Справа № 463/4864/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/240/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Личаківського районного суду м.Львова від 09 лютого 2022 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а :

вироком Личаківського районного суду м.Львова від 09 лютого 2022 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення у кримінально-виконавчій установі з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, враховуючи покарання призначене вироком Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2017 року, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання, шляхом часткового приєднання не відбутого покарання за вказаним вироком, у виді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі у кримінально-виконавчій установі з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено зарахувати строк перебування під вартою в період часу з 20 серпня 2018 року до 12 липня 2021 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді застави до вступу вироку в законну силу залишити без змін.

ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення у кримінально-виконавчій установі з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду, 01 червня 2018 року приблизно о 02:00 годині обвинувачена ОСОБА_6 спільно з обвинуваченим ОСОБА_7 , знаходячись у сквері поблизу АДРЕСА_1 , розпивали спиртні напої. У цей час вони побачили потерпілого ОСОБА_11 , який проходив повз лавочку у сквері, де вони сиділи, в пошуках крамниці, де можна придбати цигарки. Під час спілкування із ОСОБА_11 , останній повідомив, що він щойно повернувся із заробітків із Республіки Польща, тим самим дав зрозуміти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що зберігає при собі певні грошові кошти. Тоді у ОСОБА_6 , за попередньою змовою із ОСОБА_7 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, виник спільний прямий умисел на заволодіння майном ОСОБА_11 . З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_7 , попередньо домовившись із ОСОБА_6 , придбав в магазині на кошти в сумі 500 гривень, які йому надав ОСОБА_11 для придбання цигарок, алкогольні напої, щоб напоїти потерпілого, а ОСОБА_6 зателефонувала до свого знайомого ОСОБА_12 та повідомила йому про те, що вони з ОСОБА_7 познайомились із чоловіком, у якого при собі в наявності є грошові кошти та інші цінні речі, якими можна заволодіти. При цьому ОСОБА_13 в телефонному режимі повідомила ОСОБА_12 , куди потрібно під`їхати.

01 червня 2018 року приблизно о 03 годині 26 хвилин, коли ОСОБА_11 у сквері поблизу АДРЕСА_1 спілкувався та розпивав спиртні напої із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у зазначене місце і в зазначений час за вказівкою ОСОБА_6 прибули ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та особа, яка померла на стадії досудового розслідування.

