ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1341/22 Справа № 209/1603/22 Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К.Л. Суддя у 2-й інстанції - Слоквенко Г. П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача Слоквенка Г.П.

суддів Коваленко Н.В., Крот С.І.

за участю:

секретаря судового засідання Зелицької

прокурора Бразалука О.О.

захисника Доронкіна І.І.

підозрюваного ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою прокурора Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області Бразалука О.О. на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 серпня 2022 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 серпня 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП № 1 Кам`янського РУП ГУ НП в Дніпропетровській області Юзефовича Д.В., погодженого прокурором Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області Бразалука О.О. про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 та обрано відносно останнього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 58 днів, з 10 серпня 2022 року до 18.00 години 07 жовтня 2022 року, з покладенням відповідних обов`язків.

Обгрунтовуючи своє рішення слідчий суддя врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_1 , та розмір покарання, яке загрожує останньому у разі доведення його винуватості, конкретні обставини справи, дані про особу підозрюваного, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації і проживання, сам з`явився до поліції за викликом, надає слідчому покази, а також відсутність даних про те, що останній схильний до антисоціальної поведінки. На підставі цього суд дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не відповідає особі підозрюваного та не є співмірним з існуючими ризиками. На думку суду, слідчим не обґрунтована недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

За результатами судового розгляду слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання, оскільки судом встановлена наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, але не встановлена наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, і ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 серпня 2022 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати підозрюваному ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 11.08.2022 ОСОБА_1 в порядку ст.278 КПК України було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177КПК України, про які стороною обвинувачення було зазначено у клопотанні.

Вказує, що про існування ризику, передбаченого п.1 ч. 1 ст.177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_1 підозрюється у вчиненні тяжкого правопорушення, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 10 років, і загроза реального відбуття з високою ймовірністю спонукають підозрюваного до переховування від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності. При цьому підозрюваний усвідомлює, що в разі визнання судом його винним у вчиненні інкримінованого злочину, санкція статті ч. 4 ст. 186 виключає ймовірність його звільнення від відбування покарання з випробуванням. Тому підозрюваний, не маючи місця роботи чи навчання, утриманців, тобто міцних та сталих соціальних зв`язків, які могли б утримувати його в межах міста, у будь-який час з метою ухилення від кримінальної відповідальності може виїхати за межі міста/області.

Про існування ризику, передбаченого п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України, на думку прокурора, свідчить те, що підозрюваному ОСОБА_1 достовірно відомі місця проживання знайомих йому потерпілого ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_3 , а тому усвідомлюючи загрозу реального відбуття покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст. 186 КК України, підозрюваний ОСОБА_1 може вчинити спроби незаконного впливу на потерпілого та свідка з метою спонукання їх до відмови від надання показань чи зміни раніше наданих показань, ухилення від подальшої явки до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, оскільки підозрюваному відомі місця їх проживання та номери мобільних телефонів. До того ж, згідно з показами допитаних потерпілого та свідка до них у різний час до моменту вчинення злочину підозрюваним вже застосовувалося фізичне насильство.

При цьому, перебуваючи під дією більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, підозрюваний шляхом використання сучасних технологій може здійснити зв`язок із свідками та потерпілим, або безперешкодно залучити до спроб незаконного впливу на свідків та потерпілого інших осіб.

Також апелянт звертає увагу й на наявність в даному випадку ризику, передбаченого п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки усвідомлюючи тяжкість покарання та не бажаючи його застосування ОСОБА_1 може вчинити умисне правопорушення проти життя та здоров`я особи, зокрема, по відношенню до потерпілого та свідка з метою спонукання їх до відмови від надання показань чи зміни раніше наданих показань, ухилення від подальшої явки до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду та уникнення кримінальної відповідальності.

Вказує прокурор і на те, що судом були залишені поза увагою надані стороною обвинувачення на обґрунтування клопотання матеріали, які підтверджують, що підозрювані, кожен окремо, після вчинення злочину вже намагалися незаконно впливати на потерпілого ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_3 , спонукаючи їх до надання неправдивих свідчень в ході допиту, що підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , протоколом огляду речі мобільного телефону свідка ОСОБА_6 .

