ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1598/22 Справа № 185/6154/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000278, щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел.Зачепилівка
Зачепилівського району Харківської області, який проживає
за адресою:
АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користьпотерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 180 000,00 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 11 травня 2021 року на автомобіль «АЗЛК 2141291», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , залишено без змін.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за наступних обставин.
ОСОБА_7 08 травня 2021 року приблизно о 20.24 год., керуючи технічно справним автомобілем «АЗЛК 2141291», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, слідуючи зі швидкістю 45,4 км/год +/- 3 км/год з включеним ближнім світлом фар з вимкнутими склоочисниками з лобовим склом, покритим краплями води від опадів, що суттєво обмежувало видимість в напрямку руху, в умовах недостатньої видимості рухався по правій смузі проїзної частини вул.Луганської м. Павлограда Дніпропетровської області, яка має по одній смузі руху в кожному напрямку, з боку вул.Дніпровської у напрямку с.Малоолександрівка Павлоградського району Дніпропетровської області.
У зазначений час спереду по ходу руху автомобіля «АЗЛК 2141291», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на смузі його руху навпроти електроопори № 7/88 по вул.Луганській м.Павлограда Дніпропетровської області у положенні стоячи обличчям до вказаного транспортного засобу знаходився пішохід ОСОБА_11 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та безпідставно зупинився на проїзній частині, а також у темну пору доби не виділив себе, не мав на зовнішньому одязі світлоповертальних елементів для своєчасного його виявлення іншими учасниками дорожнього руху.
Продовжуючи рух водій ОСОБА_7 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, в умовах недостатньої видимості із-за лобового скла, покритого краплями води від опадів, не включив склоочисники керованого автомобіля «АЗЛК 2141291», завдяки чому мав би об`єктивну можливість виявити у межах видимості у напрямку руху пішохода ОСОБА_11 на смузі свого руху, не застосував своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, продовжив рух далі, наближаючись до пішохода.
У ході подальшого руху в цих же умовах водій ОСОБА_7 08 травня 2021 року приблизно о 20.24 год., несвоєчасно застосувавши гальмування навпроти електроопори № 7/88 по вул. Луганській м. Павлограда Дніпропетровської області допустив наїзд правою передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_11 .
Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 12.3. Правил дорожнього руху.
Порушення п.п. 1.5., 2.3. б), та 12.3. Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої ОСОБА_11 заподіяно тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, та які призвели до настання смерті.
Смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 16.50 год. у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії КНП «Павлоградської лікарні інтенсивного лікування» Павлоградської міської ради внаслідок відкритої черепно-мозкової травми з переломом основи та склепіння черепу, епідуральною та субдуральною гематомами, субарахноїдальним крововиливом, яка ускладнилась набряком головного мозку, що й призвело до безпосередньої причини смерті та дана травма перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з її настанням.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову, повністю відмовити у задоволенні позовної заяви потерпілої або знизити її розмір до 10 000 грн., зняти арешт з належного йому автомобіля.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована на суму 260 000 грн., а тому обов`язок по відшкодуванню понесених потерпілим витрат має покладатись на страхову компанію. Вважає визначений судом розмір суми відшкодування моральної шкоди занадто завищеною. Звертає увагу, що він вдівець, існує лише на одну пенсію, а тому не зможе відшкодувати визначену суму моральної шкоди. Вказує, що потерпілий ОСОБА_11 також частково винен у ДТП, оскільки вийшов на проїзну частину дороги, де пересування пішоходів заборонено, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Зазначає, що злочин вчинено ненавмисно, він щиро кається, провину визнає, раніше не судимий, позитивно характеризується, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, пенсіонер, особа похилого віку. Вказує, що частково відшкодував шкоду та допомагав ліками потерпілому. Також просить скасувати арешт на автомобіль, який він міг би продати для компенсації спричиненої ним шкоди.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Представник потерпілої ОСОБА_9 заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого в частині вирішення цивільного позову, слід зазначити наступне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 звернулась до ОСОБА_7 з цивільним позовом у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції встановив, що на момент вчинення правопорушення цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу була застрахована у АТДВ СК Альфа-Гарант за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 202320688 від 09 січня 2021 року, укладеним на підставі Закону № 1961-IV.

Згідно зі ст. 22 Закону Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 1961-IV (далі Закону №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Як слідує з матеріалів провадження представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 звернулась з відповідною заявою до ТДВ СК «Альфа Гарант» про виплату страхового відшкодування за спричинену шкоду, в тому числі й моральну, заподіяну смертю батька неповнолітньої в розмірі 8212 грн. в межах страхової суми, передбаченої договором.

Разом з тим, згідно цивільного позову представника неповнолітньої потерпілої остання просить стягнути з ОСОБА_7 на користь неповнолітньої потерпілої моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Враховуючи викладене відповідальність за заподіяну неповнолітній потерпілій моральну шкоду, яка полягає в її моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини обвинуваченого ДТП, має бути співмірно компенсована останнім.

Задовольняючи цивільний позов законного представника потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди частково, суд в повному обсязі дослідив усі обставини провадження, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обгрунтованого та справедливого рішення, та стягнув з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, на користь потерпілої 180 000 грн.

Апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення розміру, стягнутого із обвинуваченого моральної шкоди на користь потерпілої, оскільки обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих підстав для такого зменшення, тоді як визначений судом розмір цієї шкоди відповідає моральним стражданням потерпілої і засадам виваженості, розумності та справедливості.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо членів її сім`ї.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми тощо.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При визначенні розміру моральної шкоди, яку необхідно стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого, суд першої інстанції відповідно до вимог КПК України врахував характер правопорушення, глибину моральних страждань потерпілого та інші обставини, що мають значення у провадженні.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, даних про матеріальний стан обвинуваченого та того, що неповнолітня потерпіла має моральні, душевні та психологічні страждання, оскільки остання позбавлена можливості спілкуватися з близькою людиною, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та докладання з її боку додаткових зусиль для організації свого життя, а також того, що у ДТП наявна як вина обвинуваченого, так і вина померлого, суд першої інстанції оцінив заподіяну моральну шкоду в сумі 180 000 грн. та саме ця сума підлягає стягненню на користь потерпілої.

Доводи обвинуваченого про те, що злочин вчинено ненавмисно, він щиро кається, провину визнає, раніше не судимий, позитивно характеризується, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, пенсіонер, особа похилого віку, частково відшкодував шкоду та те, що у даному ДТП вина ОСОБА_7 та ОСОБА_11 є обопільною, вже були враховані судом першої інстанції.
З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, виходячи з принципів розумності та справедливості, визначений судом першої інстанції ОСОБА_7 розмір моральної шкоди за своїм розміром є обгрунтованим та необхідним.

Підстав для зменшення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_7 , з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі останнього, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи про те, що призначений розмір стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність визначеного розміру моральної шкоди і не містять достатніх даних для його зменшення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги в частині вирішення долі речового доказу, а саме автомобілю «АЗЛК 2141291», реєстраційний номер НОМЕР_1 ,слід зазначити наступне.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, серед іншого, зазначається рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.
Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
Як слідує з матеріалів провадження ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2021 року було накладено арешт на автомобіль «АЗЛК 2141291», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 .
Під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції ОСОБА_12 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 було подано цивільний позов, який оскаржуваним вироком суду було частково задоволено, у зв`язку з чим судом було ухвалено накладений арешт на автомобіль необхідно залишити без змін, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Суд приймає до уваги, що обвинувачений є пенсіонером, особою похилого віку та працює охоронцем ПрАТ завод Павлоградхіммаш, при цьому з огляду на визначений судом першої інстанції ОСОБА_7 розмір моральної шкоди, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову ОСОБА_12 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 у випадку скасування арешту на автомобіль «АЗЛК 2141291», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 .
На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову правильно співвідніс негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, та забезпечив збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, а також можливість виконання судового рішення в частині вирішення цивільного позову, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого в частині скасування арешту на автомобіль «АЗЛК 2141291», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.
З цих підстав апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4