По прибутті в зазначене місце ОСОБА_12 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, ОСОБА_14 та особа, яка померла на стадії досудового розслідування, скориставшись моментом несподіванки, раптово та несподівано підійшли до потерпілого ОСОБА_11 та, маючи спільний прямий умисел на заволодіння чужим майном, вчинили напад на нього з метою заволодіння його майном, поєднаний із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), який виразився у тому, що ОСОБА_12 , діючи з корисливих мотивів з метою безпідставного власного збагачення, і, представляючись працівником карного розшуку, а відтак працівником органів внутрішніх справ, демонстрував ОСОБА_11 предмет, схожий на пістолет, який тримав почергово то в правій, то в лівій руці, та який заздалегідь підготував для вчинення злочину, з вимогою передачі всіх цінних речей (грошових коштів та документів), що є у потерпілого, та погрози щодо можливого застосування даного предмету, тим самим вчинивши психічне насильство щодо ОСОБА_11 . В цей момент ОСОБА_14 , який сидів на лавці ліворуч від потерпілого, руками обмацував куртку ОСОБА_11 , яка лежала на лавці, проте ОСОБА_6 , яка знаходилась навпроти ОСОБА_14 , своїми рухами дала йому зрозуміти, що в куртці нічого цінного немає, оскільки вона вже її попередньо обшукала, коли потерпілий віддав на прохання ОСОБА_6 свою куртку, щоб вона одяглась та зігрілась, при цьому ОСОБА_6 ногою підштовхнула рюкзак потерпілого, що лежав за лавкою, в напрямку ОСОБА_14 .. Зігнувшись, ОСОБА_14 витягнув із рюкзака файл із документами, а саме: паспортом громадянина України для виїзду за кордон, виданим на прізвище ОСОБА_11 , посвідченням водія, виданим на прізвище ОСОБА_11 , комплексним договором страхування подорожуючих за кордон страхової компанії Княжа на прізвище ОСОБА_11 , квитком на автобус сполучення Люблін-Львів за 31 травня 2018 року, та швидко заховав його під свій одяг, а ОСОБА_6 , в свою чергу, робила дії ОСОБА_14 непомітними для потерпілого ОСОБА_11 , затуляючи собою ОСОБА_14 з метою надання йому можливості заволодіти майном. В подальшому, ОСОБА_12 , схопивши потерпілого за ліву руку, силоміць відвів його приблизно на десять метрів в напрямку парку, а в цей час ОСОБА_14 , взявши рюкзак потерпілого, в якому знаходилися ноутбук-трансформер марки Dell моделі ТХ2 чорного кольору, зарядний пристрій до нього, косметичка оранжевого кольору, зубна паста, зубна щітка, гель для душу, два одноразові станки для гоління, мило, дзеркальце, манікюрні ножиці, сухий дезодорант, станок для гоління марки Gilette Мас3 , парфуми, тример для видалення волосся в носі, разом із ОСОБА_7 відійшли в протилежну сторону та викрали звідти ноутбук-трансформер марки Dell моделі ТХ2 чорного кольору та зарядний пристрій до нього, які ОСОБА_14 також заховав собі під свій одяг. Повернувшись із потерпілим знову на попереднє місце у сквері, ОСОБА_12 , продовжуючи погрожувати предметом, схожим на пістолет, та смикаючи і штовхаючи потерпілого, змусив його висипати вміст рюкзака на землю. Потерпілий ОСОБА_11 розумів, що, якщо він буде протидіяти злочинцям або не виконає їх вимог, то ця погроза буде реалізована. ОСОБА_11 , остерігаючись за своє життя та здоров`я, сприйнявши погрози за реальні, не чинив опору злочинцям та висипав вміст рюкзака на землю, і в цей момент особа, яка померла на стадії досудового розслідування швидко почав підбирати майно, яке було в рюкзаку. Відразу після цього до потерпілого наблизився ОСОБА_14 та висмикнув із лівої кишені штанів, у які той був одягнений, шкіряний гаманець чорного кольору вартістю 200 гривень із грошовими коштами в сумі 3000 гривень; грошовими коштами в сумі 1000 польських злотих, та грошовими кошти в сумі 1500 доларів США, та, утримуючи при собі викрадене майно, з місця вчинення кримінального правопорушення швидко втік. У свою чергу, ОСОБА_11 , розуміючи, що його життю та здоров`ю загрожує небезпека, почав втікати від нападників, проте ОСОБА_12 його наздогнав та, знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання на нього є кримінально караним, діючи цілеспрямовано, незаконно, протиправно, правою рукою, у якій тримав предмет, схожий на пістолет, наніс ОСОБА_11 удар в ліву частину обличчя, в область лівого ока, внаслідок чого останній впав на землю та втратив свідомість, отримавши при цьому легкі тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої брови, синця в ділянці лівого ока і крововиливу в оболонках його. Рана, синець та крововилив відносяться до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я.

В подальшому, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та особа, яка померла на стадії досудового розслідування, утримуючи при собі викрадене майно, а саме: рюкзак зеленого кольору із биркою Sumka.com вартістю 150 гривень; ноутбук-трансформер марки Dell моделі ТХ2 чорного кольору вартістю 5000 гривень; зарядний пристрій до ноутбука вартістю 300 гривень; паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий на прізвище ОСОБА_11 ; посвідчення водія, видане на прізвище ОСОБА_11 , комплексний договір страхування подорожуючих за кордон страхової компанії Княжа на прізвище ОСОБА_11 , квиток на автобус сполучення Люблін-Львів за 31 травня 2018 року, косметичку оранжевого кольору, зубну пасту, зубну щітку, гель для душу, два одноразові станки для гоління, мило, дзеркальце, манікюрні ножиці, сухий дезодорант, які не представляють для потерпілого жодної матеріальної цінності; станок для гоління марки Gilette Мас3 вартістю 200 гривень; парфуми вартістю 100 гривень; тример для видалення волосся в носі вартістю 400 гривень; мобільний телефон марки Samsung моделі G318H (ІМЕІ: НОМЕР_1 ) чорного кольору вартістю 1000 гривень, що був без чохла і в якому була вставлена SIM-картка мобільного оператора Київстар з абонентським номером НОМЕР_2 вартістю 50 гривень, на рахунку якої коштів не було; шкіряний гаманець чорного кольору вартістю 200 гривень; грошові кошти в сумі 3000 гривень купюрами номіналом по 500 та 100 гривень; грошові кошти в сумі 1000 польських злотих, що згідно офіційного курсу гривні до польського злотого, встановленого Національним банком України станом на 1 червня 2018 року становило 7100 гривень; грошові кошти в сумі 1500 доларів США, що згідно офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України станом на 1 червня 2018 року становило 39180 гривень, та, продовжуючи свій злочинний умисел, залишили місце вчинення кримінального правопорушення, маючи намір отримані грошові кошти поділити між собою в рівних частинах.

