня вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минули визначені ч.1 ст.49 КК України строки давності; 3) особа не ухиляється від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч.1 ст.49 КК України строків не вчинила нового злочину певного ступеня тяжкості.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі №345/2618/16-к, звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч.1 ст.49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.
Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.
Отже, суд встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції,

-4-

на стадії провадження у суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 309/1201/15-к).
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.166 КК України (29.05.2014), за яке передбачене покарання у виді обмеження волі на строк від двох до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк. Тобто, на день розгляду апеляційної скарги минуло понад п`ять років з дня вчинення ОСОБА_7 вказаного кримінального правопорушення. Протягом цього строку останній не вчинив нового кримінального правопорушення, що свідчить про те, що диференційовані строки давності не переривались.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування ОСОБА_7 оголошувалися у розшук, про що свідчить постанова слідчого СВ Міжгірського РВ УМВС України в Закарпатській області.
Системний аналіз чинного законодавства та вимоги п.3 ч.1 ст.49 КК України свідчать про те, що у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею цього злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.
Разом з тим, згідно ч.2 ст.49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.
Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст.49 КК України), пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства чи ухвалами суду про зупинення кримінального провадження, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства чи суду.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду судової палати Касаційного кримінального суду від 18.09.2018, під ухиленням від слідства або суду слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, імітація своєї смерті тощо).
Водночас, згідно з висновком щодо застосування положень ст.49 КК України, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05.04.2021 (справа № 328/1109/19, провадження № 51-5464 кмо 20), перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, котра вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цьому разі перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. Одночасно факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч.1 ст.49 КК. У цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: п`ятнадцять років з часу вчинення злочину, п`ять років - з часу вчинення кримінального проступку. За таких обставин час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального

-5-

строку давності, що продовжує спливати. Крім того, до загального строку також зараховується період такого ухилення, а також проміжок часу, що пройшов із дня з`явлення особи із зізнанням або затримання до дня набрання вироком законної сили.
Саме тому зупинення кримінального провадження у зв`язку з розшуком підозрюваного, обвинуваченого саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства чи суду. Для застосування положень ч.2 ст.49 КК України в такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.
При цьому матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_7 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства, у зв`язку з чим останній оголошувався у розшук, оскільки як слідує з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 , згідно його показань в суді першої інстанції, у 2014 році залишав своє місце проживання та був вимушений виїхати на заробітки, разом з тим, органом досудового розслідування 30.07.2014 порушено кримінальне провадження за ст.166 КК України та 12.09.2014 його оголошено у розшук, проте слідчим жодних дій, направлених на встановлення місця знаходження обвинуваченого ОСОБА_7 здійснено не було, як і не встановлено слідчими органами дату перетину державного кордону, незважаючи на наявність такої вказівки у постанові слідчого про оголошення підозрюваного у розшук, а тому на думку колегії суддів, підстави для зупинення перебігу строку давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності відсутні, оскільки зупинення досудового розслідування у зв`язку із його розшуком само по собі ще не свідчить про ухилення від слідства.
Обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення за ст.166 КК України визнав та не заперечував проти закриття відносно нього кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України із звільненням його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України, про що свідчить подана ним заява.
За змістом ст.ст.284-288 КПК України, підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 425/4506/15-к дотримання умов, передбачених ч.ч.1-3 ст.49 КК України, є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.
Відповідно до ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тому вважає за необхідне клопотання обвинуваченого задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.284 КПК України закрити.

-6-

Керуючись ст.ст.404,405,407,409,417,419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Міжгірського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29.01.2018 щодо ОСОБА_13 ,- скасувати.
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задовольнити.
На підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_14 від кримінальної відповідальності за ст.166 КК України, а кримінальне провадження щодо нього на підставі п.1 ч.2 ст.284,417 КПК України закрити.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду вскладі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: