Справа № 495/21/18
Номер провадження:1-кп/521/125/20
У Х В А Л А

24 вересня 2020 року м. Одеса
Малиновським районним судом м. Одеси у складі:
головуючий суддя ОСОБА_1
секретар ОСОБА_2
прокурор ОСОБА_3

за участю захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси клопотання сторони обвинувачення про долучення протоколу допиту свідка ОСОБА_6 та оголошення його показів, наданих на досудовому розслідуванні, за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за №0003289 у відношенні ОСОБА_5 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурор у судовому засіданні подав клопотання про долучення протоколу допиту свідка ОСОБА_6 та оголошення його показів, наданих на досудовому розслідуванні,та просив клопотання задовольнити. При цьому, прокурор вказав, що свідок ОСОБА_6 помер та надав копію актового запису про смерть.

Захисник та обвинувачений у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання. При цьому, захисник зазначив, що вказаний доказ є очевидно недопустимим, наводячи доводи на підтримку своєї позиції.

Розглянувши матеріали кримінального провадження, клопотання, вислухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що зазначений стороною обвинувачення доказ є очевидно недопустимим з наступних підстав.

У своєму клопотанні сторона обвинувачення посилається на рішення ЄСПЛ «Дімовіч та інші проти Сербії» у якому ЄСПЛ констатував факт порушення Конвенції стосовно особи, обвинувачення якої базувалося виключно на показаннях померлого свідка і відмовив у захисті за ст. 6 Конвенції заявнику, чия вина була доведена іншими доказами.

Необхідно зазначити, що посилання сторони обвинувачення на рішення ЄСПЛ «Дімовіч та інші проти Сербії» без відповідного аналізу законодавства Сербії, в даному випадку, виключає можливість застосувати це рішення у вказаному кримінальному провадженні та вказане рішення несе інше смислове навантаження.

При цьому, рішення ЄСПЛ не можуть звужувати права особи, які гарантовані Конституцією України та законами України, в тому числі передбачене п.1 ч.4 ст. 42 КПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Відповідно до ч.2 ст. 23 КПК України суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

Тобто, відповідно до вимог КПК України вбачається, що допустимими показами свідка будуть такі покази, які отримані під контролем суду.

Крім того, відповідно до п.1 ч.4 ст. 42 КПК України правом обвинуваченого є можливість брати участь під час судового розгляду у допиті свідків обвинувачення, а оголошення показів свідка з протоколу допиту не забезпечить можливість обвинуваченого скористатися цим правом.

Відповідно до ч.1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Крім того, у постанові у справі №5-249кс15 Верховний Суд зазначив, що відповідно до рішення ЄСПЛ «Жуковський проти України» за загальними правилами п.1 та 3 «д» ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» вимагають підсудному відповідної та належної можливості заперечувати покази особи й допитати його під час показів.
При цьому, у рішенні ЄСПЛ «Жуковський проти України» вказано наступне: Суд повторює, що питання допустимості доказів у справі це, насамперед, предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди мають давати оцінку наявним у справі доказам. Завдання Суду згідно із «Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» полягає не у вирішенні того, чи було належним чином прийнято показання свідків як докази, а у встановленні того, чи провадження в цілому, і, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим. Усі докази повинні зазвичай надаватися у відкритому судовому засіданні в присутності підсудного з метою забезпечення змагальних дебатів.
У цьому принципі є винятки, але вони не повинні порушувати право на захист. За загальним правилом п.1 і п.3 «d» ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати показання свідка обвинувачення і допитати його під час надання останнім своїх показань, або пізніше.
В даному випадку, оголошення показів свідка порушить право обвинуваченого на захист, так як він не зможе реалізувати своє право, передбачене п.1 ч.4 ст. 42 КПК України, а саме брати участь під час судового розгляду у допиті свідків обвинувачення, що є несумісним з гарантіями, передбаченими ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», так як сторона захисту не може їх заперечити.

Суд вважає за необхідне визнати покази ОСОБА_6 надані на досудовому розслідуванні очевидно недопустимим доказом, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 86, 89 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Визнати покази свідка ОСОБА_6 , надані на досудовому розслідуванні очевидно недопустимим доказом, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу.
Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1