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та особа, яка померла на стадії досудового розслідування спричинили потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму 56680 гривень.

Не погоджуючись з даним вироком суду захисник обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Личаківського районного суду м.Львова від 09 лютого 2022 року скасувати, та постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 взнати невинуватим у вчиненні розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_11 , тобто злочину передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та виправдати таких через відсутність в їх діях складу цього злочину.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним, таким, що підлягає скасуванню, а обвинувачених слід визнати невинуватими та такими, що підлягають виправданню.

Зазначає, що потерпілий ОСОБА_11 під час допиту в суді першої інстанції чітко і послідовно вказував, що згодом побачив в руці чоловіка (одного із нападників, ОСОБА_12 ) предмет схожий на пістолет, після того, як останній підійшов до нього, представився працівником карного розшуку, пред`явив щось схоже на службове посвідчення і почав вимагати у нього документи, що посвідчують особу. Одночасно ОСОБА_11 пояснив під присягою, що від дівчини ОСОБА_15 (Кравець) та від хлопця ОСОБА_16 ( ОСОБА_17 ), з якими він познайомився раніше та проводив дозвілля в парку на Пагорбі Слави у м.Львові, він (потерпілий) не чув та не відчув жодної загрози, погрози, інших висловлювань, які б можна було оцінювати, як погрози, вони до нього не застосовували будь-якого психологічного чи фізичного насильства, не звертали до нього будь-яких вимог в т.ч. майнового характеру, в їхніх руках він не бачив жодних предметів, які міг би сприйняти як такі, що при їх застосуванні його здоров`ю чи життю загрожуватиме небезпека тощо. Також, дівчина ОСОБА_15 (Кравець) та хлопець ОСОБА_18 ( ОСОБА_17 ) не вчиняли на нього жодного нападу, а ні відкрито, а ні таємно. Повідомив, що перебував в стані алкогольного сп`яніння і на даний час погано пригадує події, однак суд безпідставно не вказав цих пояснень потерпілого у мотивувальній частині вироку.
Вважає, що підстав сумніватися в показаннях потерпілого у суду не було, оскільки ці показання були послідовними й узгоджувалися між собою та з обставинами, встановленими у кримінальному провадженні, з чим погодилися і сторона захисту, оскільки покази потерпілого повністю узгоджувалися із показами обвинувачених.
Вказує, що таким чином, в ході досудового розслідування та судового розгляду в суді 1-ї інстанції не встановлено жодної дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які б повністю або частково співпадали (утворювали) з ознаками об`єктивної сторони складу злочину, розбою.
Звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_11 висловив припущення, що злочин щодо нього став можливим через те, що обвинувачена ОСОБА_6 в телефонній розмові повідомила нападникам, що проводить дозвілля в парку на ОСОБА_19 і їх (з ОСОБА_20 ) пригощає хлопець, який приїхав із ОСОБА_21 із заробітків. Дану розмові він чув особисто, оскільки ОСОБА_6 розмовляла телефоном у його присутності. З таким припущенням повністю погодилася обвинувачена ОСОБА_6 , яка також, ще задовго до надання пояснень в суді потерпілим, у власних поясненнях суду, вказала на цю обставину, що в розмові з ОСОБА_22 справді на його запитання "де ти є, і що робиш?" повідомила останньому, що перебуває в парку на ОСОБА_19 , неподалік дому, і їх з ОСОБА_16 ( ОСОБА_17 ) пригощає хлопець, який приїхав із Польщі із заробітків. Повідомила суду, що вказані слова сказала без жодного умислу і на той момент не могла передбачати, що це спровокує розбійний напад на потерпілого, крім того, ОСОБА_12 знала як працівника поліції.
На думку адвоката, у наведених вище словах обвинуваченої ОСОБА_6 сказаними в присутності потерпілого ОСОБА_11 , відсутні ознаки попередньої змови, оскільки попередня змова передбачає домовленість про спільне вчинення злочину.
Думка про домовленість про спільне вчинення розбійного нападу між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 на підставі наведеного вище телефонного діалогу є нічим іншим, як безпідставним припущенням не лише по змісту, але й по суті, оскільки ОСОБА_6 , як вже вказувалося вище, знала ОСОБА_12 , як працівника поліції, бачилася з ним лише кілька разів (на момент інкримінованих подій, втретє-четверте), знайома з ним через свого колишнього хлопця та будь-яких вчинків, як кримінального так і цивільного характеру з ним ніколи не вчиняла, жодних справ не мала тощо.
Зазначає, що твердження обвинувачення про домовленість про спільне вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_11 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 взагалі не мають під собою жодного підґрунтя, оскільки обвинувачені постійно перебували в присутності ОСОБА_11 , жодного діалогу між ними у відсутності потерпілого не велося, а в подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не вчиняли жодних дій, ролей, функцій, які б можна було розцінити, як узгоджені між собою.
На переконання апелянта, в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 також відсутні обов`язкові ознаки суб`єктивної сторони складу злочину - вина та мета злочину.