До того ж, перебуваючи під дією запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, підозрюваний, який офіційно не працює та не навчається, не має сім`ї та утриманців, а тому не може вважатися особою з достатньо міцними соціальними зв`язками, матиме можливість раптово без дозволу слідчого, прокурора, суду залишити місце свого проживання та виїхати у будь-якому напрямку або з метою перешкоджання кримінальному провадженню вчинити інший злочин, а також за допомогою сучасних засобів телекомунікаційного зв`язку, зокрема, маючи в користуванні засоби мобільного зв`язку, матиме можливість спілкуватися з будь-якими особами, в тому числі й з потерпілим, свідками та іншим підозрюваним, а тому матиме і можливість залучити до подальших спроб незаконного впливу на потерпілого та свідків інших осіб, що нівелює саму можливість запобігти вищенаведеним існуючим ризикам, передбаченим п. п. 1,3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На апеляційну скаргу прокурора адвокатом Доронкіним І.І. були подані заперечення, в яких останній виражає свою незгоду з даною апеляцією та просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який апеляційну скаргу підтримав за викладених у ній підстав та просив її задовольнити, підозрюваного та його захисника, які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України застосування запобіжного заходу є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у його рішенні від 26.06.1991 р. у справі «Летельє проти Франції», попереднє ув`язнення не повинне бути передвісником наступного покарання у виді позбавлення волі та не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово, в тому числі у рішенні від 10.02.2011 року у справі "Харченко проти України", рішенні від 29.09.2011 року у справі "Третьяков проти України", рішенні від 06.11.2008 року у справі "Єлоєв проти України" зазначав, що тримання особи під вартою у кожному випадку повинне мати безсумнівне обґрунтування, а також що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.

На думку колегії суддів, при обрані запобіжного заходу ОСОБА_1 ці вимоги закону були дотримані.

Так, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді суду першої інстанції про обґрунтованість підозри ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, яка достатньою мірою підтверджується наданими матеріалами.

При цьому враховується, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Також колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді стосовно доведеності стороною обвинувачення підтвердження ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, втім недостатньої їх вагомості для застосування до підозрюваного найбільш суворого запобіжного заходу - тримання під вартою, у зв`язку з чим доводи прокурора щодо необхідності застосування до ОСОБА_1 саме цього виключного запобіжного заходу колегія суддів не вважає достатньо переконливими і такими, що у сукупності свідчать про можливість усунення щодо останнього ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України лише у такий спосіб.

Апеляційний суд зауважує, що сам по собі факт вчинення інкримінованого підозрюваному ОСОБА_1 кримінального правопорушення та ймовірність призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню у будь-який спосіб, не свідчить про недостатність запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при обранні запобіжного заходу ОСОБА_1 , який обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі, у відповідності до вимог ст. ст. 193, 194 КПК України дослідив та достатньою мірою взяв до уваги фактичні обставини, що підлягають врахуванню згідно зі ст.178 КПК України та особу підозрюваного, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації і проживання, сам з`явився до поліції за викликом, надає слідчому покази, а також відсутність даних про те, що останній схильний до антисоціальної поведінки.

Ці обставини, враховані судом першої інстанції та дослідженні в апеляційному порядку, в сукупності дають достатні підстави для обрання підозрюваному ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді суду першої інстанції про те, що запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту є достатнім для забезпечення належної поведінки підозрюваного та дієвості кримінального провадження щодо нього. При цьому апеляційним судом приймається до уваги, що на протязі часу з дня обрання запобіжного заходу до дня апеляційного розгляду не виникло будь-яких підстав для висновку, що запобіжний захід у виді домашнього арешту не є дієвим та достатнім для усунення наявних щодо ОСОБА_1 ризиків, а тому апеляційні вимоги прокурора стосовно необхідності застосування щодо останнього виключно найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є в даному випадку необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

За викладених обставин колегія суддів не вбачає порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді. Застосований судом щодо підозрюваного запобіжний захід відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та справедливою, а подана на неї апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області Бразалука О.О. залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 серпня 2022 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ _____________

Г.П. Слоквенко Н.В. Коваленко С.І. Крот