Акцентує, що розбійний напад вважається закінченим злочином з моменту нападу не зважаючи на заволодіння майном потерпілого (усічений склад злочину). Проте, в контексті звинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину за попередньою змовою між собою звертаємо увагу на те, що ОСОБА_6 намагалася покинути місце події і направлялася в сторону виходу із парку Пагорбу Слави самостійно, до моменту заволодіння особами, провадження у справі щодо яких закрито, матеріальними цінностями потерпілого, а ОСОБА_7 почав наздоганяти особу, яка заволоділа майном потерпілого ( ОСОБА_14 ) з метою повернути майно потерпілому, що видно на відеозаписі камери відеоспостереження. Будь-яких узгоджених дій впродовж події не вчиняли, майном не заволоділи тощо.
Наголошує, що на відеозаписі камери відеоспостереження, що є доказом у справі, чітко видно, що обвинувачений ОСОБА_7 почав саме наздоганяти особу, яка заволоділа майном потерпілого, а не утікати разом із ним з місця події, як безпідставно вказав суд у мотивувальній частині оскаржуваного вироку.
Також, твердження (інтерпритація відеозапису) судом про те, що ОСОБА_6 обмацує кишені куртки потерпілого у яку була одягнена, а також ногою підштовхує рюкзак потерпілого повністю спростовується показами як потерпілого так і ОСОБА_6 , які повідомили суду, що нападники вимагали в ОСОБА_11 пред`явлення ним документів, що посвідчують особу, а відтак знайшли свого підтвердження пояснення ОСОБА_6 , яка пояснила, що вони разом шукали документи, що ОСОБА_12 "причипився до ОСОБА_23 за документи" і вона справді переконалася, що у куртці у якій вона одягнена, документів немає, а коли потерпілий розгублено запитав "де моя сумка?", вона ногою показала "ось сумка" та "дай їм вже ті документи!".
Тобто, суд в мотивувальній частині оскаржуваного вироку безпідставно надає тлумачення подіям, всупереч принципу невинуватості, проте висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема пояснення обвинувачених; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.
Вважає, що суд у мотивувальній частині оскаржуваного вироку також безпідставно не навів пояснення ОСОБА_6 повністю зокрема, що того вечора їй часто телефонували подруги та кілька разів мама, звівши усі телефонні розмови ОСОБА_6 до розмов із ОСОБА_12 . В той же час, сторона обвинувачення не довела жодним належним та допустимим доказом факт здійснення телефонного дзвінка ОСОБА_6 до ОСОБА_12 , а також не спростувала факт розмов з іншими чисельними абонентами.
Вказує, що суд безпідставно не навів такі пояснення обвинувачених, що вони, як місцеві мешканці, знали про існування камер відеоспостереження на ОСОБА_19 де трапляються випадки вандалізму, що при знайомстві з потерпілим вказали свої справжні імена та повідомили, що живуть поруч, що заприятелювали з потерпілим ОСОБА_24 , ділилися з ним своїми життєвими проблемами, як і він з ними своїми, що не просто після усіх подій повернулися на Пагорб Слави, а для того, щоб переконатися (або спростувати підозру), що ОСОБА_12 не убив потерпілого ОСОБА_11 коли стріляв у нього, а переконавшись, що на ОСОБА_19 відсутні сліди можливого вбивства, розійшлися по домівках зі словами, що йдуть очікувати приходу поліції, що й сталося. В подальшому на досудовому слідстві надавали пояснення викривального характеру щодо себе та дійсних учасників нападу, що впродовж досудового слідства продовжували спілкуватися із потерпілим, якого неодноразово проводжали на автовокзалі та проводили час в очікуванні сполучення Львів-Бучач тощо.
Звертає увагу, що суд жодним чином не надав оцінки твердженням сторони захисту, що не зважаючи на подію, яка мала місце 01.06.2018 року, підозра обвинуваченим була оголошена через майже три місяці, лише тоді, коли дійсні учасники нападу почали помирати та/або у них встановили діагноз не сумісний із життям, тобто тоді, коли у сторони обвинувачення не залишилося обвинувачених для успішного направлення справи до суду.
При апеляційному розгляді обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їхній захисник адвокат ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та просили її задоволити, покликаючись на викладені в ній мотиви.
Обвинувачена ОСОБА_6 , апеляційну скаргу підтримала, з викладених у ній мотивів, зазначила, що вину у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнає, нічого в потерпілого не вимагала, участі в розподілі коштів не приймала. Вважає, що єдина її вина в тому, що повідомила ОСОБА_12 , що потерпілий приїхав з-за кордону та пригощав її та ОСОБА_7 .
Обвинувачений ОСОБА_7 , апеляційну скаргу підтримав, з викладених у ній мотивів, зазначив, що вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнає, будь-яких дій щодо потерпілого не вчиняв, участі в розбої не приймав.
Прокурор апеляційну скаргу заперечив, просив судове рішення залишити без зміни.
Заслухавши доповідь судді, сторони судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково й вирок суду змінити в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення та призначення обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 покарання з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , останній не згідний з визнанням обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та вважає останніх такими, що підлягають виправданню.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, за яке їх засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, необґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами.

Згідно ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правпорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції, дослідивши всі обставини кримінального провадження оцінивши докази, дав невірну оцінку діям ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Приймаючи рішення щодо доведеності вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, суд першої інстанціх послався як на докази винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на показання потерпілого ОСОБА_11 , протоколи про результати негласної слідчої (розшукової) дії від 20.06.2018, протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правпорушення від 01.06.2018, відеозапис з камери відеоспостереження, протокл огляду місця події від 13.06.2018, висновок експерта №572 від 22.06.2018, протоколи пред`явлення особи для впізнання від 14.06.2018 та від 15.06.2018.
Однак при цьому, суд першої інстанції не поаналізував показання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 та не надав належної оцінки їм у сукупності з іншими доказами, зокрема відеозаписом з камери відеоспостереження.
Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_6 підтримала свої пояснення надані в суді першої інстанції та зазначила, що вину у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнає, нічого в потерпілого не вимагала, участі в розподілі коштів не приймала, жодної домовленості із ОСОБА_7 та іншими обвинуваченими, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та особою, яа померла на стадії досудового розслідування на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого (розбою), не мала, про наміри на вчинення ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та особою, яка померла на стадії досудового розслідування, неправмірних дій щодо потерпілого ОСОБА_11 не знала. Вважає, що єдина її вина в тому, що повідомила ОСОБА_12 , що потерпілий приїхав з-за кордону та їх пригощав.

Обвинувачений ОСОБА_7 , в суді апеляційної інстанції підтримав свої пояснення надані в суді першої інстанції та зазначив, що вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнає, участі в розподілі коштів не приймав, будь-яких дій щодо потерпілого не вчиняв, участі в розбої не приймав, жодної домовленості із ОСОБА_6 та з іншими обвинуваченими, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та особою, яа померла на стадії досудового розслідування на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого (розбою), не мав, про наміри на вчинення ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та особою, яка померла на стадії досудового розслідування, неправмірних дій щодо потерпілого ОСОБА_11 не знав.

Так, показаннями потерпілого ОСОБА_11 даними в судовому засіданні суду першої інстанції 29 листопада 2021 року проведеного в режимі відеоконференції про те, що він повернувся з Польщі, де працював. Приїхав в м. Львів до стоматолога. Ночував в готелі. Вийшов 1 червня 2018 року вночі по сигарети, зустрів обвинувачених. Познайомились, почали спілкуватись. Запропонував ОСОБА_7 піти в магазин, купити сигарета, на що дав 500 гривень. Однак він повернувся та купив зайві речі, які його не просив купувати, зокрема алкоголь. Проте алкоголь розпивали разом. Решту грошей не повернув. ОСОБА_6 комусь телефонувала. Після чого приїхали три хлопці. Один з них представився працівником поліції, погрожував пістолетом. Вони забрали в нього всі речі, зокрема рюкзак в якому були документи, ноутбук. Забрали гаманець з грішми, який в нього був в штанах. Також забрали телефон, який згодом повернули працівники поліції. Вказав, що вдалось вирватись від нападників, підбігши до автомобіля в якому були люди, просив викликати працівників поліції. Вказав, що не пригадує, що саме робила ОСОБА_6 і ОСОБА_7 під час нападу, однак зазначив, що дав ОСОБА_6 свою куртку, яку вона одягла, бо казала, що їй холодно.
Допустимість та достовірність показів потерпілого ОСОБА_11 , який безпосередньо допитаний судом першої інстанції учасниками кримінального провадження під сумнів не ставилися, тому суд апеляційної інстанції їх приймає до уваги при вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Як вбачається із відеозапису з камер відеоспостереження ПАТ «АБ «РАДАБАНК» на вул. Пасічній, 33 в м. Львові, на такому зображено особу жіночої статті схожу на ОСОБА_6 , яка разом з особою чоловічої статті схожої на ОСОБА_7 знаходяться у сквері поблизу Пагорба Слави на вул. Пасічній в м. Львові та розпивають спиртні напої. Проходить особа чоловічої статті схожа на потерпілого ОСОБА_11 . Через деякий час вони всі спілкуються та ОСОБА_11 дає ОСОБА_7 гроші, які дістає з гаманця. ОСОБА_7 на деякий час відходить, а ОСОБА_6 і ОСОБА_11 продовжують спілкуватись. ОСОБА_6 , будучи одягненою в куртку ОСОБА_11 , обмацує вміст її кишень, а також видно, що спілкується з кимось по телефону, відходячи на декілька метрів від місця, де був потерпілий. Через деякий час прибувають троє чоловіків схожих на ОСОБА_12 ,, ОСОБА_25 і ОСОБА_14 . ОСОБА_12 демонструє ОСОБА_11 предмет схожий на пістолет, який тримає то в правій, то в лівій руці. ОСОБА_14 обмацує куртку ОСОБА_11 , яка лежить на лавці, проте ОСОБА_6 , яка знаходиться навпроти ОСОБА_14 , своїми рухами дає йому зрозуміти, що в куртці нічого цінного немає, а дивитись потрібно в рюкзаку, що лежить за лавкою. Видно як ОСОБА_6 ногою підштовхує рюкзак в напрямку ОСОБА_14 , який зігнувшись витягує щось з рюкзака та швидко ховає під свій одяг, а ОСОБА_6 собою затуляє ОСОБА_14 , щоб не бачив потерпілий. ОСОБА_12 схопивши потерпілого за ліву руки, силоміць відводить його в напрямку парку, а ОСОБА_14 , взявши рюкзак потерпілого, разом з ОСОБА_7 відходять в протилежну сторону. Повернувшись з потерпілим знову на попереднє місце у сквері, ОСОБА_12 , продовжує погрожувати предметом схожим на пістолет, потерпілий висипає вміст рюкзака на землю. ОСОБА_26 починає підбирати майно, яке висипалось з рюкзака. До потерпілого наближається ОСОБА_14 , висмикує щось з кишені штанів потерпілого та починає втікати. За ним біжить ОСОБА_7 , а за ними йде ОСОБА_6 ОСОБА_11 також втікає, за ним біжить ОСОБА_12 . За деякий час повертається ОСОБА_11 і витирає кров з обличчя.
Поряд із цим, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку не зазначив що, як вбачається із відеозапису з камери відеоспостереження, ОСОБА_6 намаглася покинути місце події і направлялася в сторону виходу із Парку Слави самостійно, до моменту заволодіння особами, провадження щодо яких закрито, матеріальними цінностями потерпілого. Крім того, як вбачається з даного відеозапису, ОСОБА_7 почав наздоганяти особу, яка заволоділа майном потерпілого з метою повернути майно потерпілого. Натомість, будь яких узгоджених дій з іншими особами впродовж події ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не вчиняли.
Показання обвинувачених щодо обставин вчинення кримінального правопорушення відповідають та узгоджуються з обставинами, зафіксованими під час проведення негласної слідчої дії, а також відеозаписом з камери відеоспостереження.
Апеляційий суд вважає підставиними доводи апеляційної скарги захисника обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про те, що як в ході досудового розслідування, так і вході судового розгляду судом першої інстанції не встановлено дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які б повністю або частково утворювали ознаки об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України.

Так, на переконання апеляційного суду, орган досудового розслідування, так само як і суд першої інстанції, надали неправильну правову кваліфікацію діям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України, з огляду на наступне.
Розбій (ст. 187 КК України) належить до найбільш небезпечних корисливо-насильницьких злочинів. Він посягає на два об`єкти: право власності й особу (її здоров`я і життя).
З об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад може бути як відкритим, так і таємним (наприклад, нанесення удару потерпілому з-за спини). За цією ознакою розбій відрізняється, з одного боку, від крадіжки, з іншого, - від грабежу.
Напад органічно пов`язаний із фізичним або психічним насильством, яке при розбої має так званий інструментальний характер - виступає способом заволодіння майном або його утримання. При цьому фізичне насильство може полягати у протиправному впливі не лише на зовнішні частини тіла потерпілого (механічне їх травмування), а й внутрішні (отруєння), а також в інших діях насильницького характеру, які створюють небезпеку для життя чи здоров`я потерпілого (насильницьке тримання його в небезпечних для життя та здоров`я умовах).
Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй різного ступеню тілесних ушкоджень, а також інші насильницькі дії, які не призвели до певних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння (насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, здушення шиї, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо).
Відповідно до положень ч.1 ст. 185 КК України крадіжкою є таємне викрадення чужого майна. При цьому основною умовою є те, що, здійснюючи викрадення, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 186 КК України грабежем є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. При цьому, розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.
У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння). Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж. Втеча засудженого лише з метою уникнення затримання не може бути підставою для кваліфікації дій засудженого за ознаками відкритого викрадення чужого майна.
Стороною обвинувачення дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Між тим, згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Апеляційний суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку про наявність підстав вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про кваліфікацію дій обвинувачених суд виходить з наступного. Органом досудового розслідування дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

В силу ч.2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає із ч.2 ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватись спільності вчинення злочину, (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо).

В той же час, орган досудового розслідування без достатніх підстав дійшов висновку про те, що між обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , ОСОБА_14 а також особою, яка померла на стадії досудового розслідування,була попередня змова на вчинення розбою.

З наведених підстав апеляційний суд вважає, що доведеним є той факт, що погрози предметом, схожим на пістолет, а також небезпечне для життя та здоров`я насильство, що є складовою об`єктивної частини розбою, застосував лише ОСОБА_12 в процесі вчинення злочину, тобто вийшов за межі існуючого умислу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 саме на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), а тому мав місце ексцес виконавця.

З огляду на наведенні вище вимоги чинного законодавства, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення не здобуто та суду не надано, а надані докази не підтверджують по перше: факту існування вчинення кримінального правопорушення групою осіб і по-друге: попередню домовленість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з іншими обвинуваченими, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та особою, яа померла на стадії досудового розслідування на вчинення незаконного заволодіння чужим майном у зазначений в обвинувальному акті спосіб.
Поряд із цим із встановлених фактичних обставин справи вбачається умисел обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжку) за попередньою змовою групою осіб.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини вчинення суспільно небезпечного винного діяння обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вигляді незаконного заволодіння майном потерпілого, а саме, способу вилучення майна потерпілого ОСОБА_11 , того факту що потерпілий не пригадував, що саме робила ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час нападу, однак зазначив, що ОСОБА_6 одягла куртку потерпілого, колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по даному обвинуваченню за ч.2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб.

Таким чином, враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини кримінального провадження, дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 апеляційний суд кваліфікує за ч.2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжку) за попередньою змовою групою осіб.

На переконання колегії суддів, докази надані стороною обвинувачення підтверджують лише вчинення обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незаконного заволодіння майном потерпілого і не містять посилання на те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 були обізнані про наміри на вчинення ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та особою, яка померла на стадії досудового розслідування, неправмірних дій щодо потерпілого ОСОБА_11 , а саме нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненим за попередньою змовою групою осіб.

Із врахуванням вище наведеного, апеляційний суд, приходить до висновку про недоведеність в судовому засіданні вчинення обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_11 за викладених у обвинувальному акті обставин і як наслідок не погоджується із кваліфікацією дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 187 КК України, та вважає за необхідне змінити правову кваліфікацію протиправних дій обвинувачених, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ч.2 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену за попередньою змовою групою осіб.

Вирішуючи питання про покарання, яке належить призначити обвинуувачиним ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України, апеляційний суд приходить до такого.
Положеннями ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 суд призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.
При вирішенні питання про призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 185 КК України колегія суддів вважає, що з урахуванням встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, а також її відношення до скоєного і його наслідків, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченої, саме покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 185 КК України буде відповідати вчиненому кримінальному правопорушенні та особі обвинуваченої.
Водночас, враховуючи позитивну посткримінальну поведінку обвинуваченої ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає, що ОСОБА_6 на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а томудосягнення мети її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою впродовж дворічного іспитового строку, що передбачено законом.
Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки із звільненням від відбування такого з випробуванням із встановленим іспитовим строком у 2 (два) роки буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень.
При вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 185 КК України колегія суддів вважає, що з урахуванням встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий, вироком Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2017 року за ч.2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого від відбуття покарання з випробування строком на 2 роки, вчинення нового злочину під час іспитового строку, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, а також його відношення до скоєного і його наслідків, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, саме покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 185 КК України буде відповідати вчиненому кримінальному правопорушенні та особі обвинуваченого.
Також колегія суддів вважає за необхідне, оскільки ОСОБА_7 вчинив кримінальне правпорушення до повного відбуття покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2017 року на підставі ч.1 ст. 71 КК України, призначити остаточне покарання, шляхом часткового приєднання не відбутого покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2017 року.
Таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.
Пунктом 4 ч.1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Відповідно до пункту 4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Пунктами 1 та 2 ч.1 ст. 413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є : незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу захисника та змінити вирок в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та призначення покарання обвинуваченим з наведених вище підстав.
Зазначена зміна вироку суду першої інстанції жодним чином не погіршує правового становища обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а навпаки покращує їхнє становище, оскільки таким чином вони притягується до кримінальної відповідальності за менш тяжке кримінальне правопорушення.
З огляду на наведене, апеляційна скарга захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 підлягає задоволенню частково, а вирок суду зміні в частині кваліфікації дій обвинуваених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та призначення покарання за ч.2 ст. 185 КК України.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задоволити частково.
Вирок Личаківського районного суду м.Львова від 09 лютого 2022 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 змінити.
Перекваліфікувати дії обвинуваченої ОСОБА_6 з ч.2 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 185 КК України.
Перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.2 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 185 КК України.
Визнати винною ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України та призначити покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
У відповідності до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.
На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Визнати винним ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України та призначити покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, враховуючи покарання призначене вироком Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2017 року, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання, шляхом часткового приєднання не відбутого покарання за вказаним вироком, у виді 3 (трьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк перебування під вартою з 20 серпня 2018 року по 12 липня 2021 року.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: